La Nono i el Joel són una parella amb una llarga vida conjunta al darrere que decideix marxar de Barcelona i traslladar-se a un entorn més silenciós. No pretenen una tornada a la natura perquè saben que això ja no és possible: l’augment de temperatures ha reduït el paisatge litoral a turons desertitzats i a una primera línia de costa envaïda per la pujada del nivell del mar. S’instal·len en una urbanització amb pocs veïns, per estar tranquils. El canvi de vida ve acompanyat d’un inquilí inesperat, un gat de carrer, que, de mica en mica, es va infiltrant en els seus nous costums. El gat, l’aïllament, les noves relacions, la decrepitud irreversible de l’entorn i la vida al marge, tot plegat incideix en ells fins al moll de l’os, i posa en qüestió el que són, tots sols i com a parella.

El gat ens espera al marge confirma Marc Vintró com una nova veu literària molt personal i amb una escriptura sòlida, tensa i plena d’ironia, tenyida per la reflexió sobre l’adaptació social a la crisi ecològica i la nostra relació amb els animals.

Marc Vintró

El gat ens espera al marge

ePub r1.0

Titivillus 04.08.2025

Títol original: El gat ens espera al marge

Marc Vintró, 2025

Imatge de la portada: Marta Maldonado

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

A la Carla, el meu sotabosc emocional.

Als meus tiets, Montse i Jordi, amor de gats.

JOEL

EL MATÍ DEL SETÈ DIA, TRENTA-QUATRE GRAUS

Després d’una setmana a la casa de la costa, del pis ja ni me’n recordava. Potser exagero, ho faig bastant, però gairebé no hi pensava, en les quatre parets de Barcelona. No les sentia com una vivència concreta. La vida de ciutat, enmig de la gent, s’havia convertit en matèria passada, com d’una altra època, fotogrames d’una pel·lícula mig oblidada i recremada. Hi vam estar vint anys, a Barcelona. Cada habitació com un cementiri embotit de records, anècdotes i xafogors, i ja sabem com en són, d’enganxosos, els cementiris. Malgrat que l’oferta era, en paraules de la Nono, irrenunciable, la decisió de mudar-nos em va suposar una muntanya de dubtes i manies, i llavors, set dies i com si no hagués passat res.

Barcelona era una ciutat que amb prou feines reconeixia. M’havia adaptat amb rapidesa i naturalitat a la nova situació, vulguin dir el que vulguin dir aquestes paraules. Natura: allò que no som nosaltres. Rapidesa: sense adonar-me’n. Em va passar el mateix quan es van morir la mare, i després el pare, i fins i tot amb el Dani, el meu cosí, que era com un germà gran, el meu referent, i que d’una manera silenciosa encara trobo a faltar. Tres anys de leucèmia i agonia, pobre Dani. Morien, quedaven enrere, esborrats com per art de màgia, i totes les preguntes, preguntes d’hores llargues, d’aquelles nocturnes i feixugues, xerrant amb la Nono sobre què implicaria això d’anar perdent els teus, quedaven penjades, abstractes també, com un arbre mort, amb branques nues. Encara em venen al cap frases com Em fa por el que pugui sentir per dins i Em vaig deixar de dir això o allò altre. Al Dani, per exemple, no li vaig dir mai que l’estimava. Però morien, i quan ja no hi eren, res. L’instint ho acaba posant tot a lloc, es veu. Un nou començament, però sense la sensació de ser un inici. O un altre inici. Set dies només.

Passarà el mateix si la Nono mor abans que jo? Dècades plegats es fondran amb rapidesa i naturalitat? Com el pis? Com Barcelona? També podria ser jo, el primer. Espero ser-ho, de veritat. I sisplau que la Nono m’oblidi ràpid i sobrevisqui una mica més. Que es busqui una nova vida, sola o amb algú altre, tant se val. Quina necessitat hi ha de patir, si només som fantasmes amb caducitat? Que ningú no s’aferri a l’amor, a la passió o a cap fidelitat post mortem. Que ningú no s’aferri a res, hòstia!

Probablement la passió també sigui una impossibilitat a hores d’ara. I està bé que hàgim extraviat aquesta emoció. Espolsar-se tot allò superflu, la parafernàlia cultural i totes les complexitats i les neurosis. No l’hi he comentat mai, això, a la Nono. Em refereixo a aquesta teoria meva de la passió pansida, o que jo ja no la sento gaire, en tot cas. Sé que li sabria greu, o ho sospito. Ves a saber. Els darrers mesos cada cop hem anat parlant menys de grans profunditats i més de coses petites i útils, coses simples que tenen un efecte immediat en les nostres vides. Prefereixo parlar de com arreglaré la porta que grinyola o què haurem de fer per treure els fongs de la dutxa; menys ocasions de discutir per res, de parlar per res.

El Margalló ens ha despertat aquest gust per la senzillesa de descampat, pels pensaments curts i precisos. Suposo que per això, cosa immediata, la més immediata de totes, inaugural, de fet, i d’això en tinc un record ben clar, no vaig trigar gens a dir-li que havíem fet bé de canviar-nos de casa, molt millor del que m’havia imaginat. Un encert, vaig dir. Una ganga. Una carambola estel·lar. Havia sortit bé. Impacte de meteorit i tornar a començar! Tendeixo a amanir les gestes amb paraules inflades. Sobretot si no depenen de mi.

Va ser el matí del setè dia, al pati, amb una tassa de cafè i sota aquest sol de desert que ja no ens abandonarà mai. Les vistes de la primera línia engolida pel mar ens avançaven el futur buit que tothom feia veure que no arribaria. Cuando el destino nos alcance, oi? Doncs ja ho havia fet. La Nono s’estava dreta sota un tros de pèrgola que s’aguantava de miracle i em va respondre amb un dels seus recordatoris típics: Que no t’ho havia dit, jo, que sense tanta gent s’estaria més bé? Sempre m’ha resultat antipàtica quan fa això: Que no t’ho havia dit, jo?

—Algun dia haurem d’escombrar la vorera —vaig contestar.

A fora, a tocar de la tanca, s’hi acumulava la brutícia seca de la deixadesa: pols de ciment, terra, males herbes —grogues la majoria—, plàstics, fustes i una pila de llaunes de cervesa que «algú» —sí, entre cometes— havia llençat pertot arreu. Totes Heineken.

Mentre divagava sobre com faria la neteja i per on començaria, què es podia salvar i si tota la porqueria em cabria al cotxe, el vaig veure per primera vegada. Fins llavors només li havia seguit la pista durant dies però sense veure-li el pèl.

—Mira’l! —vaig exclamar.

Em vaig ennuegar amb un glop de cafè. Vaig començar a tossir. El gat va aixecar les orelles i ens va mirar amb aquella fredor sobrenatural dels felins, a mig camí del Tu me’n refots i Qui cony ets? Era tigrat, gris, amb una orella escapçada i el cap una mica tort, com si tingués una lesió al coll o un tendó fotut. Més endavant vam descobrir que aquella orella era una autèntica cronologia de la seva vida a cops de dentada, i allò del coll, possiblement una mossegada mal curada. Coses simples.

L’animal s’estava arran de la porta del carrer, sobre un pedrís, amb el cul ben dret a punt de disparar un raig d’orina. Va ser cosa d’un instant, perquè en sentir-me estossegar, es va arronsar i es va esmunyir entre els matolls de la finca veïna.

—Deu viure entre la runa —va murmurar la Nono.

—Doncs que pixi allà.

—Són gats, Joel.

Són gats. Res més. La Nono ho havia deixat anar amb indiferència, tot i que se li notava que hi estava interessada: sempre acluca una mica els ulls quan intueix que és davant d’una cosa que pot valdre la pena, significativa, que diu ella. La Nono també té els ulls d’un to avellana molt clar. Com el gat. Vaig examinar la parcel·la per on havia fugit: un solar estèril, arbustos, espines, una muntanyeta de sorra industrial on creixen plantes i més punxes. I al centre de tota aquesta natura de trinxera, l’esquelet de formigó d’un edifici de dues plantes, encarat al sud, al mar. Abandonat. Coneixia aquell lloc perquè l’havia investigat dies enrere.

—Com anava dient —vaig començar mentre buscava el paquet de tabac—, s’hi està bé, aquí. Un encert. Una ganga. —I vaig afegir—: Malgrat els pixats de gat.

La Nono va somriure sense obrir la boca. Després va entrar a casa per preparar-se. Jo em vaig quedar a fora, fumant. Ella té un ritual abans de sortir. El repeteix des del primer dia que va començar a treballar: una bona dutxa (si les restriccions ho permeten), maquillatge estil Cleopatra, roba formal i un calçat «convenient» amb què rematar la feina. Es transforma en una altra persona, o en una de més blindada. «L’armadura social», paraules seves, també.

Fa anys que treballa al museu d’art, al nucli dur de Barcelona, amb la gent dura de Barcelona, ànimes de metall. Jo, en canvi, quan vam començar a viure a la casa de la costa encara era un simple professor d’institut, trist, vulgar, cansat, sense vocació. Dels avorrits. Mentre ella s’afartava d’art, jo em limitava a contemplar els meus alumnes com si fossin bestiar a punt d’entrar a l’escorxador, però sense pena, només amb fàstic. Ja m’estava plantejant renunciar. Una veu interior no parava de manar-me que ho engegués d’una santa vegada, fet que, en el meu cas, sempre és el preludi d’alguna cosa. O això diuen.

Quan va sortir de casa, la Nono —la blindada— vestia una faldilla negra de pell que sempre m’ha semblat que li va una mica gran, una camisa blanca, la jaqueta de punt marró, «que només porto per donar una imatge» —la duia a la mà—, i les sabates roses de taló fi que ella insisteix que són de color corall i jo veig rosa, digui el que digui. Es veuen d’una hora lluny, aquestes sabates.

També s’havia fet un monyo agafat per dos bastonets, a la japonesa.

Sempre m’ha agradat quan es fa aquest monyo.

CINC MESOS ENRERE

La Nono i jo la vam fer passar al menjador. Era la tercera visita que ens feia. No sabria dir quan va ser que les empreses s’havien convertit en una mescla de venedors ambulants i secta religiosa, estil testimonis de Jehovà. Era la noia de la immobiliària, l’Alika Noséquè. Sud-africana, ens va explicar el primer cop que va picar a la porta. Si m’hagués dit que era tailandesa també m’ho hauria cregut. Una morena preciosa, segons la Nono. I com li queden els pantalons! I sí que tenia un aire de model, o d’actriu, amb un d’aquells físics estilitzats que brillen sols. Tot i així, jo no la vaig trobar mai tan tan guapa. No era lletja, és clar, però és que hi ha belleses que a hores d’ara ja em rellisquen.

L’Alika parlava un espanyol macarrònic. Venia per fer-nos una nova oferta, que va ser la definitiva.

—Este piso es un rough diamond… —Un segon d’expectació—. Un diamante en bruto, ya saben.

Nosaltres la miràvem amb incredulitat. Suposo que fèiem una mica de teatre també. Tot sobre la marxa.

—Està ben conservat —li explicava jo amb una despreocupació que no em surt gens bé. La Nono no ajuda gaire en aquestes situacions: es queda callada o diu alguna banalitat que no ve al cas—. El pis ja té uns anys. —Ho havia repetit no sé quantes vegades, això de l’antiguitat—. Però està força bé —m’afanyava a afegir—. Vam arreglar l’extractor fa poc, i les aixetes de lavabo són pràcticament noves. Tot i que la cuina encara és l’original.

—Claro, claro. Necesita unas reformas. Los clientes siempre exigen reformas. Pero ustedes se nota que han cuidado la propiedad. —Sempre que deia la propiedad jo m’imaginava vigilant el pis amb un winchester—. Un cocina nueva será necesario. —I tot seguit, sense aturar-se ni un instant—: ¿Puedo ver los aseos de nuevo?

L’Alika, amb reverències i somriure beatífic, es passejava pel pis mentre mantenia un ull atent a les nostres reaccions. Examinava les habitacions, i a nosaltres també. Sobretot a nosaltres. T’encomanava aquell somriure estrany i jo, que la seguia de prop, no sabia on mirar perquè la gent tan feliç sempre m’ha semblat trastocada.

Al principi li vam assegurar que no volíem vendre; després, que ens ho pensaríem. Ara ja ho teníem bastant coll avall.

—El solarium es maravillosa. Con sol todo el día.

Es referia a un tros de terrassa orientada al sud.

—Y el conservatory… ¿Cómo lo llaman ustedes?

—¿La galería?

I va repetir la paraula, a poc a poc: ga-le-rí-a, com si la memoritzés, amb aquell accent que confonia gèneres i semblava holandès però que no ho era.

—Estoy muy muy contenta de poder vender esta immueble. Muy agradecida. —Encara no havíem accedit a res però es veu que ella ja ho sabia—. Maravilloso, es realmente maravilloso. Estoy enamorada de su property.

Pam!, el winchester. I recarregar amb un gir de canell.

Era només un pis a tocar del Poblenou, amb dues habitacions fosques, cuina americana, menjador i una terrassa al darrere on amb prou feines hi cabien dues gandules. I sí, és clar, el conservatory. La galeria estava bé. En això l’Alika demostrava tenir bon ull. Potser era l’únic que valia la pena d’aquell pou. A la galeria hi havia consumit milers de pensaments, cigarros i cafès. Lloc de calma quan el sol no et fulminava i perfecte per rebaixar els esclats de mala llet. Dues dècades de mala llet, vivint allà, la Nono i jo, amb períodes de pau, conflicte i calma tensa. Jo dos anys més, abans, sol. Sense comptar la Nono, hi havia despullat tres noies en aquell menjador minúscul. En recordava les cares i el nom, alguna olor i la vaga promesa d’una vida que no es va materialitzar mai. També hi havia llegit un centenar de clàssics, al sofà del menjador, i al dormitori també, sota una finestra que donava a un carreró sense sortida, i a la cuina, el lloc on passen coses importants, el primer petó amb la Nono i, anys enrere, mentre preparàvem el dinar, la trucada que li va comunicar que l’havien agafat al MAE, al Museu d’Art i Experimentació (el nom déu-n’hi-do, ho sé). Coordinadora d’exposicions. Un èxit! Es va beure una cervesa sencera d’un glop després de penjar.

Doncs això: històries i moments, inconnexos ara. Enganxosos. Mosques abstractes. Allò dels cementiris. I de sobte, una sud-africana, tailandesa, angolesa o el que fos, amb una simpatia alienígena, ens assegurava que tenia un cliente del norte que ens donava cinc-cents cinquanta mil euros pel pis, pel nostre forat, i que sí, que está perfectamente comunicado, cerca de la playa y del centro, rodeado de arte y architecture, y el sol, ¡qué sol tan magnífica tienen ustedes!

Com si ens hagués tocat la loteria. I tot gràcies al canvi climàtic i mitja Europa inundada.

Aquell vespre la Nono i jo vam tenir La Conversa. No és que s’hagués de decidir res, no hi crec gaire, jo, en això de la llibertat, però, de nou, com fa la gent, vaig fingir que prenia una decisió. Que la preníem entre tots dos. La Nono encara ho pensa, que podem escollir una mica.

—Jo al·lucino que ens donin aquest dineral. No ho trobo normal —vaig remugar.

—De debò t’estàs queixant? Les coses tenen el valor que paga la gent.

—Ho dius perquè tu ets del mundillo de l’art i tots jugueu amb…

No li va agradar la comparació i vaig callar abans que fos massa tard: I tots jugueu amb la inconsistència. Aquesta era la frase.

—Joel, ens donen més de mig milió d’euros, saps què vol dir, això?

—No hauria de ser al revés? —insistia, a la meva—. No hauríem de ser nosaltres qui paguéssim el que fos per anar a viure allà, al norte?

—Com no vulguis viure sota el mar.

—Doncs encara més al norte, cony! A Noruega hi ha moltes muntanyes.

—Amb mig milió no sobrevivim ni cinc anys a Noruega. Això si ens permeten entrar i ets capaç de suportar els vint o trenta sota zero.

Vaig arronsar les espatlles i em vaig encendre un cigarro.

—Segur que vols viure a la casa del teu avi? Allò és una zona de sacrifici —vaig dir, seriós.

—Tindrem la vida solucionada.

—Si els bancs no es tornen a enfonsar.

—Joel, para!

—D’acord. Res de fatalismes. A veure… Si hi anem a viure, què faràs tu? Conduir cada dia amunt i avall? Jo ho hauré de fer si no deixo l’institut.

—T’has passat mitja vida dient que ho vols deixar.

Callo.

—Ara et fa por, o què?

—Deixar l’institut? —La indignació que sents quan la teva parella, que t’hauria de conèixer tan bé, encara no entén una cosa bàsica de tu—. No em fa por engegar aquella merda —vaig sentenciar.

—És canviar de casa, doncs? Viure a fora? No treballar? Què et lliga aquí?

Feia setmanes que em preparava, que m’imaginava com seria viure en un lloc com aquell. El Margalló: una urbanització a trenta-cinc quilòmetres de Barcelona, cases a mig construir, la majoria abandonades, cap servei, haver de baixar les escombraries fins als contenidors de la carretera, amb nits estelades i el rugit de fons de l’autopista, quatre veïns, asfalt rosegat i més esvorancs que fanals. Fins i tot ja tenia clissat un veí que no em feia cap gràcia, amb dos gossos que no callaven, el cotxe sobrerevolucionat i un fill amb la mirada de no ser-hi tot que tenen els joves d’ara.

També havia fet una llista del que hauríem d’arreglar: el quadre elèctric, la pèrgola del pati, persianes, aixetes embussades… Perquè aquestes coses s’havien de tenir en compte. La Nono no hi pensava, en els obstacles, per a ella eren inconvenients que es resolien sols, que cauen pel seu propi pes. No fa mai llistes, la Nono, però jo ja n’havia fet tres o quatre. De coses trencades. De veïns. De detalls que em podien obsessionar. Resumint: de tot el que podia fulminar-me i engegar a la merda cinc anys plàcids de Prozac i cinc-cents cinquanta mil euros. La casa de l’avi, la casa prop de la platja. Ja no hi havia platja, però. Les llistes no les hi havia ensenyat, a la Nono. Hauríem discutit.

—D’acord, doncs —vaig dir—. Però necessitarem dos cotxes.

Fi de la conversa.

L’avi de la Nono s’havia mort feia vint-i-cinc anys. Va ser quan la Nono en tenia divuit o dinou i ella i jo encara no érem res, ni tan sols ens coneixíem. Me n’havia parlat una mica, d’aquell home, però en realitat en sabia ben poc: que havia viscut tota la vida prop del mar, esquerp a casa i bromista al carrer, que era topògraf i que s’entretenia amb maquetes de vaixells antics. En veure’s a venir el tema del nivell de l’aigua s’havia venut l’apartament a primera línia i havia comprat una caseta dalt d’un turó, a un parell de quilòmetres. Les mateixes vistes al mar, em va explicar la Nono que li deia, però ara des de més amunt, a l’espera que tot caigui.

Es deia Otger, però tothom li deia Bata. Pel seu cognom, Batalla. De fet, la Nono tampoc es diu Nono, es diu Sandra, però es veu que de petita sempre deia no a tot: no vull, no m’agrada, no t’estimo… I li va quedar «la Nono». Una família de sobrenoms, la seva. No com la meva, que tots ens diem com ens diem, amb alguns noms repetits i tot.

L’avi va morir de càncer. No ho va saber ningú, que estava malalt, fins que ja era terminal i va cagar un sac de sang. La Nono el recorda molt bé, aquest final: Me’l vaig trobar jo, assegut al lavabo, pàl·lid com un mort. Només em va demanar que l’ajudés a aixecar-se. Després, quatre dies a l’hospital i ja està.

No era el primer cop que la Nono s’havia plantejat seriosament anar a viure a la casa del Margalló.

LA MATINADA DEL TERCER DIA, TRENTA GRAUS

—Això ha de ser un gat. Segur.

—Joel, vull dormir.

I altre cop el silenci. Quietud de forat a terra. La Nono em va donar l’esquena. Feia calor. La humitat del mar converteix les nits en una sauna sense pau. Ella té problemes per dormir, sempre n’ha tingut: li costa agafar el son i sovint es passa hores regirant-se, però quan cau ho fa amb una profunditat que no em sé imaginar. Jo m’adormo ràpid però em desperto per tot: crits, frenades, el camió de la brossa, la música electrònica del tocacollons de torn. Però ara, a la casa, no se sentia gairebé res, de tot això. Nits de foscor perfecta. O que ho podrien haver estat si no fos pels gossos del veí, la moto del seu fillet i, ara, per tercera nit consecutiva, aquell coi de gratar a l’altra banda de la paret.

Ja hi tornava. Rac, rac, rac. Justament sota la finestra del dormitori. Devia ser a poc menys d’un metre del llit, i encara no sabia què carai feia ni per què. Gratava alguna cosa, tres o quatre cops, amb insistència, després s’aturava uns instants i silenci —això encara em crispava més—, i tot seguit el mateix rac-rac que furgava les vores de la casa.

—La mare que el va parir.

La Nono tornava a dormir. Vaig reprimir l’impuls de despertar-la per segona vegada. Devien ser al voltant de les cinc de la matinada, la meva hora més dolenta. L’hora del llop, que en diem en honor a la pel·lícula del Bergman. El cap se’m fot a cent i tot són pensaments que es multipliquen, més inútils que mai. Per molt que em regiri no trobo mai la posició correcta. L’hora en què suo més també. Normalment m’acabo adormint amb la sortida del sol, però el gat o el que fos que rascava a fora no ajudava. Ara que per fi havien callat els gossos! Em vaig aixecar i vaig donar un cop sec a la mosquitera. La finestra va tremolar amb un soroll antipàtic de fustes mal encaixades i l’animal va fugir. Només vaig sentir un so de corredissa esverada. I llavors, quan ja em creia victoriós —el mascle que foragita l’invasor a base de múscul—, l’udol de pura cocaïna dels gossos. El cop a la finestra els havia despertat.

Vaig seure al llit. La Nono roncava. La primera claror del dia es filtrava per les escletxes de les persianes i ressaltava els perfils de la tauleta de nit amb una llum grisa. Il·luminava les vores del llibre que ja no llegia i el paquet de tabac: la gola cremada pel càncer, crua i hostil, al costat de l’omnipresent «Fumar mata».

No vaig aconseguir aclucar els ulls fins que el sol ja feia estona que s’alçava sobre els turons del Margalló, i les màquines que desballestaven la central, puntuals, com ja havia pogut comprovar des del primer dia, remugaven a tocar del mar.

El gat, o el que fos —perquè llavors encara no l’havia vist—, començava a ocupar el lloc de les meves dèries de sempre.

DOS MESOS ABANS DE VENDRE EL PIS

Quan ja s’havia confirmat el comprador —una parella belga enamorados del Mediterráneo—, vam carregar el cotxe amb quatre estris de neteja i vam passar un cap de setmana llarg a la casa. A banda de les visites puntuals del Ramon, un tiet de la Nono que hi anava per buidar les canals i vigilar que no l’ocupessin, ningú no hi entrava. Ens vam estar un dia sencer traient pols, teranyines, ronya i cadàvers d’insectes morts. Les petites mòmies, que els va anomenar la Nono. Des de la mort de l’avi no hi havia viscut ningú. I sí que feia l’efecte de tomba antiga, d’espai mil anys abandonat.

—Què et preocupa ara?

La Nono m’havia enxampat examinant els tubs de la calefacció. Entraven i sortien de les parets per acoblar-se a uns radiadors de ferro amb la pintura escrostonada.

—Això no funcionarà, ja ho veuràs.

—Com que fa tant de fred…

—No és això. I encara en fa una mica, al febrer.

La Nono va esbufegar. Jo vaig començar a bullir per dins.

—Són tubs vells de coure —vaig afirmar com si fos un expert mentre en picava un amb l’extrem de l’escombra—. I amb el temps que fa que ningú no encén la calefacció, quan ho connectem tremolarà mitja casa.

—Doncs posarem una estufa de llenya.

—Ja ens portaran la llenya fins aquí? Perquè dubto molt…

La Nono es va fregar el front amb la mà. Feia cara de pomes agres, o de cansament profund, la que ha après vivint amb mi, i que fa de seguida que em queixo.

—Tu no vols venir —va sentenciar.

—No és això…

—Que no? Sempre dius el mateix, però sí que és això. És precisament això. Et fan por els canvis; prendre decisions.

—Quines decisions? Si ja està tot decidit.

—Te m’estàs posant metafísic o em vols dir alguna cosa de debò?

—Vull dir que no és tan fàcil desfer-ho tot i tornar-hi de nou.

—Mira, saps què? —La Nono va deixar anar el drap, va llançar els guants a terra i es va treure el mòbil de la butxaca dels pantalons—. Au, té. —Me l’oferia amb un gest sec—. Truca a la sud-africana i li dius que ho cancel·li tot, que no venem i punt. Que es busqui un altre rough diamond.

No era la primera vegada que discutíem per la mudança: jo veient perills pertot arreu; ella ignorant-los, els perills, i després a mi.

La Nono va sortir al pati, va arrossegar una cadira de plàstic i s’hi va asseure, d’esquena a la casa. Vaig sentir l’aroma acre del cigarro que es va encendre. Jo m’havia quedat amb el mòbil, el que compartíem perquè Ja em diràs tu si cal que en tinguem dos si la gent només truca per tocar els ous —frase meva—. Vaig fer lliscar la pantalla amb el dit. Uns segons embadalit davant de l’aparell.

—No hi ha cobertura! —vaig anunciar.

La Nono no em va respondre. I vaig continuar traient teranyines. Una mica a contracor, una mica perquè s’havia de fer. Una mica, també, perquè sí que hi volia anar a viure, allà dalt. A més, feia temps que sabia que per evitar que tot se n’anés a la merda, era millor no tensar massa la corda.

TARDA DEL QUART DIA, TRENTA-NOU GRAUS

Seguir la pista del gat va convertir-se en una feina de detectius. A escala ridícula, en soc conscient, de detectius d’estar per casa. Però jo com si res, igual que a les novel·les negres: l’home que s’ajup, el cigarro que li penja dels llavis, mirada freda, de trobar i relacionar detalls, la ment obsessiva perfectament adaptada al medi.

Agenollat al pati, feia una llista de les deixalles —sempre llistes— que hi havia al peu de la finestra del dormitori: un tros de tanca de fusta, dues cadires plegables, un feix de canonades, un munt de testos buits, canyes seques, una escombra espellifada. I llavors —veu greu— les proves. Evidència número u: un dels travessers de la tanca arrencada estava esgarrapat. La repetició d’unes línies que ferien la fusta i dibuixaven una retícula de paral·leles i perpendiculars finíssimes. Evidència número dos: la terra de la vora del pati remoguda. Evidència número tres: un rastre intermitent, que es perdia entre els matolls del terreny contigu, el del xalet a mig fer.

Els fets s’imposaven per si sols.

Vaig agafar la tanca esgarrapada i la vaig començar a arrossegar cap al carrer. El soroll va alertar els gossos, evidentment.

—Són pitbulls —va dir la Nono. Feia deu minuts que havia tornat de Barcelona i s’estava a la terrassa prenent una cervesa. Encara no s’havia canviat de roba i la seva elegància tacada de suor no em va semblar una incoherència.

El jardí d’on sortien els udols dels gossos era l’últim del carrer. Em vaig quedar contemplant aquella casa mentre recolzava la tanca a terra. Començava a fer-ho sovint, això de desafiar amb la mirada les cases dels altres. Vaig apagar el cigarro i vaig llençar la burilla dins l’ampolla de la Nono.

—Ei, que no me l’havia acabat!

—Ho sento —vaig murmurar.

—On ets ara?

La casa dels gossos tenia reixes a totes les finestres i un senyal ben visible penjat a l’entrada amb el típic Videovigilància 24h. Mig jardí l’ocupava la gàbia dels gossos. Al carrer, mal aparcada, la moto de cros del fill.

—Joel, no m’escoltes.

—Sí que t’escolto. Sempre t’escolto.

—No és veritat. Què t’he dit?

—Que són pitbulls.

—No. Que m’has desgraciat la cervesa.

Vaig entrar a casa i n’hi vaig dur una de nova.

—No en vull una altra.

—Doncs ja me l’acabaré jo.

Vaig seure amb ella i vaig forçar un somriure. Diu que sempre somric quan amago alguna cosa o en porto una de cap.

—És ben bé allò de tenir dos veïns i un molesta —vaig fer.

—Encara no sabem si els altres també seran un conyàs.

—Et fots de mi?

La Nono va arronsar les espatlles —el seu gest de deixa’m estar—, i jo em vaig aixecar per examinar l’exterior.

La nostra era la primera de sis cases d’un carrer ple de forats que acabava a uns cinquanta metres. Al fons, l’asfalt quedava tallat de sobte, com si una cisalla enorme hagués dit fins aquí hem arribat, ja no es pot més. De les sis cases, tres estaven abandonades o a mig construir. Les dues habitades eren la dels pitbulls, al cap del carrer, i una altra sense pintar davant mateix de la nostra. En aquesta segona hi vivia una parella d’uns trenta-cinc anys. Ella semblava més jove que ell, tot i que no ho era. De fet tots dos eren més grans del que aparentaven. El primer dia que vam venir a netejar vam pensar que eren okupes. Prejudicis clàssics: una parella malgirbada, pudor de marihuana, la casa destarotada i ell amb rastes. M’imaginava que tindrien ronya sota les ungles dels peus i aquesta mena de coses. No va ser fins més endavant que vam descobrir que no, que la casa era seva, que l’havien heretat com nosaltres, i que d’okupes, res de res. Aquells primers dies, però, encara em semblaven sospitosos, una amenaça. Perquè podien ser una altra font de sorolls, i perquè —i això era el que em fotia de més mal humor— deixaven un rastre de llaunes de Heineken per allà on passaven.

A través de la gelosia veia la part posterior del seu jardinet, a l’altra banda del carrer, i mentre la Nono es mirava malament la cervesa que li havia portat, em vaig entretenir tafanejant una mica. La noia estava estenent la roba. Sempre s’hi posava més o menys a aquesta hora. Abans no m’hauria atrevit mai a espiar així algú; i ara feia quatre dies que vivíem allà i em quedava dret com un pal, observant, no només les cases, sinó també les persones que hi vivien. Suposo que ho feia sense expressió, simplement atent, a veure què feien, què passava. La noia duia uns texans tallats arran del cul i uns sostenidors de biquini verd. Se’ls cordava amb un llaç de bagues àmplies a l’esquena. El sexe està en els detalls, no ho diuen, això? Cada vegada que l’havia vist portava la mateixa roba. Duia cua. Era morena, però el sol li havia cremat els cabells fins a tenyir-los d’un ros color mel. No s’adonava que l’observava. Estenia samarretes i roba interior de tots colors. Semblava que taral·legés alguna cançó. Quan més encantat estava, tot d’una, un moviment a un costat de la casa, sota el seu porxo, em va expulsar del meu estat de placidesa voyeur. Vaig arrufar el front. Per dins la punxada de la vergonya, encara la vergonya. Era el noi de les rastes, que seia en un sofà vell, entre les ombres, amb una cervesa. Havia aixecat la llauna a tall de salutació, i jo, descobert in fraganti, no se’m va acudir res més que imitar-li el gest.

—A qui saludes?

—Al veí.

La Nono va estirar el coll per veure’l, però va desistir de seguida. Jo vaig seure. La suor em xopava la samarreta i em queien gotes gruixudes pel front. La pell de la Nono també brillava.

—Podries anar a presentar-te, com fan els americans —va proposar. Era la seva manera de burxar-me.

—No crec que els americans d’avui en dia facin aquestes coses.

—Amb un pastís fet a casa…

—Hi hauries d’anar tu —la vaig interrompre—. Les dones les feu millor, aquestes coses. Poses cara de guapa i ja està.

—A mi no m’ho encolomis. Me la porten fluixa els veïns. —I després de contenir el retret un instant—: I ets un masclista.

—Aquestes cadires fan pudor de pixats —vaig remugar, canviant de tema.

—Ja les netejaré.

No ho faria. Abans l’hi hauria dit; ara m’ho callava.

—Tot bé per Barna? —vaig preguntar-li llavors—. Ja tens content el Magdalenià?

—Joel, té un nom. Es diu Aleix Serra.

—Però fa pintures rupestres, no?

—S’inspira en les pintures rupestres, que és molt diferent.

—Aaah! —Vaig fer una de les meves admiracions impostades—. Però està content o no? —vaig insistir, més seriosament.

—Ho ha acceptat tot. Inaugurarem a finals de setembre. Ja ho saps.

Vaig colpejar la meva cervesa contra l’ampolla on havia llençat la burilla.

—Felicitats —vaig dir-li.

—Gràcies. Però ja veurem com va —va respondre ella. Tot seguit em va estrènyer l’espatlla amb una mà i es va refugiar dins de casa.

—Quina hora és? —vaig preguntar-li mentre marxava. No em va sentir, o no es va molestar a respondre. La Nono s’havia fos per despullar-se, dutxar-se, pensar en el sopar, no fer res. Jo tampoc no volia fer res. M’hi esforçava, a no fer res. Tot i que encara em costava.

Vaig parar l’orella. Volia distingir la melodia que la veïna segurament ja no cantava. I res: silenci, la meva respiració, els batecs i els grills metrallant l’espai. De lluny, el soroll de la dutxa de la Nono. També observava sense rumb. Colors mats. La naturalesa és mat, que diria la Nono. Tot tan sec. Però sí que s’hi estava bé. Jo i el meu pati. De sobte vaig notar una bafarada de pixum de gat, perquè havia de ser un gat (encara faltaven tres dies per al primer contacte visual). I potser mirar fixament és de mala educació, i cridar molt i acostar-se massa també, però aquell animal havia deixat la seva petjada al voltant de tota la casa sense cap mena de vergonya. I jo en buscava els senyals pertot arreu.

Em vaig aixecar i vaig tornar a examinar el tros de tanca que havia abandonat a mig camí del carrer. Em va arribar el so d’un martell mecànic, tènue, reverberant: els treballadors a l’antiga central tèrmica, al peu del turó, que tornaven a picar formigó per esborrar-la del món. Mentre escurava les últimes gotes de cervesa, amb la pudor de pixats i la imatge de la veïna i la seva roba estesa, vaig saber que, tard o d’hora, aniria a passejar per aquella central en vies d’extinció. No era cap decisió, només un clac-clac, boles de billar que xoquen, una darrere l’altra. Així, prosaic, cec, sense més ni més.

La tanca esgarrapada va anar a petar al carrer.

UNA ALTRA HORA DEL LLOP

I ara què?

Potser ho vaig murmurar. O potser eren paraules del somni que s’havia interromput. I ara què? Què passava? Què coi…? Es va repetir un so de pots que trontollaven. A l’exterior. Més o menys al mateix lloc on el gat s’havia estat esmolant les ungles. Ja no somiava. I tot d’una un altre cop i un rodolar estrident. Vaig refer la llista del pati: el tros de tanca, dues cadires, les canonades, els testos, canyes seques, l’escombra… Havien de ser els testos. El gat havia tombat els testos.

Els gats són venjatius, deia la meva àvia, que no hi entenia d’animals.

Els gats són més intel·ligents que els gossos, que només saben obeir. Això havia estat de la Nono, feia un parell de dies.

Eren les tres de la matinada. Estava tenint un malson d’aquells que et deixen un malestar incisiu al cos: que la Nono, una Nono més jove, de divuit o vint anys, em deia que no, que no volia viure amb mi, però que no em deixava, que no era això, que sí que em volia, però res de viure junts. I tot d’una el gat me n’havia expulsat, o salvat, segons com es miri. Els gats… Protectors de les llars i dels temples, segons la mitologia egípcia. També déus de la guerra i del joc: el que sap un professor de filosofia d’aquests animals.

Vaig somriure. O potser també ho somiava, tot i que no crec que somrigui quan somio.

Aquest cop vaig passar l’hora del llop sense fer l’esforç d’aixecar-me del llit i espantar l’animal. Crec que la Nono encara no havia aconseguit adormir-se, però no li vaig dir res. Ella tampoc no ho va fer.

ONZE HORES MÉS TARD

La Nono va aparcar el cotxe davant de casa. Amb un sotrac, sempre un cataclonc i el cos que se li sacseja endavant i endarrere. Jo pateixo pels amortidors del cotxe o el que sigui que es fa malbé frenant així. Era a la cuina, intentava esprémer un parell de taronges, i la vaig seguir amb la mirada mentre creuava el pati amb el cap cot per protegir-se del sol. Era divendres i havia tornat aviat. Havia sortit a primera hora per una reunió amb els de la fusteria i els pintors, per acabar de muntar la sala. Feia dies que només pensava en el Magdalenià.

A dos quarts de nou del matí, abans de marxar:

—Vaig a Barcelona i torno. Cosa de tres o quatre hores. Dinem junts?

—Ahà.

Aquestes primeres paraules em van tornar mentre esclafava una de les taronges contra l’espremedor. Un de manual, que l’elèctric feia saltar els ploms.

Ja a dins de casa, la Nono em va clavar els ulls amb sorpresa.

—Però què ha passat allà fora? —em va preguntar, i va llançar la bossa sobre les caixes sense obrir de la mudança. El menjador i la cuina encara n’eren plens.

Vaig abocar el suc en una tassa i vaig fer un glop. Estava amarat de suor. Només duia calçotets i unes xancletes.

—El pati… —va insistir ella.

—He fet neteja. Sense cotxe, aquí sol, què vols que faci?

—Ai pobrissó.

Em va prendre el suc i va buidar mig vas. I tornant-me’l:

—Així, el munt de porqueria que hi ha a fora és tot nostre?

—Sí. Després m’ajudes a carregar el cotxe.

Vaig salvar les cadires, la taula de plàstic i les gandules, la resta de trastos els havia arrossegat fins al carrer. M’hi havia posat tan bon punt la Nono havia marxat. D’entrada volia netejar la zona prop de la paret del dormitori, però no me’n vaig poder estar i vaig acabar repassant cada metre quadrat de jardí. Fora merdes: testos rebentats, terra podrida, fustes, restes d’obra del que havia de ser una barbacoa però que no es va acabar mai de construir, tisores rovellades, plàstics, eines de jardineria fetes malbé. Merdes així. Les millors llistes són les de coses per llençar. Sota una estora pelada, entre els matolls, fins i tot havia trobat un nan d’aquells que posa la gent més tronada. L’avi va tenir el bon gust de tapar-lo, o potser ni tan sols havia estat ell; potser estava enterrat per casualitat. Més tard la Nono em va demanar de guardar-lo, que li feia gràcia. Jo li vaig respondre que ni pensar-hi. Ho vam discutir una bona estona.

—I tot això ho has fet per culpa del gat invisible?

La pregunta em va caure a sobre quan érem al carrer embotint el cotxe de tota aquella merda. Potser era la venjança per haver condemnat el nan a l’abocador.

—Què dius ara!

—Sí que ho has fet pel gat. No t’enganyis.

La Nono també és una mena de detectiu, de les que els agrada furgar.

—No em deixa dormir —vaig acabar concedint.

—Però si tu t’adorms només de tocar el llit.

—No és així i ho saps. Em desperto…

—Doncs la pudor de pixats no la podràs treure amb la mateixa facilitat amb què llences tot això.

—He ensabonat cadires, gandules i taula amb generositat. Brillen i tot.

I era cert. Reflectien els raigs de sol amb unes lluentors que se’t quedaven gravades a la retina.

—S’hi tornarà a pixar.

—Ja ho veurem.

El tros de tanca de les esgarrapades es resistia a entrar dins el maleter.

—Mira, un regal.

La Nono em va allargar un objecte minúscul que acabava d’arrencar d’un travesser de fusta. Mitja tanca encara penjava fora del cotxe. Era una funda d’ungla. Del gat. Una evidència, prova irrefutable de la seva culpabilitat, innecessària a hores d’ara, però me la vaig guardar amb cura a la butxaca.

—Estàs sonat.

—Va, acabem.

L’ungla se sumava a un grapat de detalls més que havia reunit durant l’operació de neteja. Havia descobert llocs amb la terra remoguda, restes d’excrements i, en un extrem del pati, al cantó oest, una mena de túnel entre els matolls que conduïa a la finca del costat, cap a la casa inacabada. El forat havia agafat la forma arrodonida d’un cos petit i esmunyedís, fet a còpia de mil entrades i sortides. No ho vaig explicar a la Nono, però en una pausa, a mig matí, no m’hi havia pogut resistir i havia seguit el rastre d’aquell túnel fins a trobar-ne la sortida al camp contigu. Les pistes estiren els detectius, oi? En un extrem del fil, el meu dormitori, amb un munt de petites fundes d’ungles per terra; a l’altre, el descampat i pudor de pixats pertot arreu. «Els punts són escollits per tot el seu territori, sobretot a la perifèria o a tocar dels llocs de descans». Els gats i el seu marcatge. Ho havia llegit a un web en un dels escassos moments en què havia tingut cobertura.

—Nono, t’has tornat a descuidar el mòbil. —Per fi havíem aconseguit entaforar la tanca dins el maleter—. No m’agrada que agafis el cotxe sense el mòbil.

—No siguis catastròfic, va.

—Doncs tens dues trucades.

Això la va posar en guàrdia. Clic instantani. Me’l va arrabassar de les mans i es va allunyar.

Les trucades no les havia sentit. Tenia el rastre del gat entre cella i cella i no hi havia res més al món. Privilegis dels obsessius. Vaig seguir el túnel d’herba. Ja ho he dit. Sortia de casa, feia un parell de revolts i acabava uns metres endins de l’altre terreny. A les sèries americanes en dirien «allanamiento de morada», del que vaig fer, però a mi no em va semblar pas cap «morada» que es pogués «allanar». El descampat era una terra sense identitat, com si aquella arquitectura oblidada hagués escombrat projectes i intencions. El lloc tenia la fredor dels museus d’història, amb les seves coses per mirar, però que mai no et pots imaginar del tot com eren quan les acabaven de fer, quan eren coses d’algú viu, coses útils. Suposo que no hi ha fantasmes entre parets de totxo descobert i bigues que no sostenen res.

Vaig pujar les escales de ciment que duien al menjador de l’edifici abandonat. La part frontal estava totalment oberta, de cara al mar, amb la xemeneia de la central al fons partint l’horitzó en dues meitats brillants que feien mal als ulls. L’aire sec havia erosionat les parets i entre les escletxes creixien tota mena d’herbes. Feia molta fortor de pixats de gat, una pudor seca, que et penetrava. Sota la carcassa de l’escala que pujava al primer pis s’amuntegaven cartrons i plàstics, i allà sota la pudor encara era més viva. No vaig remenar res. Només observar. L’home que camina amb el cap mig alçat dins l’esquelet d’una balena morta. Després vaig sortir a fora i em vaig asseure a terra, al límit entre la casa i el que podria haver estat un jardinet amb piscina. Al fons es perfilaven una filera de vaixells carregats de contenidors que navegaven cap al nord. Semblaven immòbils però no ho estaven. Una mica com jo.

Havia de deixar l’institut. Ho sabia. I havia de comunicar-ho al Quim, el cap d’estudis. Mentre passejava per la casa abandonada, les frases anaven i venien, com un pèndol, o un mal de cap, però s’esmolaven més amb cada embat. Assajava. «Benvolgut Quim…», recitava per dins, i llavors m’aturava en sec. No, així no. No em prendria seriosament si començava la meva renúncia d’aquesta manera tan formal. «Quim, hi he estat pensant molt, des de fa temps, i vull deixar la feina. I no, no és una qüestió de diners ni de mal ambient amb els companys, és tan sols que vull canviar…». Canviar? Res de vull canviar. No canviem perquè vulguem. «Quim, mira, t’escric per fer-ho oficial. He venut el pis per cinc-cents cinquanta mil euros i no me’ls acabaré, tinc quaranta-set anys i no puc arribar als seixanta-set pensant que he malbaratat la vida ensenyant filosofia a la xusma, o com cony es digui xusma en català. Merda de llengua que tenim, oi, Quim?, que no hi ha manera de cagar-te en la gent sense semblar un filòleg efeminat. I sí, efeminat, així, amb e inicial, toca’t els ous…». Vaig frenar. Les paraules i el seu creixement sostingut, la mala llet, la ràbia que ha esperat anys i panys (merda de llengua altre cop).

Tornem a la primera escena: «Quim, t’aviso amb unes setmanes d’antelació, però no seguiré a l’institut. Necessito un canvi d’aires, prendre’m una temporada per a mi, per aclarir les idees i redefinir els meus projectes vitals. Tinc quaranta-set anys i crec que ja em toca…». Ara sí, el to adequat, discurs despreocupat, fingir una mica, fer-se l’interessant, «potser em dedico a viatjar, a escriure. Fins i tot m’estic plantejant el doctorat». Limitar-me a les paraules que s’esperen d’un professor de filosofia d’institut, i tot amanit amb aquella complaença de capellà jove, ple de frases boniques i bones intencions. I sobretot usar això dels «projectes vitals». Tots contents.

Més tard vaig enviar la renúncia. El lloc des d’on ho vaig fer va ser, com ho diria? Particular? Inhòspit? Exòtic? Però vaig tirar pel dret. Estava cansat de repetir-me i no acabar de fer el pas. I sorpresa, resulta que xusma sí que és una paraula correcta en català.

EL MEU ZEN D’ABOCADOR

Cada cop que agafava un revolt, el maleter s’estremia amb un concert de cruixits que em feien serrar les dents. No podia evitar mirar pel retrovisor amb por de descobrir la porta oberta i tot el que hi havíem entatxonat rodolant per terra. Em venia al cap la imatge de les bombes que llancen els Stratofortress, però sense la poesia granulosa de les gravacions d’arxiu.

Els contenidors més propers eren a un parell de quilòmetres, vora l’entrada de l’autopista. Una filera de cinc caixons al lateral cobert de grava d’una esplanada amb un bar, quatre naus buides i un taller de reparació. El bar i el taller encara eren oberts.

Vaig trigar deu minuts a buidar tot el cotxe. Anava sol. La Nono m’havia informat amb molta claredat que aquell dia ja no sortiria més de casa, que si no tenia espera era cosa meva. Així que ja em veus arrossegant tots els trastos amunt i avall, amb el cap cot, sota el sol i amb la remor de fons de l’autopista i la histèria dels grills. Cada cosa al contenidor que pertocava. Alliberar llast.

Un home, assegut a l’entrada del bar, amb una cola a la mà i un cigarro a l’altra, va observar el meu anar i venir, immòbil com una estàtua d’art de gasolinera. Duia pantalons curts i l’armilla groga dels treballadors de manteniment de carreteres. Tenia la pell colrada pel sol. Darrere seu, penjat de la vidriera del local amb dos cordills, un cartell amb un Tenemos Internet ben gros, escrit a mà, retolador vermell.

—Bon dia —vaig dir-li després, quan vaig entrar al bar. Ell com si res.

A dins fotia una pudor de fregits que provocava una barreja ambigua de basques i gana. I aquella fortor gens subtil de marihuana… La vista va trigar uns segons a acostumar-se a la penombra. Dos nois xerraven a la barra: un client, d’esquena, i un noi marroquí que tenia tota la pinta de ser l’amo.

—Internet? —vaig preguntar.

—Al fondo —va respondre el marroquí.

Vaig seguir les indicacions. «Al fondo» s’obria un corredor fosc que conduïa a una terrassa interior amb bancs de pícnic, un futbolí i tres para-sols d’una marca de vermut que no havia sentit en ma vida. Al mateix passadís havien muntat tres ordinadors sobre una taula de fòrmica; cada aparell amb una caixa negra i la corresponent ranura per a les monedes. Un full enganxat amb una xinxeta oferia tota la informació necessària, escrita amb el mateix retolador vermell del Tenemos Internet.

La moneda va ressonar dins la caixa com en una escurabutxaques. Un autèntic viatge en el temps, aquell trasto.

Un euro, un quart d’hora, un e-mail.

No suporto escriure amb el teclat del mòbil i preferia passar per tot aquell ritual. Ja tenia la renúncia ben pensada. Fins i tot em va sobrar temps per buscar allò de «xusma» al diccionari.

El cambrer no va venir a preguntar-me si volia prendre res en cap moment. De reüll, mentre escrivia, els observava, a ell i al noi. Parlaven fluixet, però alguna cosa en la manera de moure les mans, de forma nerviosa i amb algun gest taxatiu de tant en tant, em va fer sospitar que discutien o que alguna cosa no acabava d’anar bé. Quan ja estava a punt d’acabar, el noi de la barra va girar el tamboret i se’m va quedar mirant mentre s’atansava una Heineken als llavis. El vaig reconèixer.

—Bona tarda, veí! —va exclamar amb un somriure esplèndid.

Una mica massa tard, però li vaig tornar la salutació. Després, quan li vaig passar pel costat, ell em va tornar a buscar.

—Vagi bé, veí.

M’hauria d’haver aturat a dir-li alguna cosa. Era el moment del pastís dels americans. Hola, serem veïns a partir d’ara… Hola, encara no ens hem presentat… Hola, l’altre dia no mirava la teva dona de la manera que et penses… O si havia de ser la veritat: Hola, beu totes les putes Heineken que vulguis, però a partir d’ara no llencis les ampolles davant de casa meva!

Només vaig assentir amb el cap i vaig sortir a fora.

Al cotxe, la suor em xopava la samarreta i la tela se’m va enganxar al seient amb aquell tacte de serp de les coses tèbies i humides. A través del parabrisa, el mateix treballador de l’armilla, encara bevent, impassible i llunyà com un d’aquells mexicans del Peckinpah. Ara, però, ja no es fixava en mi, sinó que tenia tota la seva atenció absorbida en un mecànic amb mig cos amagat sota el capó d’un Renault.

Vaig saltar fora del cotxe un altre cop, vaig tornar al bar i vaig comprar un paquet de tabac a la màquina. Sense dir res a ningú. Vaig entendre que no ens calia comprar un altre cotxe.

*

S’havia fet fosc i la temperatura per fi havia baixat per sota dels trenta. La Nono, amb l’expressió de portar-ne alguna de cap, se’m va asseure al costat. Encara no havíem sopat. Érem al sofà. Jo m’estava amb la vista clavada a un dels finestrals, observant la posta de sol, la central i els terraplens de la costa, aquells parapets de joguina que pretenien contenir la natura emprenyada. La Nono duia uns pantalons de xandall d’estar per casa i una samarreta vella meva de Judas Priest. Semblava animada. No és que rigués ni res d’això, ella no és gaire de rialles. Però va creuar les cames i va abraçar un coixí, com una nena, un gest clar, sense ombres, reminiscència d’una innocència passada, i feia estona que no es queixava de la calor.

—No hauríem de netejar el garatge igualment?

—Igualment?

—Encara que no ens comprem un altre cotxe.

Una cosa no tenia res a veure amb l’altra, crec, però vaig assentir.

—Avui, pujant —va continuar—, n’he comptat no sé quants amb els vidres trencats.

—La majoria estan abandonats.

—No em fa gràcia deixar-lo al carrer.

—Això no és Barcelona, Nono. No hi ha ningú. I el pots aparcar dins el pati si pateixes tant.

La Nono es mossegava el llavi. I tot seguit:

—Doncs els vidres dels cotxes no s’han trencat pas sols.

—Vols que em posi ara a endreçar el garatge?

—I demà podràs fer un altre viatge als contenidors.

I podria haver afegit: I t’ho passaràs la mar de bé, o Mira quina sort que tens o Com que sé que t’agrada i ets així.

—Zen d’abocador —vaig murmurar. Ella va somriure: arrugues a les comissures dels llavis.

Es veu que el seu avi tampoc no era persona de buidar caixes. El garatge n’estava ple. Les havia anat acumulant i allà eren, ningú no les havia tornat a tocar en tots aquells anys. Ja les havia comptat: quaranta-tres caixes, que se sumaven a les divuit nostres que encara teníem al menjador pendents d’obrir. Les vides caben en unes quantes caixes. I tot i que la majoria de les nostres portaven escrit el nom de les coses que contenien, amb la lletra rodona i molsuda de la Nono, les de l’avi, en canvi, eren ben silencioses, anònimes del tot.

Aquella nit vaig fer una primera exploració. La Nono m’observava recolzada a la porta del garatge. A banda de les caixes, al garatge també hi havia una moto vella i una taula de fusta, al fons, sota una finestra rectangular que donava a la fondalada i al mar. Era el taller de modelisme de l’avi. Encara hi havia penjades a la paret les instruccions d’una mena de fragata antiga, amb tot de peces dibuixades, fletxetes i símbols. Al costat, ben ordenades, una col·lecció d’eines: tisores, alicates, pinces, bastonets, pinzells i pots de cola. Tot estava cobert d’un dit de pols i fils de teranyines.

—La majoria de trastos són records i electrodomèstics antics. Les caixes de dalt deuen ser els vaixells —vaig comentar amb desgana.

D’aquestes en sobresortien pals i veles.

—Llença-ho tot.

—Mira això: un ventilador de sostre.

—A la brossa.

—Però el ventilador el podem aprofitar.

La Nono va posar cara de no estar gens convençuda.

Mentre reflexionava sobre la conveniència o no dels ventiladors de sostre —com carai m’ho faria per penjar-lo?—, vaig topar amb una caixa que pesava com un mort. La vaig obrir.

—El teu avi escrivia? —vaig preguntar.

—No, que jo sàpiga.

—Doncs ho devia portar d’amagat, perquè aquí hi ha un munt de llibretes, i no tenen precisament pinta de ser mapes i plànols.

La Nono va treure el cap per sobre de les meves espatlles.

Jo vaig agafar una llibreta a l’atzar i la vaig començar a fullejar.

Aquest va ser el primer encontre amb l’avi Bata. Fins llavors tenia aquelles quatre coses que m’havia explicat la Nono, que si Hi havia gent que deia que era simpàtic, que Es passava tot el dia amb les seves coses, que Feia ben poca vida familiar. La Nono assegurava que la seva àvia el venerava, però també que era un home distant i que només tenia paciència per a les maquetes. Al final, ja vidu, m’havia explicat, va acabar sent un solitari amb pinta d’estar emprenyat amb el món.

Tot plegat, a banda d’allò de mantenir en secret que tenia càncer, no passaven de ser fragments prosaics que no me l’havien fet mai especialment interessant. Llegint-lo, però…

—Escolta, escolta, que val la pena! —I posant una veu afectada, vaig continuar amb les primeres línies de la pàgina que tenia davant. Era una entrada del desembre del noranta-tres. Deia així—: «No sé per què no m’odien, si jo me’ls estimo ben poc. M’haurien d’odiar, seria de justícia. Voldria que ho fessin i tinguessin el coratge de dir-m’ho ben clar: la Marga, el Gerard, l’Abril i aquesta…».

Em vaig aturar en aquest punt. La Marga era l’àvia, el Gerard el pare de la Nono, i l’Abril, la seva tieta.

—Com segueix?

—No es llegeix bé.

La Nono es va encendre un cigarro i va tornar al pati.

—A la brossa! —va cridar des de l’exterior en un to que li conec bé i que vol dir que ja s’ha cansat, que se li’n refot el que faci.

L’entrada d’aquell diari acabava així: «I aquesta nena que només plora i treu mocs pel nas tota l’estona. Segur que sortirà tan poca cosa com son pare. Tots dos fets de merda d’oca».

Es referia a la Nono.

L’avi s’havia equivocat aquí sobre la seva neta, i crec que bastant, però en moltes altres coses, com vaig anar descobrint després, l’encertava, i ho feia amb la precisió d’un puto franctirador.

I ALTRA VEGADA AQUELL MATÍ DEL SETÈ DIA

—Mira’l!

El cafè m’havia entrat pel forat equivocat, i vinga estossegar sense parar amb el cap cot i els braços oberts. El gat se’ns va quedar mirant, sobretot a mi, que l’havia distret de les seves coses. No sabria dir si ho feia amb arrogància o curiositat, tot i que va posar aquella expressió de I tu què coi fots ara? Llavors, el llamp: va saltar i es va esmunyir pel túnel de matolls. So d’herba seca i presses. Va desaparèixer i em vaig quedar amb ganes de seguir-lo, de veure on anava, d’investigar els seus costums quan ningú no el veia. La Nono: Deu viure entre la runa. Jo: Doncs que pixi allà. La Nono de nou: Són gats. I la conversa que es va interrompre quan la Nono va entrar dins de casa i el meu «s’hi està bé aquí» va quedar surant en l’aire. Sense resposta.

Més tard, quan la Nono va tornar a sortir equipada amb el camuflatge de ciutat i les sabates roses, o corall, segons ella, va reprendre la conversa com si no hagués passat gairebé una hora:

—Tens raó. Sí que s’hi està bé.

La camisa, la faldilla que li va gran, els ulls Cleopatra…

I jo:

—M’agrada com et queda el monyo.

—Ho sé.

—M’agrada recordar-t’ho.

—Una geisha, oi?

—Una geisha jueva —vaig afegir.

Una d’aquelles històries que s’expliquen mil vegades i sempre com si fos el primer cop. Quan encara no estàvem junts, la Nono s’havia fet una anàlisi d’ADN i li havia sortit un onze per cent de jueva sefardita. Crec que li venia de la branca de l’avi Bata. I la veritat és que la Nono hauria pogut passar per jueva: una mica culgrossa, cabell negre i rinxolat, una pell que es tornava fosca amb el primer raig de sol, de tons olivacis, feta per resistir, i sobreviure.

—Tens una reunió important avui?

—Per què ho dius?

—Les sabates…

—Au, calla. És dissabte i hi ha més moviment.

—Turistes intel·lectuals, ànimes inquietes ansioses de museus. S’ha de donar bona imatge! —vaig reblar.

La Nono va recular un parell de passos fins a quedar a cobert sota el pam de pèrgola que encara feia ombra.

—Quan arribi al cotxe ja estaré suada com una truja —va queixar-se.

—Les sabates els distrauran a tots.

No es va molestar a engegar-me. I tot seguit:

—De veritat que vas enviar la renúncia?

—Què dius ara! No, dona. Quines coses de dir! Tot allò del locutori del moro m’ho vaig inventar. Mai no deixaré l’escola. Mira que empassar-t’ho…

—Joel, va, relaxa’t.

Un cop de porta ens va fer girar el cap alhora. Venia de fora, del carrer. Vaig mirar entre les branques del tancat, però no vaig arribar a distingir res a banda de les ondulacions de l’asfalt reescalfat i algun tros de paret grisa de la casa veïna.

—No només vaig renunciar —vaig insistir, tornant l’atenció a la Nono—, sinó que vaig acabar el correu amb unes paraules que només es poden dir quan fregues la cinquantena i estàs fins als ous de tothom. —I amb el meu to exagerat, d’actor de teatre català—: «Quim, si no et responc, no t’amoïnis, ara visc en un lloc sense gaire cobertura. Ja passaré a finals d’agost per arreglar la paperassa. No hi ha pressa».

—Ets un rebel.

—Ja ho veus.

—Però què vols que li digui quan soni el telèfon? Perquè a Barcelona encara funcionen els telèfons i no tinc ganes…

—No l’agafis —la vaig tallar.

La Nono va accedir-hi.

—Ve algú —va dir llavors, i va assenyalar l’exterior.

—No fotis.

L’advertència em va tensar. Un altre llamp, però un d’interior ara; pura descàrrega elèctrica sense haver de ponderar res. Crec que vaig creuar els braços, com si amb aquest gest pogués barrar l’entrada. El somriure també em va sortir de forma reflexa, puntual, com pertoca a l’home educat. Del Sí que s’hi està bé aquí, vaig passar a tenir plantats al pati la parella de la casa d’enfront. Ella reia. Ell, prenent la davantera, aclucava els ulls per protegir-se del sol i, potser, per mostrar-se amigable també.

—Hola, veí! —va fer.

Aquesta salutació ja començava a posar-me de molt mala llet. La deia amb confiança, com si ens coneguéssim de tota la vida, d’haver anat a l’escola junts o treballat plegats. També tenia la sensació que es fotia de mi per algun motiu que no arribava a encertar. Va resultar que sempre parlava en aquest to una mica subnormal, d’ei-que-jo-sé-de-què-va-tot. Me l’imaginava amanint cada frase amb un Ei, company! o, si ens posem històrics, amb l’Ei, camarada! dels homes universals d’abans. Amb el temps vaig descobrir que aquells dos sí que eren una mica història, relíquies, però d’una forma diferent de com me’ls havia imaginat en un primer moment. Vaig mirar la Nono de reüll quan me’n vaig adonar: portaven el seu «pastís de benvinguda», però no era cap dolç —res de pastisseria al Margalló—. Era un flamant pack de Heineken.

—Encara no havíem tingut l’oportunitat de coneixe’ns —vaig dir, allargant la mà.

Mai no m’han agradat les encaixades de mans. El Carlos, perquè el meu veí es diu Carlos, em va engrapar la meva i la va estrènyer amb força, com si volgués estirar-me i engolir-me dins el seu bonisme de xandall i espardenyes Adidas. Jo vaig entomar el seu ímpetu sense immutar-me, sense desfer el somriure de protocol tampoc.

La noia es va presentar. Soc la Deli, va dir amb un fil de veu. Era argentina. Parlava català força bé, però sempre acabava barrejant les llengües. I no era tan aturada com aparentava. Era més aviat callada, això sí, i ho observava tot amb uns ulls immensos que es cobrien amb un tel d’absència. És clar que potser era la marihuana, perquè la pudor els delatava. La Deli s’havia maquillat: ulls perfilats i els llavis de color granat. I si bé portava els texans minúsculs que ja coneixia molt bé, per presentar-se en societat s’havia posat una samarreta sense mànigues amb franges blanques i blaves que em va recordar l’uniforme de l’armada russa. Sí, callada, cargolada endins, guapa i fràgil. Vint anys enrere m’hauria atret. Ara tan sols li imitava el distanciament. Parlava poc, i quan ho feia deixava anar frases molt tòpiques, sovint una mica fora de context, però d’una honestedat que em posava la pell de gallina. No com jo amb el «Encara no havíem tingut l’oportunitat de coneixe’ns», que era artificial i falsa de collons.

—Per això hem vingut —va exclamar el Carlos agafant-se a la meva frase—, per donar-vos la benvinguda, oi?

—És clar.

Ens observava a la Nono i a mi de forma intermitent. La Nono callada.

—Seieu, seieu —vaig dir a la fi, tot oferint-los les cadires del pati.

Van acceptar. El Carlos va enretirar una cadira i va seure amb la mateixa desimboltura amb què l’havia vist obrir la reixa i ficar-se a casa nostra.

—Tú siéntate aquí —va ordenar a la Deli.

Va començar a obrir les cerveses. N’hi havia donat una a la seva companya i ara me’n passava una altra a mi. I si la Nono no l’hagués interromput, ja es disposava a obrir-ne una tercera per a ella.

—Ui, no gràcies. —La Nono va acompanyar les paraules agafant-se les mans, com si resés o demanés perdó—. És que faig tard. —Llavors es va assenyalar la indumentària per constatar que la seva marxa no era cap excusa—. Encantada de saludar-vos, però. Jo soc la Nono.

El Carlos:

—Hola, Nono.

La Deli:

—Deli —va repetir.

—De debò que em sap greu, però he d’anar a Barcelona, la feina. Vosaltres xerreu, després el Joel ja m’ho explicarà tot.

Mentre es dirigia cap a la sortida la vaig fulminar amb la mirada. La Nono va saber que la maleïa, seguríssim que ho va saber.

—Treballa al MAE, un museu d’art —vaig explicar quan ella ja es ficava dins el cotxe.

—Ah, sí? D’art? Doncs la Deli dibuixa molt bé, eh, Deli? Un dia els ensenyes alguna cosa.

—Carlos, no. Por favor.

I llavors:

—Beu, veí, beu. —M’acostava la llauna per sobre la taula—. T’agrada la cervesa, no?

—A qui no li agrada la cervesa? —Merda de frase.

La Deli pintava i dibuixava, i abans, al seu país, havia treballat de professora de primària. Ara ja no. No va explicar a què es dedicava ara, crec que a res. El Carlos, en canvi, Ui, jo faig de tot, el que convingui: pinto, arrebosso, t’aixeco una paret si cal i si tens alguna canonada embussada jo soc el teu home. També et puc reparar el cotxe.

—És bo saber-ho.

—Et faig una trucada perduda i així tens el meu mòbil. Per al que sigui.

—No en tinc. Només la Nono. —Silenci—. De mòbil, vull dir.

No sé què devia pensar, però no va insistir. Això sí, no va perdre l’oportunitat de recordar-me que si volia bona cobertura havia de posar no sé quin coi d’aparell per potenciar no sé quin coi d’ones. Em va atabalar amb un grapat de detalls que m’eren indiferents o que em semblaven d’un altre planeta; malgrat tot, també em va descobrir quatre coses útils. Ja sabia que la brossa s’havia de portar als contenidors de la carretera, però no que no hi llencés mai res amb «dades delicades» o que no volgués que anés a parar «a mans d’un desconegut». Hi ha certs personatges que ho remenen tot abans que passi el camió, ¿verdad, Deli? També em va explicar que havia de donar buena propina als de les empreses de missatgeria si volia que pugessin fins aquí. I va repetir un parell de cops que la policia pràcticament mai no feia rondes pel Margalló, amb propina o sense. Aquí no pugen, però no tot és dolent, eh? A diferència de les ciutats, els talls d’aigua són molt poc habituals. Hi ha el dipòsit allà dalt, al Turó de l’Àliga —me’l va assenyalar cervesa en mà—, i els de l’administració deuen haver oblidat que al Margalló gairebé no hi viu ningú i sempre és ple.

També va insistir que no em preocupés pels robatoris, així, tal qual. Tu no passis pena, veí.

No hi havia pensat, en la possibilitat que ens entressin a robar. En realitat hi pensava més a Barcelona.

—Doncs el del final del carrer té la casa ben protegida —vaig dir, després d’un glop de cervesa.

El Carlos va fer una ganyota.

—Sí, el Romà és…

La Deli li va agafar la mà, i això, en un primer moment, el va desdir d’acabar la frase. Però no va poder contenir-se.

—No tots els veïns són de bona pasta, ja saps què vull dir.

—La gent sovint és difícil.

La conversa agafava cos.

—Jo soc un tio obert. —El Carlos es deixava anar, de mica en mica—. Vull dir que si puc ajudar, ho faig, que no costa res. —Llavors va fixar els ulls en la pèrgola darrere meu—. Mira, si vols un dia vinc i te l’arreglo, que es veu que està a punt de caure.

—No, home, no cal.

M’havia afanyat a respondre i temia que s’hagués notat, però ell, com si res, va continuar a la seva.

—La fusta és bona, fusta tractada. Deu ser cosa dels angles. —I tornant al punt de sortida—: Però res, que amb el Romà hem tingut algunes diferències, malentesos. És dels que posa una denúncia abans de parlar com una persona normal. Ja saps, dels que se saben de memòria el codi de circulació i sempre tenen un amic gestor o advocat que farà això o allò altre…

—Treballa a un concessionari de cotxes.

Aquesta havia estat la Deli.

—Ahà. —L’únic que se’m va acudir dir.

Jo m’esperava que el Carlos seguís disparant, que donés més detalls, però no va passar. La conversa s’anava apagant. I llavors, quan el silenci ja començava a clavar-se’m al pit, va passar una cosa curiosa. La Nono n’hauria dit sincronia, del que va venir a continuació. Quan encara em rondava pel cap la veu de la Deli amb allò del Treballa a un concessionari de cotxes, el terrabastall d’un motor ens va fer tombar el cap a tots. Era el Golf no-sé-què del Romà, que va passar per davant de casa i es va aturar, cinquanta metres enllà, davant de la seva. Del seu pas en va quedar l’olor de gasolina, un xiulet a les orelles i, és clar, els gossos.

—Aquests gossos borden molt —vaig murmurar.

Crec que la Deli em volia donar la raó, però no va dir res. El Carlos tampoc. Ara callava, el tio.

—Pero hablemos de otras cosas —va esclatar llavors—. Veniu de Barcelona, no? I us quedareu per sempre?

Vaig haver de parlar d’un munt de banalitats que ja no em venia de gust explicar: que havíem viscut a Sant Martí, que aquella era la casa de l’avi de la Nono, que l’home havia mort anys enrere… Jo pensava que acabaria abandonada com la resta, em va tallar el Carlos. També els vaig comentar que la Nono havia estudiat art i que jo feia de professor en un institut —que acabava d’engegar-ho m’ho vaig callar—. La Deli: ¿Y de qué das clases? Resposta: Filosofia. M’havia parat la pròpia trampa. Va seguir la típica cantarella de la gent que no ha pensat gaire en sa vida però creu que ho ha fet molt: que sí, que tenien raó, que la filosofia només serveix per donar classes; i que sí, també, que pràcticament no s’estudia ja, que es fa per vocació, però que pot ser fascinant, enriquidora, estimulant. Y te hace crecer por dentro —la Deli altre cop—. Em vaig descobrir assentint a tota la tirallonga gastada de virtuts de la filosofia, tot allò de l’esperit crític i que ensenya a pensar «por dentro». No hi he cregut mai gaire, en aquest «dentro» que creix tant i tant amb el saber, però què havia de dir. La Deli em parlava amb una dolçor que no podia eludir, s’havia obert una mica, i el Carlos, atent, ens observava complagut, satisfet de veure com la seva companya recuperava alguna cosa perduda, del passat. Es veu que va néixer en un barri «popular», a l’Argentina, i que la força, o «la idea fija» que deia ella, per sortir-se’n la va treure a còpia de llegir molt.

Es van estar ben bé mitja hora més xerrant. Sense parar fins que es van polir totes les cerveses. Ja a peu dret i tocat d’alcohol, el Carlos es va deixar endur per aquella companyonia seva a boca de canó i em va abraçar fort, com havia fet abans amb l’encaixada.

—Buena pasta, ¡eh, Deli! —va exclamar—. Ya te lo decía, yo.

La Deli va assentir.

I tot seguit, sense més ni més, sense cap vergonya i traspuant una seguretat de aquí estoy yo, va escurar la llauna de Heineken i la va llençar per sobre la tanca, directa al camp del costat.

Em vaig quedar allà, palplantat al mig del pati, amb el sol i la pell coent-me per dins, perquè el «dentro» potser no creix, però cremar, cony, sí que crema. Me’ls vaig quedar mirant sense dir res fins que van haver creuat el carrer i van perdre’s dins de casa seva.

No m’ho vaig pensar dos cops. De fet, és molt possible que només pensés en una sola cosa en aquell moment. Un altre privilegi dels obsessius. La llauna havia caigut entre els matolls, a prop del munt de runa. Vaig saltar la tanca, em vaig ajupir i la vaig recollir.

Vaig trigar una bona estona a tornar a casa.

Al vespre, quan va arribar la Nono amb la sobreabundància de «coses que m’han passat avui a Barcelona», em vaig limitar a escoltar-la primer, i, després, quan se la veia més relaxada i potser ja es pensava que no li retrauria que m’havia deixat a l’estacada amb els veïns, li vaig comunicar que avui havia descobert una cosa: que si volíem, n’estava força segur —vaig recalcar—, ja teníem camell, i debuena pasta!

NONO

DIVUIT DE GENER, NOU RÈCORD DE MÀXIMES

Sempre havia volgut marxar de Barcelona. De petita havia fantasiejat amb la cabana al bosc; amb els anys, però, vaig canviar i només em veia vivint a ciutats com París, Londres o Amsterdam. Els desitjos se’m manifesten amb incomoditats —colors mal combinats—, i fugir era el meu afany. I sí, el primer anhel, l’impuls original, sempre va ser la muntanya, una imatge pura i plana de coberta de llibre, sense profunditat. Massa literatura fantàstica, per a bé i per a mal. El Margalló no és la muntanya imaginada. Igual com les grans ciutats tampoc no ho són. Totes les faules pateixen de la mateixa mentida i et fan creure que tot anirà bé, perquè sí, com si t’ho meresquessis. Que acabaria a la casa de l’avi, un blau despietat sobre un paisatge de verd ciment, també va ser una possibilitat que m’havia plantejat abans. I una de més factible. Amb divuit acabats de complir gairebé vaig fer el pas —i no era la primera vegada—, però la universitat, la feina, el Joel, els trasbalsos, mil encavalcaments seguits, i el meu projecte de fugir —la incomoditat amb majúscules— s’esclafava sota el pes de la vida i tot el que toca perquè toca i ja està. La venda del pis va ser un gir inesperat. De sobte ho tornava a voler, amb ràbia. I volia que el Joel també ho volgués. Volia que coincidíssim. Anar a l’una, com al principi.

El Margalló no és el que havia somiat, cert, ni tampoc cap lloc màgic, però té l’encant dels pobles fronterers dels westerns que li agraden al Joel i a mi ja em va bé. Han passat sis mesos, mig any que ho ha capgirat tot. No sabria dir què ha passat. No sé si reconec el Joel, que s’ha fet diferent, o desfet, que sempre és millor. Potser ara veig qui és de debò. O potser soc jo qui ha canviat i ara ho percebo tot molt diferent, el filtre que se m’ha atrofiat, o netejat. Dubtar tant m’emprenya. Hi ha moltes coses que m’emprenyen des de sempre, del Joel i de tot plegat. Però alguna cosa ens ha sacsejat, i en el cas del Joel podria haver estat la casa, les llibretes de l’avi o —l’opció que m’agrada més, la que escullo— el gat. És evident que ha passat una de les seves crisis, tot i que d’una manera que no puc censurar. A mi em deu haver passat alguna cosa similar. Però no vull parlar de mi ara, que em reservo el dret d’amagar-me.

El Joel s’obsessiona, sembla que s’encalli i no para fins que explota, i llavors, si hi ha sort, ve una primavera interna, l’eclosió, la brillantor molesta de la pintura molla que desapareix quan s’asseca i el quadre que per fi es fa quadre. Li recordo molts moments crítics com aquest. Van ser punts d’inflexió sobre la mateixa línia de la bogeria, però que no van resultar ni la meitat de definitius o definitoris o el que sigui. En el passat va caldre que estigués a punt de deixar-lo perquè se centrés. Havia de marxar de casa hores per tranquil·litzar-me i poder entrar al pis sense voler-ho enviar tot a pastar. Aquesta vegada ha estat molt diferent.

La casa, les llibretes o el gat? Una de tres. Potser totes tres. Que sigui el gat qui s’emporti el premi. El Joel s’ha tret pes mort, noses fora. Jo també. Ho necessitàvem. Sabia que podia passar. Ho desitjava. Ens ha tocat la pinzellada que ho transforma tot. I si encara falta algun detall deu ser tan sols la signatura, que haurà de ser amb orina, evidentment.

Ara no sento res, res que m’incomodi vull dir. La majoria de coses són com són i no les controlem. El clima, de les que menys. Les persones, ni pensar-hi. Aquest matí, per exemple, semblava que faria fresca. És gener. No ha estat així. Abans això em frustrava i em feia trontollar l’esperança. Però ara res. Només m’he passat una bona estona sota la pèrgola, asseguda al graó de l’entrada, amb una camisa per tapar-me i les imatges d’aquests darrers dies que em tornaven com una roda de diapositives. Del principi fins al final. Sense relat. Podria començar o acabar per qualsevol lloc. I se me’n refot si el que ha passat és correcte o no. No m’importa gens. La violència ja no m’escandalitza; simplement l’accepto. El Margalló m’ha simplificat els pensaments fins a un punt gairebé eròtic.

M’he fumat un parell de cigarros.

MIG ANY ENRERE

Havia deixat el Joel amb els veïns. Me l’imaginava remugant per dins. Al cotxe havia pensat una estona en els retrets que em faria després, però a Barcelona me n’havia oblidat del tot i ja no hi havia tornat a donar més voltes. Trenta-cinc quilòmetres, quatre milions de cossos pel mig, i el cel groc de ciutat, i el soroll de dins a fora, i el museu, el meu cubicle, parets que encara em servien de refugi. Perquè també era el meu territori, el museu. Una mena de «com a casa». I això que els llocs com a casa s’havien anat reduint exponencialment amb els anys. Els nostres bars havien tancat, els carrers s’havien saturat de colorets, i els estrangers i els carrils bici havien colonitzat l’espai públic amb el seu llenguatge extraterrestre. La gent em semblava deformada, i la platja i el Passeig Marítim, desapareguts, fantasmes de quan érem joves, records cada cop més difícils de recuperar. Però el MAE, com un bastió fortificat, pal de paller, em servia com el primer dia. O això volia creure. El meu espai per ser mostrada, per amagar-me. Bastió, teatre, mercat, una mica de tot.

L’art sempre ha estat el filtre per poder treballar amb la gent.

Va ser un dissabte carregat. Força moviment. Es van presentar un parell de periodistes per parlar de l’exposició imminent. Que primer aparegués l’Aleix no m’ho esperava, no havíem quedat, però vaig reaccionar ràpid.

—Estic preocupat per la il·luminació —va etzibar-me en veure’m. Ni bon dia ni res. L’Aleix és així. I no parava de mirar-me les sabates.

—Hola, Aleix —vaig fer. Més per apaivagar-lo que per saludar-lo.

Cap resposta. Mantenia les mans dins de les butxaques d’una dessuadora que li tibava al coll com si anés penjat d’un ganxo. No sé com no es moria de calor.

—Ja he parlat amb els que ens fan les instal·lacions —vaig continuar—, i ha quedat tot clar: llum tènue, càlida, res de llum blanca, sempre en contrapicat.

—I inclinada trenta graus.

—I inclinada trenta graus. També ho saben.

—I si no m’agrada com queda?

—Ho canviarem. Encara tenim dies i ho podràs supervisar. No pateixis.

—Vull deixar-ho tot enllestit abans de marxar.

L’Aleix seria a Londres uns dies; tenia la intenció de mudar-s’hi. Sempre parla de Londres. Es veu que allà tot ho fan bé. Jo també ho pensava quan era jove. El somni de treballar-hi i viure-hi i ser feliç…

—Ja ho tens ben decidit, això de canviar d’aires? —li vaig preguntar.

—No és com aquí, que la cultura és encotillada i mediocre.

Vaig reprimir una rialla.

El flaix d’una càmera ens va interrompre. La sala de l’Aleix encara estava tancada i els periodistes s’entretenien fent fotografies a l’entrada del museu. Eren una noia i un noi d’uns vint i pocs, amb els ulls absents, d’un blanc tèrbol, d’aquells que pintaria amb un traç trencat, gairebé amb deixadesa. El noi, el fotògraf, pul·lulava entre les visites de les dues sales obertes per trobar la imatge que plasmés la seva idea de l’art contemporani. L’Aleix se’l mirava amb desconfiança.

—Vols un cafè?

L’Aleix va fer cara de no entendre’m.

—Un cafè. En vols un?

—No.

I tornava a abaixar la vista, mirant-me les sabates com si fossin un escot. Semblava un artista secretant fracàs per tots els porus, que se m’enganxava per compensar les inseguretats com si jo fos sa mare, o, pel cas, la mare artística. Això m’agradava d’ell, com a mínim no era cap narcisista. I de quin tipus ets tu?, m’havia preguntat el Joel anys enrere, quan parlàvem de les tipologies d’artistes i jo li deia precisament això, que la majoria són narcisistes, egocèntrics i millor tenir-los a anys llum. Jo no soc cap artista, li vaig respondre aquell dia. Feia poc havia abandonat el dibuix i li havia demanat que llencés totes les meves carpetes, i ell, que té la mania de fer-se responsable de tot i voler solucionar els problemes propis i aliens…

La veu de l’Aleix, venint de lluny:

—I que sigui indirecta.

Em va agafar distreta. El record m’havia tret de la conversa. El fotògraf mastegava xiclet i se’l sentia massa; la noia que l’acompanyava xerrava per telèfon al seu costat; i l’Aleix, impacient, em mirava esperant una resposta.

—Aleix, ja que ets aquí, vols parlar amb la periodista? —vaig fer. La pregunta no li va agradar gens i es va quedar mut—. Crec que ho hauries de fer —vaig insistir.

Després de collar-lo una mica vaig aconseguir que hi accedís. De fet li van acabar fent una entrevista força completa. L’Aleix es queixa molt, sobretot si ha de vendre’s i explicar què fa, però quan comença a xerrar ja no para. S’agrada, per molt que li pesi.

Vaig tornar al meu despatx.

Però que sigui llum indirecta, m’havia dit. I d’això me n’havia oblidat. Merda.

A casa l’hi vaig explicar tot al Joel, que si els periodistes i l’Aleix, que al final tot havia sortit més o menys bé i que s’havia esplaiat amb aquells dos nanos de la revista digital. El Joel em va escoltar, com fa ell, distant i fingint interès sincer, tot i que no ho era. Només executava el seu protocol. Jo, malgrat tot, continuava xerrant. Quan ja estava a punt d’acabar i li comentava la ràbia que em feia haver-me oblidat del tema de la llum, ell va dir-me allò del camell. Em va deixar a mitja frase.

—Saps què?

—Què?

—Ja tenim camell.

—Camell?

Abans, quan veia que anava a la seva, em cremaven les llàgrimes als ulls. Si no li importava el que li explicava per què coi ho feia veure.

—Sí. El Carlos.

—Que vols tornar a fumar porros? —li vaig preguntar.

—No seria cap disbarat.

—Ah, no?

—Te’n recordes quan fotíem aquelles festes?

—Les ressaques de l’endemà eren dures.

Cagades del passat.

—Que no vull recuperar res. Però un porret… Abans d’anar a dormir… Total, si portem una vida de sants!

—Només m’adormia bé quan anava fumada —vaig concedir, mirant a terra.

—Ho veus. Tu em deixes a l’estacada, però jo, així i tot, encara penso en tu i et trobo solucions per a l’insomni.

El retret. M’havia oblidat que havia d’arribar el retret. I directe al punt dèbil.

Silenci a les dues bandes.

—I què més t’han dit aquells dos? —li vaig preguntar.

El Joel em va enumerar totes les novetats amb entusiasme, com si tingués algun mèrit haver-les descobert. Em va explicar que no ens faltaria aigua, que els contenidors els remenava tot Cristo, que si no vigilàvem el Carlos se’ns ficaria a casa amb una caixa d’eines i la voluntat del poble treballador. Que —i el Joel encara no en sabia els motius, es lamentava— hi havia mal rotllo entre el Carlos i el dels gossos, que es veu que era un personatge tèrbol. No li vaig donar importància a aquest detall, clar que en aquell moment no podia saber com acabaria tot plegat. També em va dir que eren ells qui llençaven les llaunes de cervesa, o que, en qualsevol cas, ho feia el Carlos, i sense cap mena de vergonya. Això ho va repetir tres o quatre cops. Jo sí que l’escoltava.

Vam acabar obrint una ampolla de vi i no va saltar res pels aires. Primers efectes del Margalló, suposo.

I vam follar abans de ficar-nos al llit.

NOU DIES AL MARGALLÓ, UNA MITJANA NOCTURNA DE TRENTA-UN GRAUS

Una hora i res que s’assemblés al son. Els ulls oberts. No saber ni com posar els braços i el Joel com un soc.

Em feia preguntes. Sempre me les faig quan m’estic al llit sense dormir. Tot pensaments vius com trepitjar vidres trencats. No hauria sigut millor viure sola? Que no ho he fet mai. I el Joel, no l’hauria d’haver deixat al principi, quan hauria estat més fàcil, amb menys càrrega a l’esquena i menys vincles? I què feia que ens abracéssim menys al llit? Perquè ja pràcticament no ho fèiem. La calor segur que no hi ajudava.

Quina habilitat tan extraordinària, aquesta de posar el cap al coixí i caure rendit. Quina enveja, o ràbia, o simplement quines ganes boges de dormir que tinc sempre, que em fan odiar el Joel quan ell ho aconsegueix tan fàcilment. Sabia que després es despertaria mil vegades, per un soroll, per anar a pixar, per un malson o la calor mateixa, però la pau de fer una cosa i obtenir-ne el resultat immediat: m’estiro, m’adormo, així de simple. Com s’aprenia això? Quin déu t’havia d’afavorir? A qui s’havia de sacrificar?

Havien passat una o dues hores més. Potser tres. Terror de mirar el despertador. Suar sense moure’s. Quin fàstic. A la nit es veu que penso amb frases encara més curtes, sense arrels.

Quan ja no podia més em vaig aixecar a beure aigua. Em vaig entretenir al menjador, a les fosques, amb el vas buit a la mà. Faltaven pocs dies per a la lluna plena i una claror lletosa penetrava pels finestrals. A fora, la tanca, la taula, les cadires, totes les coses projectaven ombres tènues de nit. Negre sobre gris, ombres d’Abraham Pether. No volia encendre els llums: seria com una rendició i això és una cosa que no m’he permès mai. La nit és nit, tot i que no dormi. El gat s’estava a fora. Dormia enroscat com una ensaïmada a la gandula on s’estira el Joel. L’animal el desafiava. Quina gràcia. De tant en tant les orelles li espetegaven soles. Sempre alerta, tot i dormir profundament. Captava sons i presències que jo no em puc ni imaginar, que ningú no pot en realitat. Què devia somiar? Imatges de gat? Records de gat? Malsons primaris?

Dormir com un gat. Com l’aigua dins un bol. Una altra cosa pròpia dels déus més antics.

L’endemà el Joel es va queixar que l’animal havia estat miolant a primera hora del matí, i que després, per acabar-ho d’adobar, s’hi havien afegit els gossos del veí.

Jo no vaig sentir res.

PROHIBIT BANYAR-SE

Al Joel se li havia ficat al cap que havíem de llençar tot el que no fèiem servir. El seu zen d’abocador. Però clar, la seva dèria s’aplicava als trastos que havíem portat de Barcelona. No afectava els que havíem trobat a la casa. Ja feia dies que remenava els papers de l’avi i del garatge encara no l’havia vist treure ni una sola caixa. La seva guerra anava només contra les nostres coses.

Jo me’l mirava com sempre quan li agafaven aquestes manies: amb recel, mal humor, i muntanyes de sospita. Hi havia un escampall de caixes estès per tot el menjador, les nostres, i ell les obria, analitzava el contingut i decidia. Jo no ho tenia gens clar, això de llençar res, però tampoc veia la necessitat de posar-se ara a desempaquetar-ho tot com si fos la fi del món. Al Margalló preferia contemporitzar. Quan li vaig dir que ho deixés estar, que no calia, que ja ho faríem de mica en mica, o més endavant, o un altre dia sense tanta calor, em va deixar parada. Si tingués orelles de gat les hauria desplegat com dues parabòliques.

—D’acord —va respondre. Així de fàcil.

En qualsevol moment passat hauríem discutit. De fet, primer vaig creure que s’havia emprenyat. El Joel va tornar a desar uns jerseis a la caixa d’on els acabava de treure i va sortir a fora. Es va asseure a terra, amb les cames creuades i l’esquena recolzada a la paret nord, la més fresca. En aquella posició, contra la paret, mig despullat, se li veien les cames molt primes, una mica de vell ja. Ell les cames i jo mig pam de cul que no sabia com treure’m de sobre. L’edat no perdona. Què hi farem. El sol s’estavellava contra els turons pelats i el seu groc i el de la terra es fonia en una sola impressió de foc, de desert imminent.

—Anem a fer una volta? —li vaig proposar. Ell ja havia explorat el barri, però jo encara no m’havia allunyat de la casa.

—Podem baixar per allà —va dir. Assenyalava el vessant sud del turó, cap al mar. Es va aixecar i el vaig seguir.

N’hi havia prou de saltar un marge per arribar fins a un corriol de dos pams d’amplada que baixava muntanya avall. La pista estava seca i gairebé no es distingia de la zona menys transitable. Una línia llaurada en el no-res. A banda i banda un pedregar de terra cremada, grava, ampolles, embalatges, mocadors de paper i totxos esberlats. Però també hi havia vida, o coses petites que l’evocaven, com les sargantanes i els insectes, milers d’insectes, sobretot grills, les bèsties que des dels inicis dels temps han sabut viure a les escletxes i sota les pedres.

—El Quim ja m’ha trucat dos cops —vaig dir-li després de lliscar per un pendent. Ara era el Joel qui em seguia a dos o tres metres.

—I què li has dit?

—Que li trucaries.

—Hòstia! Li havies de dir això?

—Què volies que fes? Alguna cosa li has de dir, no? Hi hauries d’anar i matar el tema d’una punyetera vegada. No en trauràs res d’allargar l’agonia. Tu pensa que és com llençar merda als contenidors i ja està.

El Joel va assentir. El que li molestava no era la conversa pendent amb el cap d’estudis, sinó haver d’anar a l’escola, allunyar-se del Margalló, Barcelona en si. Aquest era el seu nou límit. L’entrada de l’autopista amb el taller i el bar. Res d’anar més enllà si no era estrictament necessari.

—Mira això.

El Joel em va fer recular. S’havia ajupit i examinava un desnivell que interrompia un marge mig ensorrat. Jo vaig aprofitar per treure’m la samarreta i lligar-me-la a la cintura. Em vaig aixecar les ulleres de sol per veure el que em volia ensenyar. Era una petita rampa de terra vermellosa i pelada, sense cap herba.

—Això ho fa el gat.

—Els marges els trenquen els senglars —vaig rebatre-li.

—No em refereixo al marge, sinó a això. —No apartava la mirada d’aquella mena de fita—. Ho fan per marcar, crec.

Sabia què volia dir. Els gats es rebolquen per terra. Ho havia vist quan era petita a ca la Rut, una amiga meva que tenia dos gats i que era com si fossin meus, de tant com hi anava per fugir de casa meva i espolsar-me el mal ambient familiar. Ho fan per marcar, cert, però sempre m’havia semblat que també els agradava lliscar, com baixar per un tobogan i sortir-ne ben coberts de pols i herbes seques, rient, orgullosos, temeraris, una mica contrariats també.

Abans de continuar hi vaig acostar la mà. La terra era suau i fresca en aquell punt, com feta de sorres fines. Ni pedretes ni arrels ni res, tan sols l’erosió benigna del joc del tobogan gravada a l’escorça de la terra.

—Us heu enamorat —vaig fer, amb ironia, mentre em tornava a posar dreta.

—Au, Nono, no diguis burrades.

—Que no, que no; que això és amor. A mi també m’agrada aquest gat.

—Amor ja et dic que no és.

El to encara era el del Joel d’abans, a la defensiva, amb ràbia negra i mal digerida, com si l’incomodés parlar de sentiments positius i se’m volgués treure de sobre.

—Quan una cosa et molesta no és amor —va insistir ell.

—Ah, no? Però si ets tu el que sempre relaciones l’amor amb una molèstia. Debilitat, mala picor, punt feble, hipertròfia emocional, química neuròtica… Tot són paraules teves.

—Ves fent broma, però si el gat se’t pixés al museu segur que ja no et faria tanta gràcia.

És possible que en això tingués raó, tot i que aquesta no era la qüestió. Jo ja m’havia enamorat d’aquell gat, però no li havia dit res perquè el Joel és com és, i si no li dones espai per acceptar la realitat, s’hi fot de cul i tot costa més.

—Cap on vols anar? —va preguntar-me tot d’una.

El camí es dividia en dos: un apuntava a la central a través d’un bosquet de pins joves plantats en línia, i l’altre baixava directe a l’esplanada del barri de mar.

—Vols veure on vivia l’avi abans del Margalló? —vaig fer.

—Doncs sí.

Això el va animar.

—Però no sé si hi podrem arribar —vaig advertir-li.

—Ja ho veurem.

Vam haver d’escalar i creuar la via del tren. Feia anys havien protegit la línia amb un talús de formigó per evitar que s’inundés. Superat el desnivell, que vam baixar amb el cul enganxat al pendent de ciment, vam avançar per una franja d’uns cent metres de carrers, palmeres i blocs de pisos abandonats fins a l’actual línia de costa. Llocs per on havíem passejat, flirtejat i pres el sol quan érem joves. Ara el mar nega mig barri, amb bassals d’aigua salada, amb regust de roca humida i podridura. Les algues cobreixen la part baixa de les façanes amb els seus dits de cartílag moll; els soterranis estan inundats, i les parets, de colors cada cop més tèrbols, s’esquerden any rere any. L’abandó es podria pintar així, amb algues que ballen en aigües estancades i un grapat de records que no reconeixes del tot, que semblen d’algú altre.

El Joel es va enfilar sobre el mur d’un jardí i va començar a caminar per la vora fent equilibris. El mur s’anava enfonsant de mica en mica sota el nivell del mar fins a perdre’s de vista. Abans d’arribar al final s’hi va asseure i va ficar els peus dins l’aigua.

—L’avi vivia allà dalt. Al tercer pis.

Vaig assenyalar el lloc amb el dit. El Joel va entretancar els ulls per examinar l’edifici, un bloc d’apartaments de tres plantes amb grans vidrieres, dos carrers més enllà, on hi havia hagut la primera línia. Els finestrals estaven bruts de fang i excrements de gavina, i al darrere encara s’hi distingien les cortines gruixudes de color porpra amb què l’avi i els qui hi van viure després es protegien del sol. Els records d’algú altre, algues que ballen.

Em vaig despullar i vaig guardar la roba i les vambes a l’ombra, sota un Seat abandonat amb els vidres trencats. El Joel em va somriure sense moure’s d’on era, assegut i gronxant les cames com un nen. Em va saludar amb la mà i jo li vaig correspondre, somriure inclòs, abans de capbussar-me.

L’aigua no era precisament cristal·lina. Gens. Havíem topat amb tota mena de cartells prohibint el bany i advertint de no sé quantes desgràcies, que si perill d’inundacions i esfondraments, que si meduses, que si perill per objectes submergits, per electrocució, per contaminació, per residus. Hi havia avisos que no sabia ni què volien dir. Però el mar és mar, tot i que sigui aquest mar nostre.

Vaig nedar pels carrers que havia trepitjat quan anava a visitar l’avi, quan el pare em deia, amb la seva veu flonja, que tingués paciència, que l’avi només ens volia veure una estona i que aviat marxaríem.

Mai la nostàlgia no se m’havia posat tan bé.

Tornant cap a casa vaig suar encara més, per enèsim cop aquell dia, però també em va acompanyar un tros de mar, com un vernís. Quan vam arribar al punt on, segons el Joel, el gat marcava el territori i jo pensava que ho feia per jugar, encara em sentia olor de sal a la pell. Sal i l’aroma seca d’esbarzers i romanins, que es veu que també ho sobreviuen tot. Colors per sempre.

L’avi volia que hi llancessin les seves cendres, al mar.

M’ho havia demanat a mi. I li havia fallat.

DOS DIES MÉS TARD, SETANTA-VUIT PER CENT D’HUMITAT

El Joel feia una becaina al sofà, amb totes les persianes abaixades i el ventilador arran dels peus. Havia agafat un llibre, el primer que li havia vist llegir des que érem a la casa, però s’havia adormit al cap de quatre pàgines. Minuet per a guitarra (en vint-i-cinc trets), d’un autor eslovè. Ho deia la contraportada, això que era eslovè. Jo estava acalorada. Suar tant em cansa, em fon, i a sobre se m’havia trencat una de les tapetes de les sabates i no es podia aprofitar. Vaig estar una bona estona intentant recordar on havia guardat els recanvis. Pensaments a baixes revolucions, amb el cap cot, asseguda al marbre de la cuina, que per algun misteri de la geologia conserva el fred de la mina d’on el devien treure i et dona una treva si hi arrambes bé la pell.

La bosseta amb les tapes de recanvi era a les caixes del lavabo, amb els estris de cosir, dins un cofre decorat amb petxines on guardo aquesta mena de coses. Però no vaig trobar res per encolar-la.

Vaig sortir al pati, cap al garatge. Duia la sabata en una mà i la tapa nova a l’altra. La bufetada del sol va fer que accelerés el pas.

Mentre esperava que s’obrís la porta automàtica vaig sentir unes veus. El fill del veí dels gossos sortia de casa del Carlos. S’estaven a la porta del darrere i xerraven a tocar d’una paret que els feia ombra. Potser el Carlos estava a matar amb el pare, però amb el fill semblaven força amics. No vaig sentir bé què deien, que es veurien més tard o alguna cosa per l’estil. També parlaven amb entusiasme de la moto del nano, que ell mateix tenia agafada del manillar i girava a dreta i esquerra. Després va pujar-hi i el soroll del motor va fer tremolar el veïnat fins a apagar-se carrer avall. Els gossos van començar a bordar.

Em vaig refugiar a l’interior del garatge i vaig abaixar la porta fins a mitja altura.

El Joel havia obert unes quantes caixes. Les havia baixat dels prestatges i descansaven sobre el terra cimentat, però a la taula tot estava tal com ho tenia l’avi. El Joel no s’hi havia acostat encara. Vaig deixar la sabata i la tapa a un costat i vaig començar a remenar els calaixets sense gaire convicció. Sacsejava tubs i pots i hi ficava el nas, però si alguna cosa d’aquelles era cola ja feia anys que s’havia assecat. Ho podia provar amb un clau. De clauets i tatxes n’hi havia de totes mides. Martell, clau, colpejar. Idees primàries que em passen pel cap a vegades i que semblen molt fàcils quan només les penses. Però si ets una artista del handjob!, exclamava el Joel, quan em veia impulsada per una d’aquestes iniciatives. Bromes sexuals de les seves, de nen de deu anys.

Però no vaig fer res. Em vaig limitar a tafanejar. El Joel havia apartat un grapat de revistes de modelisme i instruccions de muntatge, munts de paperots esgrogueïts i mal plegats. Em vaig mirar aquells vaixells dibuixats amb traç fi d’arquitecte, desmembrats en mil peces i fletxes que indicaven on havia d’anar cadascuna. I allà sobre, entre els manuals, un parell d’aquelles llibretes que l’avi havia omplert amb lletra de ganiveta, gairebé cisellada sobre el paper.

El Joel feia dies que s’entretenia llegint-les. S’hi havia llançat com si cregués que en aquelles pàgines s’hi ocultava la solució a l’enigma de la vida, o de la seva vida, en tot cas. Me n’havia dit alguna cosa, negant-me això dels enigmes vitals, és clar, i que en realitat ho feia per mi i el meu vincle amb l’avi, però jo no li havia seguit el corrent. Vaig agafar-ne una. Amb un peu vaig arrossegar una caixa i m’hi vaig asseure mentre passava els fulls. Em vaig encendre un cigarro. Dates antigues, que potser m’haurien d’haver dit alguna cosa, o res en absolut.

Sempre fan la mateixa pregunta —escrivia l’avi un disset d’abril—, com si no sabessin dir res més. Si és que podrien estar calladets i ja està, que estarien més macos. Ahir va passar el Jaume. El Jaume em treu de polleguera. Em va fer repassar els plànols del projecte de segregació de la plana nord i tot d’una se’m posa en actitud d’amic, santa paciència, i dispara la pregunteta: No t’avorreixes sol?, diu tan fresc. No trobes a faltar la Marga? I insisteix: Bata, que no és bo que l’home estigui sol!

La mare que el va parir. Quins pebrots que té, el cap de cony. Que no és bo? Segur? Clar, com que compartir-ho tot és tan enriquidor. I per descomptat que la trobo a faltar. No es pot evitar després de mitja vida junts, dic jo. Però segueixo fidel als meus principis: si tornés a començar no em casaria mai més amb ningú. Mai més tornar a passar pel mateix. I no, no m’avorreixo sol.

El Jaume m’ha fotut el sol al cap. Primer amb la Marga i després que si el valor de les finques cau en picat, i el «paru», que diu ell, i l’escalfament global i la Marga altra vegada. Hi ha massa gent, li responc. I ell, que ni m’ha escoltat: Vivim en un país d’aprofitats, Bata, els polítics els primers! I a mi que tant se me’n foten els polítics i el país i tots els bords que l’habiten. El problema de veritat és que hi ha massa gent, li repeteixo. I ell dale que dale.

Quan em repeteix que no és bo que l’home estigui sol, jo li responc: L’última setmana de cada mes faig venir una fulaneta. Li etzibo això i punt. Que no diu que és amic meu? Doncs que s’empassi aquesta.

L’avi estava enfadat amb tothom, però amb aquelles paraules no l’acabava de reconèixer del tot. No era tan agre en directe, o no ho era amb mi. Fins i tot tenia un parell d’amics, el Pere No-sé-què i un que li deien el Procurador, però que no ho era pas, de procurador, ni tan sols advocat, i junts es feien un fart de riure. De l’àvia Marga i ell només en tinc uns quants records mal lligats. Dormien separats i no es parlaven gaire. Però tampoc no recordo que discutissin mai. Almenys no davant de la família. No era afectuós, l’avi, i quan penso en el meu pare i el seu tarannà de sèpia, sempre veig l’avi al fons, com un punt de fuga sinistre i inevitable. Tot i el seu caràcter servicial, el pare també era fred amb la mare i amb mi. De petita ja ho notava. I ho era malgrat les mil fotos que ens feia, l’anem junts aquí i allà i la cantarella constant del I què vols beure, Sandra? I què vols menjar? Vols anar al lavabo? Si a casa no veus amor, suposo que no el saps transmetre després. I el pare admirava el seu, de pare, l’avi, tot i que era evident que no era un sentiment recíproc.

Em vaig alçar i vaig apagar la burilla contra la vora de la taula. Em vaig encendre un altre cigarro abans de continuar llegint. En aquell racó de garatge s’hi estava més fresc, més que en qualsevol altra habitació de la casa. Una fulana? Un cop al mes? Au va!

El Jaume s’ha quedat parat, com un estaquirot, amb aquell nassot de capgròs que té. Se li ha notat que en volia saber més, el molt pàjaru, però l’he aviat. Li he explicat que la noia es diu Natàlia i que té uns bons melons, i ha marxat amb un somriure imbècil d’orella a orella, més content que un pèsol, el Jaumet. I tota aquella història de la segregació i la plana nord com si ja no li importés gens. Les oficines són màquines de fabricar imbècils. Els ajuntaments, el màxim exponent. Jo també m’hi dec haver tornat.

Potser el Joel tenia raó i aquelles llibretes tenien el seu què. Potser valia la pena fer-hi una ullada. No m’agraden els potsers.

Una altra entrada del mateix dia:

Avui he acabat la carcassa del Fram. Del Pol Nord a l’Antàrtida. Tres expedicions sonades. Segur que quan el Nansen el va dur fins a l’Àrtic no buscava exaltacions sentimentals. No es fan aquests viatges on t’ho jugues tot només per descobrir mons nous o algun país exòtic. Nansen, Amudsen, Cook, tots ells són com els homes que duen a terme grans guerres i empreses: ho fan per demostrar-se que ho poden fer. Arribar a dalt de tot, tancar el cercle, que no hi hagi lloc on un no hi hagi deixat petjada. Conquerir el respecte dels altres a través del respecte cap a un mateix. Jo he pogut; tu no. Napoleó va dir que la guerra és la llibertat. Doncs això: Jo he estat lliure; tu no. Importa aconseguir-ho, hòstia! Ni aventurers ni romàntics; tan sols homes. Indiferents com el Fram.

Vaig parar de llegir. Indiferents com el Fram? La guerra és la llibertat? No és que se m’entravessés res del que escrivia. Hi havia certa coherència en tot el que deia. Potser —un altre—, potser això és el que em fotia. Que aquell munt de ràbia tingués sentit, malgrat tot. Allò de la puta era incòmode. Els homes i les putes són un tema que m’esgota. Però coneixent una mica l’avi estic força convençuda que mentia. Deia aquestes coses però després no hi havia res al darrere i la seva vida era tan avorrida com la de la resta de mortals. L’avi em va encomanar la sensació que sempre hi havia alguna cosa pendent per fer, o saber, o decidir.

Però el tema dels vaixells sí que em tocava, ho reconec. Una de les imatges més sòlides que en conservo és ell inclinat sobre un d’aquells vaixellets de fusta. El seu món en miniatura. Li tremolaven les mans per tot menys per les maquetes. L’avi amb unes pinces i alguna peça minúscula de fusta o metall daurat. Encara en recordo alguns noms: embornals, escàlem, batallola, botavara, clavilla, trinquet… Ara només són fonètica, no sé a què es refereixen. Sempre ho van ser, sons sense una imatge clara de la seva utilitat. I és que a mi, particularment, no m’han agradat mai els vaixells. Cinc minuts sobre una coberta i començo a treure les tripes per la boca. Fins i tot amb la mar en calma.

A l’avi tampoc no el recordo mai dalt d’un vaixell.

—Hola? Que hi ha algú?

Vaig veure unes cames per l’obertura de la porta del garatge. Era el Carlos.

El primer impuls va ser amagar-me al fons del garatge, però no em vaig moure d’on era i vaig prémer el botó del comandament que apujava la porta. El mecanisme va començar a grinyolar i els travessers d’alumini que la subjectaven al sostre es van sacsejar amb un so de metalls buits.

—Ets la Nono —va dir, en veure’m—. Pensava que eres el Joel.

Duia una caixa d’eines en una mà i un trepant a l’altra. El Joel tenia raó: se’ns presentarà a casa…

—Hola…

—Soc el Carlos.

—Sí, sí. Ja me’n recordo. Carlos i Deli.

—Venia per la pèrgola. Havia quedat amb el Joel que us la fixaria bé a la paret.

No en sabia res.

—El Joel dorm, ara —vaig dir-li.

—Ah…

No semblava disposat a tornar més tard. Va fer un parell de passos endavant i es va ficar dins el garatge, a cobert del sol. Duia una samarreta sense mànigues i se li veien els pèls xops sota les aixelles, la xafogor a la pell. Es va descalçar una xancleta un moment per refrescar la planta del peu sobre el ciment a l’ombra. Llavors, quan li anava a demanar que sortíssim a fora:

—Hòstia, una Puch Cobra!

Va deixar les eines a terra i es va abraonar sobre la moto de l’avi. S’hi va agenollar davant i, sense atrevir-se a tocar-la, va començar a repassar-ne les vores amb una devoció de nen.

—Era del meu avi, de quan era jove.

—Que guapa.

Encara se la mirava amb passió. Sense aixecar-se de terra.

—Necessites alguna cosa? —vaig preguntar-li a la fi—. Per arreglar la pèrgola.

—Un endoll i una escaleta —va fer, posant-se dret. Es veia que no es treia la moto del cap.

—Aquí n’hi ha un. —Vaig assenyalar un punt al costat del motor de la porta—. Ara et trec l’escala.

—Perfecte. Tens un allargador?

—No sé si n’hi ha cap. L’hi puc preguntar al Joel.

—Tranquil·la, a casa en tinc si em fes falta.

El Carlos va ajupir-se per obrir la caixa d’eines i jo ho vaig aprofitar per començar a tirar.

—He trucat abans però no m’heu contestat —va dir tot d’una.

Me’l vaig quedar mirant amb els ulls entretancats, l’escalfor del sol em va caure com una llosa i vaig cobrir-me la cara amb la mà.

—No he vist cap trucada —vaig fer.

—Si ja us ho vaig dir que heu d’instal·lar un amplificador de senyal. Jo en tinc un i fins i tot puc veure pel·lícules.

Què li havia de dir? Vaig optar per la solució fàcil:

—Parla amb el Joel.

—Ja l’hi vaig comentar, però com que no li agrada la tecnologia… Tu també ets així?

Vaig arronsar les espatlles.

—Però sense Internet us avorrireu aquí dalt!

I ja ho teníem aquí, la realitat i els fils que es toquen: Sí, avi, sí; la mateixa pregunta. No t’avorreixes sol? Passat i present reunits: el teu estar-ne fart, el meu i les paraules d’un veí que intentava fer-se el simpàtic i que, tot i que hauria preferit no creuar-me’l, tampoc no m’acabava de caure malament. Li havia de respondre que per distreure’ns fèiem venir una fulaneta?

Dubtava molt que el Joel li hagués demanat que ens arreglés la pèrgola. Segur que preferia que ens caigués a sobre o trucar a qualsevol desconegut i pagar.

Vaig deixar el Carlos, simplement no m’hi volia ficar. Massa calor per socialitzar; massa lluny dels meus territoris de contacte. Deu minuts més tard, desvetllat pel so del trepant, els cops i la melodia d’una cançoneta que el Carlos xiulava mentre treballava, el Joel, emprenyat, va tenir… Bé, va tenir aquella reacció, «la reacció». La primera que demostrava que el Margalló ens feia diferents. La casa, les llibretes o el gat?

LES POSTES DE SOL I ELS GATS ES PINTEN DIFERENTS

El sol havia tenyit el cel de tons vermellosos. Es ponia. Es desfeia. Una posta de sol pictòricament perfecta i els dits encara em ballaven amb el tic de voler-la pintar. Un tic que no m’he tret mai de sobre, ni davant de situacions tan tòpiques com aquesta. El Joel, a contracor, havia reconegut que el Carlos havia fet una bona feina amb la pèrgola. No ens va voler cobrar res, a banda de buidar-nos la nevera i allargar-se fins a mitja tarda amb un bombardeig de consells i frases d’aquelles que t’arreglen el món. L’expressió del Joel era un poema, però es va acabar portant bé. En el fons, sempre he pensat que el Joel hauria estat un bon diplomàtic, per això em va sobtar tant que li digués allò quan li va interrompre la migdiada. Una persona et pot sorprendre després de tants anys? Et pot sorprendre res al final de la història? Hi he pensat molt en la seva reacció, una de les primeres que em va cridar l’atenció, que em va travessar com una punta de llança i em va fer baixar dels núvols, com si tot d’una la gravetat estirés fort i la percepció tingués regust de terra. Terra autèntica. Muda.

—Què cony… —El Joel va remugar la queixa sense aixecar-se del sofà. Dormia profundament fins que el trepant el va arrencar del son. Va sortir a fora. El vaig seguir.

—Hola, Joel! —El Carlos era dalt de l’escala—. Això quedarà nou, ja ho veuràs.

I llavors, la resposta, l’amenaça, aquella gravetat que és muda i ho fa tot, sense dissimular, seca com la vora d’una pedra de sílex:

—No tornis a venir si no quedem un dia concret. Si no t’ho dic, no vinguis. Ni ho pensis!

El Carlos va arrugar el front, el trepant a la mà, apuntant amunt, i una expressió clara de contrarietat li va tibar els llavis.

—Creia que…

—Però ja que ets aquí —el va tallar el Joel. Havia passat de l’agressivitat a la indiferència en una dècima de segon. Com si de sobte hagués decidit que el Carlos, en realitat, no era l’enemic.

A partir d’aquest moment tot va anar rodat, massa rodat per ser normal, o per ser-ho en el sentit que havia conegut fins llavors: la feina, la xerrameca del Carlos, els grunys i els ahà del Joel, les converses convencionals, que si això, que si allò, una cervesa rere l’altra, esperar que acabés i moltes gràcies. Els sentia xerrar des del menjador mentre treballava a l’ordinador. Tots vam acabar el dia contents, i això que també vam respirar alleugerits quan se’n va anar.

Abans que es fes fosc, vaig tornar al garatge per recuperar la sabata, que m’havia descuidat sobre el taller de l’avi. Llavors vaig topar amb el gat. Entrava xino-xano pel túnel d’herbes que el Joel havia descobert. No em va mirar directament però era evident que sabia que l’estava observant. Et miren de reüll i et controlen, els gats, sempre, i aquestes coses les noto, petites mostres de reconeixement mutu i sense paraules.

Ens enteníem d’alguna manera, aquell gat i jo. L’animal es mantenia a uns cinc o sis metres, però se’l veia cada cop més tranquil en la nostra presència. Va creuar el pati fins a arribar al peu d’una cadira i va ensumar la pota de plàstic. Anava una mica coix, poca cosa. Estava molt esprimatxat. La forma com torçava el cap, a l’esquerra, em feia una mica d’angúnia, però se’l veia sa, àgil malgrat les lesions. Em vaig limitar a seure a terra i em vaig comportar com si aquella bestiola no m’importés en absolut. I com el Joel —ell no ho sabia, però l’havia observat quan es pensava que no el veia ningú—, vaig repicar amb els dits a terra per cridar-li l’atenció.

Se’m va acostar. Que jo sabés, no ho havia fet encara amb el Joel. Es va aturar a la distància justa perquè no el pogués tocar i em va ensumar. Llavors va girar cua, em va tornar a ignorar i no vaig insistir. Una altra pintura perfecta, aquell gat, però més compacta que el sol, el cel i el mar junts. La vida animal és més sòlida que la resta, sempre m’ho ha semblat. És com un univers concentrat, que s’hauria de pintar diferent, perquè se sent diferent.

TRENTA-CINC ANYS ENRERE I MÉS FILS QUE ES TOQUEN

Devia tenir sis o set anys i m’havia passat una tarda sencera en aquell mateix garatge. Molt atenta, observava com l’avi muntava les veles d’una goleta de tres pals que ja feia mesos que el tenia ocupat. Va ser una d’aquelles tardes eternes dels nens, sense límits ni deures.

M’ho va explicar ell, que era una goleta. Una goleta de vela àurica, em va dir, i va afegir alguna cosa de la forma de les veles que ja no recordo. Els tres pals, però, sí que els veig encara.

Era una goleta blanca, amb una proa allargassada, de traços ondulats i fins, com una gavina.

—Una gavina? —va preguntar l’avi, quan li vaig dir això de l’ocell.

—Sí.

Jo, tímida.

L’avi va grunyir, i llavors, molt convençut, va afegir:

—Els humans imitem els animals. No ho sabies, això, Nono?

Vaig brandar el cap. Em recolzava amb els braços sobre la taula. La nena que mira i li agradaria saber fer el que fan els grans.

—Aguanta això —em va demanar.

Eren uns claus amb anella, similars als cargols que es fan servir per penjar quadres, però més petits i de color daurat. Vaig obrir la mà i m’hi vaig estar, així, immòbil, sostenint-los tota tensa, fins que em va quedar la mà buida altre cop. L’avi els clavava a la coberta del vaixell i servien per tibar unes cordetes que s’enroscaven en unes politges igual de petites.

—Nono, vols dir que sembla una gavina? No sé pas…

—Sí.

—Però deu ser una gavina panxa enlaire.

Vaig riure. L’avi em feia riure molt.

—Per què de panxa enlaire? —vaig preguntar-li.

L’avi va agafar la goleta i la va girar.

—Ho veus? Ara sí que és una gavina. La panxa, el bec… —M’indicava cada part amb la mà que tenia lliure—. Abans era una gavina amb el bec cap amunt. No pot ser, això, Nono. A veure, com és el bec de les gavines?

Jo vaig imitar la forma amb el dit índex, doblegant-lo. Em mirava el meu propi dit i el vaixell, i devia pensar alguna cosa, no ho sé, però l’avi tenia raó: cap per avall, la goleta encara s’assemblava més a la gavina que m’havia imaginat. Mentre reflexionava sobre gavines i vaixells i panxes amunt i avall, es van sentir uns miols. Venien de fora, eren molt exagerats. Vaig allunyar-me de la taula per mirar per la finestra.

—Per què crida així el gat?

—Busca gates.

Jo també les vaig començar a buscar, aquelles gates invisibles.

—I on són les gates?

L’avi va somriure i va aixecar la comissura dreta del llavi. El feia sovint, aquest gest.

—Si esperes ja apareixeran, no et preocupis.

Em vaig estar una estona abocada a la finestra. Ara ja no veia ni el gat que miolava, però el sentia esgargamellar-se com un boig al fons del carrer, darrere uns contenidors. Els miols em posaven de mal humor.

—Segur que crida les gates? Sembla que li faci mal alguna cosa.

L’avi es va estar uns instants callat, com si busqués les paraules exactes, però la veritat és que no cercava pas les formes adequades per a una nena petita. Tot i que a mi em va semblar que m’ho volia explicar bé.

—Pregunta-l’hi a ton pare, per què el gat busca gates —va respondre a la fi—. Pregunta-l’hi quan et vingui a buscar i després m’ho vens a explicar, d’acord?

—D’acord.

Un d’acord de nena, satisfet, decidit, de cosa solucionada. Però al cap d’una estona encara tenia això dels gats entre cella i cella. Em devia molestar no haver vist aquelles gates que havien d’aparèixer tant sí com no, segons l’avi.

—La iaia diu que els gats esgarrapen —vaig dir llavors.

La resposta va caure com un pes mort:

—A la teva àvia només li agraden els canaris i els gossos falders.

L’àvia en tenia un, de canari, però fins i tot ara em costa imaginar-la amb un gos a la falda. El canari era a la cuina, dins una gàbia penjada al sostre, i sovint, quan es posava molt pesat, l’àvia tapava la gàbia amb un mocador de caixmir per fer-lo callar. Jo a vegades aixecava el mocador per veure si l’ocell encara hi era.

Però l’avi encara no havia acabat.

—Mira, Nono, hi ha dos tipus d’animals —va començar mentre aplanava una vela de la goleta. La tensava amb una mà i li passava una mena de rodet, amb més insistència sobre les puntes, que es doblegaven quan les deixava anar—. Només dos tipus —va repetir—: els babaus i els salvatges. Entens què vull dir?

Vaig fer que no amb el cap.

—Ja ho entendràs algun dia. —I com a cop d’efecte final, l’avi tenia aquests ara ho remato tot—: Saps quins són els animals més pudents?

Altre cop no amb el cap.

Ens va assenyalar amb el dit i va exclamar:

—Nosaltres!

Llavors em va semblar que feia broma, i segur que en feia, perquè quan parlava amb mi sempre hi havia una part d’entremaliadura en tot el que deia. Però si hagués dit allò mateix a qualsevol altra persona segur que no hauria estat tan amable. Hauria estat dur, amb ganes d’emprenyar i fotre el dit a la nafra, cagar-se en el món i fer sentir malament l’altre. El Joel diu que els humans som animals civilitzats, els pitjors animals domèstics possibles, els més esquizofrènics i amb el màxim de ressentiment que un ésser viu pot contenir sense implosionar. També hi ha un fil entre el Joel i l’avi, i jo dec ser un nus. Fils i nusos d’una mateixa teranyina.

*

Si ho penso bé, però, he de confessar que dubto molt que aquesta conversa fos realment al garatge. L’àvia havia de ser viva, si no, no hauria dit allò dels gats que esgarrapen. A més, tinc la imatge de buscar els gats des d’una finestra d’un segon o tercer pis. Havia de ser a l’apartament de la platja; no a la casa del Margalló. La taula on treballava l’avi, però, de fusta basta i color fosc, amb una extensió plena de calaixets a sota i una altra a sobre, com un buró antic, sí que era la mateixa.

PER SOBRE DELS QUARANTA-CINC GRAUS

Al Joel li agrada aparcar lluny de l’entrada del supermercat, on hi ha més places lliures. Més manies de les seves. Conduïa jo i quan vaig encaixar el cotxe en un forat a tocar de la porta, ell va girar el cap enrere i va mirar per la finestra posterior cap a l’extrem més llunyà del pàrquing. No hi havia gaire gent i no es va queixar. Era el súper del polígon que ens queda a prop, un espai cubista fúnebre, com totes «les zones de sacrifici», amb fileres de productes homogenis, fil musical, pudor de suat i les passes sibilants dels que passegem pels passadissos a la cerca dels béns desitjats.

—Agafa un carro —vaig demanar-li.

N’hi havia d’abandonats pertot arreu, però el Joel en va agafar un de la cua.

Supermercats, museus, grans superfícies. Llocs per intercanviar, per mirar els altres, per avaluar l’exterior i evitar els compromisos, amb angles que no fan mal, perquè no se’m claven. Mai no m’hi he sentit amenaçada. No com el Joel, que els té terror. Abans pensava que ell tenia agorafòbia o que la possibilitat de trobar-se un alumne seu —o pitjor encara, els pares dels alumnes— ja el posava en guàrdia.

—Coi, Joel. No tots deuen ser uns monstres —li deia.

—Els «bons» són els que em fan venir més ganes de sortir corrent. Em fot que m’hagin agafat de model. Que busquin tan desesperadament.

Però en aquell supermercat no podia passar això: Barcelona quedava lluny i l’escola era com d’un altre planeta. Ni alumnes ni pares. Era una frontera tranquil·la.

Vaig ajudar el Joel a maniobrar el carro per travessar l’entrada. A la majoria els fallen les rodes, es traven amb facilitat i et veus obligat a arrossegar-los un parell de metres fins que l’eix s’orienta d’acord amb el moviment. Per això no volia portar-lo jo. Avançar, parar amb una estrebada, empènyer, així cada dos per tres, em posa de mal humor. La caixera ni tan sols va aixecar la vista quan vam passar per davant seu. S’estava darrere una mampara de metacrilat, asseguda en un tamboret amb el cap inclinat sobre el mòbil i la samarreta corporativa tacada de llànties i de suor.

Quan anem a comprar jo vaig al davant i el Joel em segueix. Ell coneix millor on són els productes, però soc jo qui porta la veu cantant i decideix què hem de comprar i en quin ordre. Després se’m queixa perquè he oblidat alguna cosa i hem de tornar enrere i refer un camí que, segons ell, no hauríem d’haver recorregut una segona vegada. I reconec que sovint ho faig expressament, això de trencar l’ordre que ell considera «òptim». Algú diria que és com un joc privat, però no ho és. Ell confecciona llistes, mapes i pensa i repensa què farà i com; jo no soc així.

Un paquet d’arròs.

—Agafa’n dos.

—D’acord.

Ous, espaguetis, macarrons.

—Joel, el protector solar.

Va deixar anar el carro, es va allunyar i va tornar amb quatre pots. Màxim dos per persona. Gràcies per ajudar-nos a evitar l’acaparament.

—No tenim sal…

Sal gruixuda. Un pot d’alfàbrega. I un de bicarbonat, que va bé per treure el verdet que es fa entre les rajoles de la dutxa. Frase del Joel.

No calia escollir la fruita. Només hi havia pomes i peres. Totes sospitosament iguals. De tant en tant, també hi ha plàtans i préssecs.

El Joel comprovava totes les dates de caducitat dels paquets d’embotit que anava llançant dins el carro. En va trobar un que ja feia massa, que diu ell.

—Aquest no. —I el vam tornar al refrigerador.

Els antimosquits elèctrics s’havien esgotat. Em vaig decidir per un esprai. Todo tipo de insectos voladores. A l’etiqueta posterior, en lletres blanques sobre un fons blau marí de nit sense impureses, anunciava que no contaminava, però també destacava, en lletres més petites —això sí—, que el pot no s’havia de llençar en ningún caso a l’aigua. Ni lagos, ni ríos…

—A quin riu volen que ho llenci?

—Que optimistes.

Mentre examinava les patates va sonar el mòbil.

—Per a tu.

—Què?

Li vaig allargar l’aparell, però el Joel encara va fer un últim intent d’escapar-se’n fent escarafalls amb les mans. Vaig respondre.

—Hola, Quim… Sí, sí… Per fi, ahà… Ara sí. Ara te’l passo.

Li vaig encastar el mòbil als morros i el Joel el va acabar agafant sense estalviar-me una ganyota d’indignació. Vaig continuar comprant mentre ell xerrava amb el cap d’estudis i el carro quedava abandonat al passadís dels vins i les cerveses.

—Sí, no havíem coincidit… No tenim cobertura a casa… Molt bé… Ja ho entenc, heu de començar una setmana abans… que sí, ho entenc…

Vaig seguir carregant productes amb una orella posada en la conversa telefònica. Amunt i avall pels passadissos, buscar i decidir i agafar i tornar fins al carro, i mentrestant el Joel, allà al mig, que semblava discutir amb un si mateix invisible que el fotia dels nervis. Posava la veu de voler-se explicar i raonar, de solucionar amb paraules, i em va sorprendre adonar-me que feia dies que no l’hi sentia, aquella forma de parlar, o no en aquell to.

—Sí, és una decisió ferma… Ho sé… No m’ho vull repensar… Hi ha coses, Quim, que quan cauen, cauen… Però… Em sap greu, però… Com et vaig dir al missatge… Sí, el que et vaig enviar, el vas rebre?… Vull un canvi d’aires, al cap i a la fi l’ensenyament mai no ha sigut la meva prioritat… No, Quim, ja saps que no…

Vaig fer una volta de cent vuitanta graus, vaig passar pel seu costat i vaig engrapar dos packs de cervesa. Ara s’estava amb el mòbil enganxat a la galta i la mirada perduda uns metres enllà, en algun punt de l’estanteria dels fruits secs. El Joel insistia amb la mentida de les prioritats i els projectes i no sé què d’un gir en la seva vida.

—Sí, és clar, però… Sí, però… Mira, he tingut la sort de poder-m’ho permetre i ho vull tirar endavant… No crec que ningú pugui saber si faig bé o no… No; no són filosofies, això… A veure… No… No voldria que t’ho prenguessis malament, Quim… És clar… Ho entenc…

Un lleu tremolor en la seva veu, un petit canvi, mínim, que vaig notar perquè el tenia allà davant i li veia la cara. Vaig parar bé l’orella.

—No —deia—. No tinc cap intenció de tornar després.

I va marcar fort aquest després, amb un punt i final contundent. Estil No accepto amenaces. Estic fart de ser educat. Tu no ets el meu amic. Aquesta mena de to.

Llavors li vaig fer un senyal perquè tallés. Em va entendre i va aviar la trucada amb quatre frases igual de tallants.

—Quin pesat! —va exclamar un cop va haver penjat—. Només li ha faltat parlar-me de la responsabilitat que tenim cap als joves i el puto amor universal.

—No li portaves problemes, per això l’emprenya perdre’t.

—Deu ser això.

I vaig seguir agafant coses. Aquella era la setmana de les pomes. A la bossa! El mòbil també va anar a parar dins el carro.

—Ja ho tenim tot? —El Joel semblava més assossegat.

—Sí.

A la caixa, la noia es va limitar a mirar-nos mentre anaven passant els productes. Ella no feia res; ho fèiem nosaltres i la màquina: un caixó on anàvem posant les compres a mesura que un pip de lectura-acceptada ens anunciava que podíem procedir amb el següent article.

La noia del súper:

—Volen bosses?

I nosaltres:

—No.

—Són biodegradables. De fibra de cànem reciclat.

—No, no.

Quan la màquina va semblar que s’havia encallat, la noia:

—Buidin el calaix… Ahà… Gràcies.

Ens continuava observant amb una expressió somnolent. Ni tan sols semblava impacient per tornar al mòbil, que ara sostenia cap per avall amb una mà.

El Joel va tornar a passar per la caixa el producte que es resistia a ser comprat, una capsa de macarrons de color blau amb el dibuix d’un italià gras i somrient. Ara sí, pip! Llavors va posar la directa: els macarrons, el paquet de sal, les cerveses, paper de vàter, unes tisores d’acer inoxidable que havia agafat a l’últim moment. I després de passar els paquets de cafè (gairebé m’oblido del cafè), es va aturar de sobte i em va mirar.

—Què és això? —va fer.

Arrufava el front i alçava un sac.

—Què vols que sigui?

A la part frontal de la bossa, ben visible i alegre, la fotografia d’un gat pèl-roig, amb uns ulls verds que semblava que saludessin el món sencer.

—Ja hem arribat a aquest punt? —va dir.

—Au, va, Joel, que no tenim tot el dia.

Va brandar el cap. Li recordo el gest, com si fos jo, precisament jo, el cas perdut i amb qui no valia la pena discutir.

Pip i endavant.

Havia agafat el pinso de gat mentre ell se les tenia amb el cap d’estudis. Decisió presa. No hi havia marxa enrere. Va ser una reacció física. Una decisió que sentia com una calma muscular rodona, com la dels gats, com la de pinzell i canell del sumi-e, com la que vaig sentir quan el Joel li va etzibar al Carlos que no tornés a venir sense avisar o, ara mateix, no feia ni deu minuts, quan havia engegat el Quim per telèfon. El menjar del gat era el meu gest siamès. El Joel es burlaria d’aquesta manera de dir-ho, segur. Gest siamès? Ja me l’imagino fent veure que pren nota sobre el palmell de la mà amb un llapis invisible. Agafo apunts, afegiria, com si no hagués fet mil vegades aquella mateixa broma i jo no li hagués repetit, també mil cops, que no fos tan burro.

Comprar el menjar per al gat va caure pel seu propi pes.

JOEL

DUES SETMANES DESPRÉS DEL SUPERMERCAT

Era un dimecres. Encara em fixava en quin dia era. Herència de la docència responsable i d’haver de repetir cada dia el mantra kafkià del Què toca avui?, a la sala de professors, a l’agenda, al llit, abans de llevar-me. Havia baixat fins a la central aprofitant que la Nono no hi era. Altre cop pel camí que duia a la costa i als terraplens que han de frenar els estralls dels tres mil·límetres l’any. Tot anirà bé, i tant! Quatre blocs de formigó i tot arreglat. L’optimisme sí que és immortal. Ganes de pixar-me de riure.

La central s’erigia al costat d’una plana per sempre més a mig urbanitzar, amb la quadrícula nua dels carrers i els fanals solitaris mal gratada a terra. És curiosa la quantitat de restes que han quedat «per sempre més». El que no van aconseguir les piràmides i els Rockefellers, ho han assolit la conjunció màgica de les immobiliàries i la fal·làcia del creixement. Fal·làcia? Ja hi som amb les parauletes. Fal·làcia: raonament incorrecte, encara més que els que en teoria no ho són. Quan oblida un professor de filosofia de comportar-se com un professor de filosofia? Quan mata les paraules? I de passada tots els raonaments, correctes i incorrectes? La Nono diu que la majoria de coses es poden bandejar amb una trucada. I jo ho havia intentat: Quim, que no, que no penso tornar. I ja sé que després no em podreu donar la plaça si canvio d’opinió. Ho entenc perfectament, adeu. Però les paraules persisteixen, evolucionen amb el pensament, que té vida pròpia, s’arrossega i no deixa mai de tocar els collons. Ja començo a sonar com l’avi de la Nono.

Em mirava el terreny de l’antiga tèrmica recolzat a la tanca de ferro galvanitzat que encerclava les quatre construccions que encara aguantaven. Una excavadora d’erugues arrossegava tones de metall endavant i endarrere. Ara se les tenia amb l’estructura d’alumini i vidre d’una secció lateral de l’edifici de la caldera. A jutjar per les deixalles que arrancava amb la pala: un embull de morter, arxivadors, taules, bigues, monitors i paperots de colors corporatius, aquell lloc devia haver estat l’oficina central. Un operador s’ho mirava. Duia un walkie-talkie i un planell arrugat que consultava de tant en tant i que se li doblegava per culpa del vent. A banda d’uns pantalons curts i botes cobertes de pols de ciment, només vestia una armilla de treball amb el logotip DECA, Derribos Castro. Dels llavis li penjava un cigarro. Deia alguna cosa però el terrabastall de la màquina feia impossible sentir res. Des d’on era, semblava que home i màquina es moguessin per una plana lunar.

La tanca estava inclinada en molts punts —a prop del mar les onades se n’havien endut fileres senceres— i es podia entrar dins el recinte amb facilitat. Ja ho havia fet un parell de vegades. Però ara no m’atrevia a colar-me. Els de les demolicions no eren gaire simpàtics amb els tafaners. Quan hi havia treballadors sempre em quedava fora del perímetre. A tot estirar, caminava fins a tocar de l’aigua i m’asseia una estona sobre les serpentines de tubs que abans comunicaven la central amb el mar. Respirava l’aigua de mar, la pols, l’escalfor. Després tornava a casa. Sempre el mateix. Desenganyeu-vos, ànimes romàntiques —que diria l’avi—, som hàbits. Neurones i hàbits. Abans, els dies de la setmana, el pla d’estudis i les lliçons de filosofia; ara, el passeig fins a l’aigua i tornar a casa, dalt del turó.

—No sé què et passa amb aquesta central —es fotia de mi la Nono.

—Que què em passa?

—Una fixació de les teves. De petit ja anaves a jugar als abocadors, no?

—Tu i les teves coses psicològiques. No ho entens.

To de broma.

—Ah, no?

—És… Com ho diria? Com una metàfora profunda. Ja saps: les metàfores, la joia dels poetes, allò que ho reuneix tot.

Quan em poso intel·lectual la Nono sempre riu per sota el nas. Jo vaig seguir amb la meva prèdica.

—Tu ho hauries de saber valorar, això. No totes les obres tenen un sol autor, un únic ego a l’arrel com un déu solitari i onanista que es mira el melic i fa i refà segons la neurosi pròpia. Hi ha obres globals, Nono, fruit de l’esperit d’una època, d’una era, d’una realitat sencera!

—Joel, sisplau.

—Esprit du temps, Zeitgeist, genius seculi…

—Para, para. M’has convençut.

Em vaig permetre una pausa dramàtica. Vaig treure un cigarro del paquet i me’l vaig encendre amb un posat de Lenny Bruce: cella aixecada i tota la resta. La Nono estava planxant les camises de la feina. La calor que desprenia aquell trasto era insuportable.

—Nono, a la vida hi ha unes poques coses, dues, tres potser, sense les quals no podríem viure. —Ella va aixecar la planxa amb un gest de Va, vinga, dispara, no puc esperar més; i jo, cella Lenny Bruce de nou, aliè a la interrupció—: Em refereixo a coses es-sen-ci-als. Una, els petits plaers. Dues, i em fot haver-ho de dir així, una mínima «filosofia de vida». —Amb una mà vaig fer el senyal de cometes aquí—. I no crec que obri un llibre de filosofia mai més, no és això el que vull dir. Quan veus els fils darrere les paraules, tota la tramoia i les dèries dels grans homes, quina gràcia els queda? Malgrat tot, hi ha aquella cosa que vaig llegir fa temps: És millor tenir una filosofia de vida, tot i que sigui imperfecta, que no tenir-ne cap. Ja saps que no crec en res, però…

—No és veritat.

—No m’interrompis! —Però vaig caure a la trampa, volent—: Què no és veritat?

—Que no creguis en res.

—No comencis. Ara em diràs que soc un fatalista i que em lliuro als déus de l’atzar. Però precisament a això vaig. —Una pipada profunda—. Si ni tu parles ja d’art, Nono. No deu ser que tu també has deixat de creure?

—Millor que em passis un cigarro…

—Té.

La Nono va col·locar la planxa dreta al suport de la taula.

—I per cert, Nono, aquesta creença o el que sigui que dius que tinc, deu ser una merda, perquè fa que visqui com si no en tingués cap. Però tant se val. Tu creus que tot està connectat, que les coses et parlen i et guien i aquestes savieses espirituals i feministes…

—No distingeixo entre espiritual i material. Tu en el fons tampoc.

—Si no pares d’interrompre’m, em perdo.

—Deies que si la central, els plaers, la teva filosofia de vida, el fatalisme i la joia dels poetes.

—Sí, això. Reconec que el tema dels plaers —vaig indicar el cigarro— el porto millor que la «filosofia de vida». —Cometes altre cop—. Tabac, cafè, tu…

—Gràcies.

—De res.

—… el sol quan no crema també està bé, i la remor del mar, i passejar sobre la terra seca. Aquí, al Margalló, es viuen més aquestes coses. Però, i ara ve el què, també hi ha un lloc on plaers i filosofia de vida es toquen de forma íntima.

—No puc esperar més. Il·lumina’m.

Ara plegava la camisa acabada de planxar.

—Baixar a la central i veure com la desmunten peça a peça té aquest punt ancestral, aquesta connexió: plaer, metàfora, joia, comunió, tot junt i ben comprimidet. Això és el que volia dir. Res de fixacions estèrils d’una ment torturada. És com contemplar la versió invertida de la Sagrada Família. És perfecte. Ho veus o no?

—Oh, sí, Joel, tens tota la raó. El teu argument m’ha fet veure que estava equivocada. No tens obsessions ni traumes, sinó només saber. A la fi has trobat l’essència de la bellesa.

—Cony, no facis de llepaculs platònic!

—Res més lluny de les meves intencions, benvolgut mestre.

Ens vam estar en silenci. Fumant i ella plegant la segona camisa. Mentre la doblegava, el cigarro feia equilibris a la vora de la taula de planxar.

I tot d’una:

—La Sagrada Família encara no l’han acabat —va murmurar la Nono.

—No, i ara.

—Sempre falta algun detall.

—Recordes quan fèiem broma? L’acabaran i al cap d’un mes el terrorista de torn la farà volar pels aires.

—I la cara que li quedarà a la gent.

—Ostres, sí.

Una pausa.

—Joel, abans has dit tres coses essencials. I la tercera?

—No ho sé, improviso mentre parlo i ara no se m’acut res més.

A partir d’aquí la conversa va seguir per altres camins.

*

La versió invertida de la Sagrada Família. Desmuntar, desfer, reduir. La bomba que envia l’estrella de la torre al fons del Mediterrani i reforça la contaminació marina amb unes quantes tones més d’espiritualitat de metall. El contrari de néixer i crear. Doncs això, passejar per la central en eterna demolició, respirar el mar que s’ho vol emportar tot i després cap amunt, cap a casa, el que realment importa. I ara m’esperava el gat. Una cosa nova. La cirereta de la nova rutina. Amor, potser? La Nono també em començava a semblar una persona diferent.

Però jo no m’enamoro. L’home que no s’enamora, el meu títol, la meva definició. La Nono s’havia equivocat, creia: d’amor per aquell gat res de res, però reconec que em feia gràcia veure’l aparèixer. Cella Lenny Bruce. Des que li havíem començat a posar menjar, sovint m’esperava quan tornava dels meus passeigs. I jo somreia quan me’l trobava; i si no hi era, també ho reconec, em feia un munt de preguntes. On es deu haver ficat? Li deu haver passat alguna cosa? Per què no ha vingut? No li deuen haver fet mal? Pensaments aprensius. La seva absència despertava el filòsof que encara tinc a dins. Però un d’emocions, perquè les respostes, per molt racionals que fossin, no m’aportaven res. Si no hi era, patia. Així de simple.

Normalment era a tocar del camí, o assegut sobre un marge, i quan em veia acostar-me des de baix, saltava i em vigilava, girant el cap enrere, per assegurar-se que el seguia. Al principi no miolava gaire. De dia era ben silenciós, el malparit. Però ara, després de dues setmanes de pinso, quan m’apropava a casa i em disposava a saltar la tanca des de la finca del costat, ell ja anunciava la seva presència. Uns meus patètics, melancòlics i exigents alhora. De tocar-lo, ni pensar-hi encara. Em mirava amb autèntic terror quan ho intentava. I no tornava en tot el dia si ho provava dos o tres cops seguits. La mirada de pànic d’un animal salvatge deu ser l’única manera d’entendre què som, en realitat, els humans.

—Va, burro, vine i menja.

Li havia començat a parlar. Tot i que al principi ho feia d’amagat de la Nono.

No s’acostava al plat fins que no m’havia allunyat uns metres i seia a terra, fent veure que l’ignorava. Si em quedava dret no venia. Els primers dies ni tan sols sortia d’entre els matolls si no entrava dins de casa.

—Sembla que li agrada —va dir la Nono el primer cop que li va posar menjar. Li havia omplert un plat de sopa fins dalt i el gat l’havia deixat net com una patena.

—No deu haver menjat mai tan bé —vaig dir, remenant el cap.

—Pobre. És que està molt prim.

—Deu caçar, si no, no estaria viu.

I sí que caçava. Més endavant ens ho va demostrar amb abundants regalets.

—Vine, menja —li insistia.

I ell, amb el cap tan dret com podia, m’examinava amb ulls de navalla. Llavors s’apropava al plat i començava a endrapar, sempre a batzegades, mai relaxat. Quatre o cinc empassades, sense rosegar, i un interval de dos o tres segons per fixar-me amb la mirada, que no li estigués parant una trampa.

—Que no, que no et faig res.

I tornem-hi amb les empassades de pala.

L’animal menjava i després feia unes migdiades eternes entre les herbes. I és que després de sis dies amb temperatures que arribaven als quaranta-cinc o quaranta-sis graus, l’agost es presentava especialment agressiu i el millor que es podia fer era rendir-se a l’ensopiment. Aire tèrbol, llum de forn, la sensació que l’oxigen s’esmunyia a torrentades pel forat d’ozó. A Barcelona, aquesta buidor m’hauria provocat la urgència d’haver de fer alguna cosa, no permetre que la calor m’aturés. Ara, en canvi, m’ho prenia amb més calma i sovint em quedava embadalit contemplant el gat. Sobretot quan dormia. «Fer ratlles de tigre a l’ombra», es veu que no puc evitar posar noms a les coses. Amb el temps fer una becaina quan la calor collava tant es va convertir en un simplificat «fer unes ratlles».

La Nono:

—Què, a fer unes ratlles?

—Medito.

—I ronques.

—Cadascú té les seves maneres.

I entre ratlla i ratlla tot estava més o menys a lloc.

Amb l’agost, però, el veí de les càmeres de seguretat i els gossos va començar les vacances.

Fins llavors havia tingut el plaer de no coincidir-hi mai, per més que sabia —i ho sabia del cert, com un acte reflex— que la topada seria inevitable, i per molt de pal que em fes, m’obligaria a mossegar. I alguna cosa hauria de fer.

MITJANS D’AGOST, TERCERA ONADA DE CALOR

Amb unes quantes visites a les caixes de l’avi ja començava a fer-me una idea del seu caràcter. Es podria dir que m’estava confeccionant un perfil psicològic, estil informe de l’FBI. M’havia llançat a la cerca i captura del mascle caucàsic O. B., àlies Bata, resident al Margalló, província de Barcelona, topògraf, funcionari i aficionat al modelisme naval, vidu, poc vinculat a la comunitat. Presumptament mort. No em vaig posar cap d’aquells vestits tristos de la típica parella de la behavioral unit. De fet no he tingut mai ni americanes ni corbates. Seguia amb xancletes, calçotets i samarreta sense mànigues, i no feia les meves «investigacions» a còpia d’entrevistes a presons i despatxos sòrdids, sinó estirat a la gandula dins del garatge mateix, amb la porta mig oberta per airejar parets i prestatges. Detectiu domèstic, analista postapocalíptic, FBI casolà: sempre la necessitat de narrar-nos, incansable. Havia classificat les entrades del diari en quatre categories: Família, Societat, Ell mateix i un quart grup indefinit que anomenava Fantasies perquè no se m’havia acudit res millor. Família i Societat eren pura mala bava. Ell mateix, una mescla d’autocompassió i orgull de resistència. Fantasies, desig. En contra de les opinions del mateix avi, aquest darrer grup em semblava carregat de tints romàntics, amb el to del Si m’haguessin deixat jo hauria fet ves qui sap què. En realitat tot es mesclava i en la majoria de casos no hauria sabut si un fragment era més d’un grup o d’un altre. Les classificacions només serveixen per dir que t’has entretingut a fer classificacions.

En qualsevol cas, tenia un primer esbós de perfil: ressentit fins al moll de l’os, gemegaire, orgullós, ple d’ambicions soterrades. També simpàtic a la seva manera. Podia ser encantador. S’havia espolsat tant com havia pogut les responsabilitats, i les que no havia pogut evitar —feina, família, etc.—, les havia despullat fins a deixar-les seques com un cadàver. No crec que fos un egocentrista, però a vegades ho podia semblar.

El 9 de setembre del 2007 l’avi havia rebut la visita de la Nono. Devia ser de l’època en què ella es plantejava marxar de casa i viure amb ell. D’entrada hauria dit que aquesta entrada pertanyia a la quarta categoria, les Fantasies, però tinc els meus dubtes. Llegia a la gandula, amb una cervesa i els peus escaldats d’haver rondat pel pati recollint merda de gat.

La nena —es referia a la Nono— ha passat tota la tarda a casa. Ha vingut amb dues amigues. Des del garatge les he sentit riure tota la tarda: gallines boges, però de la bogeria sana, la que es té quan ets jove i creus que pots conquerir el món. M’ha demanat si podien agafar alguna beguda i jo li he dit que hi havia cerveses a la nevera i whisky al moble del menjador. Ha rigut, així per sota el nas, i ha girat cua cap a la cuina. Crec que és la seva forma de donar-me les gràcies per aquestes coses que fem. Son pare no li permet ni una gota d’alcohol. A la Nono no l’aconseguiràs domesticar, li vaig dir un dia per telèfon, al meu fill. No serà un peó més per fer-te sentir millor persona. I el nen encara em volia fotre un sermó. Li vaig penjar. Que el bombin.

El cert és que s’ho han passat la mar de bé bevent cervesa, i jo sentint-les. La millor edat, el millor moment, les millors expectatives. La carn és fresca, no? Quan som adolescents està bé fer el carallot. Quan l’han de fer si no? Abans de marxar, la Nono m’ha demanat si podia guardar quatre coses a l’habitació del fons. Hi acumula un fotimer de bosses amb roba, algun llibre, les llibretes de dibuix, com un animaló que estigués preparant el niu, la nena. He arronsat les espatlles, que faci el que vulgui. Perquè jo també tinc la meva manera particular de respondre-li. Avi, podria tal o tal? I jo cop d’espatlla. No cal res més. A mitja tarda han marxat cap a la parada de bus. Les he vist córrer, fotre’s calbots i riure sense parar carrer avall, tot plegat amb aquests culs monumentals que encara tenen i deixant un rastre de suor jove que m’ha fet recordar vells temps. Aquestes nenes sempre tan engrescades són unes provocadores, unes hippies, si és que aquest terme encara s’utilitza…

Alguna cosa, sense definir encara, una ombra, una alerta, em va interrompre la lectura. El gat va creuar el pati com una fletxa. Potes flexionades, la panxa a terra i la cua baixa i bufada com un plomall. No m’havia adonat que era allà i ara havia desaparegut abans que tingués temps d’alçar el cap de la gandula. Vaig entretancar els ulls, escodrinyant la claror despietada de l’exterior. La Nono no hi era. Em vaig incorporar a poc a poc. Dos pardals van sortir volant de les bardisses que limitaven amb el carrer. També estaven espantats. Quan encara no havia tret el cap fora del garatge vaig sentir uns panteixos. Era un gos. Un dels pitbulls. Ensumava la taula al centre del pati i l’arrossegava amb aquella mena d’atac de nervis constant que tenen els gossos, que no poden parar de buscar. Vaig acabar d’apujar la porta del garatge fent tot el soroll possible. No es va acovardir. Em va clavar la mirada amb uns ulls petits i ensorrats, com si em mirés des de l’interior d’un casc de cavaller medieval. Llavors em va grunyir. Li vaig plantar cara. El gat havia fugit per l’esquerra del pati. Ja no hi era. Vaig respirar fondo, o potser no vaig respirar en absolut. Quan dues mirades es creuen, es diuen qui és la presa i qui el depredador. L’encontre té els seus propis codis. Frases d’un documental de la BBC. La Nono no pot amb aquests documentals, diu que són fal·locèntrics, que redueixen els animals a l’aparellament i la cerca d’aliment i que això és cristianisme i masclisme passat pel filtre de la biologia. Jo sí que me’ls mirava, tot i que sovint em trencaven el cor.

No sabria dir quants segons ens vam estar desafiant, el gos i jo. Però tot d’una va girar el cap, com si sentís alguna cosa a fora, i va marxar emportant-se la cadira i un tros de roser sec. Va fer un forat ben visible al tancat. El vaig seguir fins al carrer. Hi havia el Romà. Pujava decidit, amb les corretges dels gossos a les mans, vestit d’esport, tela ajustada a dalt i pantalons curts de xandall negre. Vambes de marca. Tot impecable. Un dels pitbulls, el que havia entrat a casa, crec, ara ensumava la roda d’una furgoneta ronyosa aparcada uns metres més avall; l’altre saltava al voltant del seu amo. Ell no li feia gaire cas. En veure’m, el Romà em va somriure des de la distància i, corregint la trajectòria, va enfilar directe cap a mi.

Vaig tenir el temps just per amagar el martell que havia tret del garatge per encarar-me al gos.

CINC MINUTS PREMONITORIS

—Hòstia, Nono, la conversa amb aquest tio ha estat un malson.

La Nono va obrir molt els ulls. No vaig saber si li interessava o si volia dir que ja hi tornava a ser, amb les meves «coses».

—Tan imbècil és? —va preguntar.

Doncs hi estava interessada.

—Sí. Del perfil llefiscós.

—Pitjor que el Carlos?

—Què dius! Però si el Carlos no és tan terrible. Res a veure.

—Però què t’ha dit tan horrorós?

—I jo què sé, banalitats. Jo només volia demanar-li que fes callar els gossos i que els passegés amb corretja, collons. Que no costa tant.

—Però no ho has fet.

—No.

La Nono es va escurar la gola.

—I per què no?…

—Quan hi penso —la vaig interrompre—, encara em tremolen les cames. Com quan et para la policia. Pensa que fins i tot he sortit amb un martell per defensar-me del coi de gos. A vegades crec que venint aquí dalt l’únic que hem aconseguit és crear-nos nous problemes.

La Nono va posar mala cara, i llavors, ignorant la meva queixa amb una mala llet muda que em posa els pèls de punta, em va preguntar:

—I què n’has fet, del martell?

—No ho sé. L’he amagat al carrer. Encara deu ser sota alguna planta.

*

El Romà es va presentar amb un simple Bona tarda, dues paraules impol·lutes, ajustades a la situació i sense aixecar la veu, mots monòtons, correctes. Duia dibuixat un somriure subnormal de venedor i em va esprémer la mà amb la típica encaixada de gimnàs. Es veu que tots els mascles del Margalló necessiten aquest contacte, el Jo soc aquí, aquesta és la meva força i te la imprimeixo a la carn, perquè em recordis, amb la meva suor i milions de partícules més. Asèptic i múscul, aquesta va ser la primera impressió que em va causar.

—Bona tarda —li vaig correspondre jo, mimètic, el bon veí.

—De vacances?

Movia els ulls d’una manera que feia l’efecte que evités els meus. En canvi, el gos, que ara tenia a tocar, sí que m’observava sense perdre’m de vista.

—No exactament. Hi vivim —vaig respondre.

El Romà va congelar el seu somriure de compromís.

—Ah, sí? Em pensava que havíeu llogat la casa per passar l’estiu. Està bé fer profit d’uns dies lluny de la feina i tocar una mica de natura.

Tocar natura? Fer profit d’uns dies? Qui cony…

—No, no; la nostra idea és quedar-nos-hi —vaig repetir—. Ens agrada això.

—És clar.

El Romà va apartar el pitbull que tenia entre les cames. L’animal se li abraonava sense parar mentre em clavava aquells ullets desequilibrats i no parava d’ensumar-me. Xerràvem a tocar de l’entrada del pati, on el gos s’havia carregat el nostre roser sec. El Romà examinava la casa mentre em parlava: pati net, cadires i taula sense pols, la pèrgola arreglada… Segur que ja sabia que ho havia fet el Carlos.

—No vaig arribar a conèixer l’antic propietari —va dir—. Crec que era un senyor gran.

—L’avi de la meva dona. Jo tampoc no el vaig conèixer.

—Ah, sí?

—Va morir fa anys.

—Pensava que era un home que ve de tant en tant.

—Aquest és el Ramon, el tiet de la meva dona. S’encarregava del manteniment.

—Entenc. —Un instant de silenci. I tot seguit—: És bo que algú es cuidi d’aquestes finques. Nosaltres fa vuit anys que vivim aquí. És un lloc tranquil, però no gaire adequat si es tenen nens petits…

—No en tenim. Ni nens ni gossos.

—Ahà.

Vaig assenyalar casa seva.

—Vius allà, oi?

—On acaba el carrer.

Em vaig allargar uns segons contemplant el seu xalet: les càmeres, les reixes, la gàbia dels gossos, un cactus que s’enfilava des de l’entrada fins gairebé el primer pis. Suposo que tots dos fèiem veure que no ens havíem estat vigilant des de feia setmanes. Mentre m’estava amb aquell posat de cowboy que avalua l’horitzó, vaig descobrir un detall que no havia distingit fins llavors: a les finestres hi havia cintes reflectants per espantar els ocells.

—No m’he presentat —va fer el Romà tot d’una. I sense veure d’on l’havia tret, em va plantar una targeta davant dels morros. La vaig agafar.

Romà Garcia Gasull. Assessor de vendes. Barcelona Wagen Volkswagen i blablablà.

—Joel —vaig dir jo.

El segon gos, que s’havia estat pixant a discreció entre els cotxes abandonats, va acostar-se a ple galop. Quan va ser a tocar —jo l’anava controlant de reüll— va donar un cop a les cames del Romà que el va fer ensopegar i fer un pas endavant. Jo em vaig apartar de forma instintiva. D’ell i del gos.

—Quiet —va manar-li. El pitbull, com si fos sord, el va ignorar i va enfilar carrer amunt. L’altre, que havia estat tota l’estona pendent de mi, el va seguir oblidant-se de la meva presència sospitosa.

—Ara que estic de vacances aprofito per passejar una mica i treure els gossos —va explicar llavors el Romà—. Els agrada córrer pels camps. Ja sap com són els gossos.

Vaig assentir amb el cap.

Somriures de nou.

Potser a causa de l’small talk que no sé calibrar o perquè era el que estava mirant en aquell instant, amb la voluntat de centrar l’atenció a casa seva i no a la meva, vaig comentar allò del cactus.

—Veig que tens un San Pedro.

Ell va arrufar el front.

—T’ha crescut molt —vaig continuar—. Diuen que poden arribar als set o vuit metres. En podries treure prou mescalina per entonar el Margalló sencer.

No va riure de la broma. Gens. Es va limitar a informar-me que no sabia que era un San Pedro i que el cactus ja hi era quan va comprar la casa, anys enrere. Tot en un to pausat i amb l’ombra d’una rialleta final de professor malparit que no presagiava res de bo. N’havia conegut més d’un, de podrits així, a la vida.

Era el primer cop que el veia treure a passejar els gossos. El primer intercanvi de paraules també. L’inici de les seves vacances, havia dit, vacances de vendre cotxes de tecnologia alemanya, europea o d’on putes es facin avui en dia els Volkswagen. Després de veure’l marxar, amb aquelles espatlles sobredimensionades i uns bessons que semblaven dos implants subcutanis, vaig esperar que es tanqués dins de casa abans de girar cua i tornar a la meva. Em vaig entretenir una bona estona voltant pel pati. Feia veure que feinejava. Anava amunt i avall com si estigués distret o desorientat, tot i que no ho estava gens. Tenia molt clar per què em resistia a ficar-me entre les quatre parets de casa: quan dues mirades es creuen, es diuen qui és la presa i qui el depredador. L’encontre i els seus codis…

L’endemà vaig descobrir que el Romà havia tallat el San Pedro. L’havia llençat per un pendent a l’altra banda del turó.

ELS ÀNECS DE LORENZ

Era diumenge i els de les Demoliciones no treballaven. L’agost feia el seu efecte de túnel i esmolava el Margalló amb una lluentor mineral. Agost, túnel, obsessió, agudesa, sentits a flor de pell i totxo reescalfat, conceptes lligats per una lògica interna, l’ADN del present. A la central, la xemeneia, polla majúscula de l’era dels fums, encara resistia: maons i metall amuntegats, amb una escala exterior que s’emparrava com una heura hiperracional i enllaçava una sèrie de passarel·les que li estrenyien el perímetre cada quinze o vint metres. Em vaig atrevir a pujar-hi; em vaig enfilar fins al segon pis. Des d’allà dalt podia contemplar la naturalesa d’extraradi en tota la seva plenitud i els edificis enderrocats, que dibuixaven quadrícules a terra com les de les restes arqueològiques dels poblats antics. L’aire era una mica més fresc a trenta metres d’altura, i, al costat nord, l’ombra de la mateixa xemeneia t’arrecerava de l’impacte directe del sol. Aquell dia havien aparcat el buldòzer molt a prop, on hi havia hagut les oficines i uns coberts d’alumini reduïts a munts de ferralla. També hi havia dos camions a mig carregar de runa.

De petit ja m’agradaven els llocs solitaris. La Nono tenia part de raó, que la cosa dels abocadors i similars em venia de lluny. De fet, passava més estona al garatge del bloc on vivíem que no pas a casa. Era un local mig soterrat compartit amb els veïns, on la gent hi aparcava els cotxes i hi guardava tota mena de mobles i trastos vells. M’emportava la caixa d’eines on guardava meticulosament els meus playmobils i els desplegava per aquells racons humits plens de rodes desinflades, taules velles i caixes de cartró lligades amb cordills. S’hi estava tranquil, allà baix, i més fresc a l’estiu. No em veia ningú. Sovint també baixava el Dani, que vivia sobre nostre. El món blindat de dos nens, sempre tintat de fantasia, que diria la Nono, i els únics crits, els dels meus clicks, quan s’alarmaven d’algun perill que jo, només jo, havia decidit que existia.

Quan rondava per la central em sentia una mica com aquell nen del passat: no pensar en res, no aferrar-me a cap idea, deixar-se anar. Un no pertànyer a res que era com pertànyer a alguna cosa, la meva filosofia de vida en estat larval, vaja. O això pretenia. Perquè aquell dissabte, després de baixar de la xemeneia i vagarejar per l’interior de l’edifici de la caldera, un cub immens revestit de canalitzacions, els meus propòsits d’autooblit feien aigües pels quatre costats. Els records d’infància, el Dani, les llibretes de l’avi, el Romà i els gossos, tot em perseguia i em xisclava a l’orella. Estimar acaba sent una debilitat. Haver-te d’ocupar d’algú, un gol en pròpia porta, li havia llegit a l’avi Bata. I tornava a recordar els crits de la mare quan tenia un mal dia, i la cara demacrada del Dani, les darreres setmanes, tan cadavèrica que ni el reconeixia. I se’m repetia el somriure podrit del Romà. Imbècil genètic. El gos ensumant la meva cadira, el meu jardí, dins de casa meva, sobre la terra que trepitjo. Ningú no t’ajudarà a portar la càrrega (l’avi). I quan passi una desgràcia, i sempre n’hi ha, de desgràcies, les penes te les hauràs d’empassar solet. Si haguessis pitjat el fre a temps, t’ho podries haver estalviat.

No m’havia pogut estalviar aquell gat. Ni la Nono ni una família que a vegades era un autèntic camp de mines. Com els ànecs de Lorenz —s’havia fotut la Nono de mi, parlant del gat (no d’ella)—, que quan es dona el primer contacte, ja esteu lligats amb un vincle inqüestionable. Doncs sí, ni llibertat, ni diàleg ni res. Només els ànecs de Lorenz.

No feia bromes quan jugava al garatge de petit. Tampoc no en faig mentre passejo per la central i hi veig el futur. Em limito a posar mirada d’home de ciència.

El gat m’esperava al lloc habitual, al marge que hi havia a una cinquantena de metres sota casa. I jo buscava el seu afecte. Tot i que em fes emprenyar.

Aquell dia va ser el primer que vam tenir contacte físic. I no vaig ser jo; va ser ell qui ho va fer, qui es va atrevir.

Massa tard per pitjar cap fre.

UNES HORES MÉS TARD

—El timbre del carrer funciona?

—Sembla que sí —va respondre la Nono.

Acabava de sonar.

Sobre la taula del menjador hi havia un escampall de notes. La Nono estava repassant l’agenda de l’exposició. Ni tan sols va aixecar el cap per respondre’m. M’agrada observar-la mentre treballa, tan concentrada, amb les cames creuades sobre la cadira i l’esquena encorbada, absent. Però vaig haver d’anar a veure qui era.

—Que molesto?

Era la Deli.

La noia duia els pantalonets de sempre i s’havia tornat a tapar amb una camisa sense mànigues que es lligava amb un nus sobre el melic. Nou detall: tenia un tatuatge discret, com unes sanefes aràbigues, que li corrien avall per la regatera. Alimentació i reproducció, els documentals de la BBC també diuen veritats, malgrat tot.

Quan ja entrava, es va aturar al primer graó i va somriure mirant enfora. Havia vist el gat, que jeia sota les bardisses amb el seu posat de senyoret. L’animal va aixecar el cap per ensumar-nos.

—¡Hacía días que no lo veía!

—Que és teu?

—No, no. Però a veces li dono menjar. Es muy arisco.

—Sí que ho és.

Va entrar a casa. No recordava quant de temps feia que no protagonitzava aquell gest: convidar una noia a entrar. Jo que m’estrenyo contra la paret i ella que em passa pel davant, a prop, pocs centímetres. La Deli desprenia una fragància seca. L’olor d’una persona que és neta però que no usa gaires potingues per dissimular l’olor natural. Em va recordar la calor tancada d’un lloc sense humitat. Devia tenir la sort de suar poc. Jo, en canvi, ja ni em molestava a dissimular la meva. Que em fixi ara en aquests detalls també deu tenir a veure amb allò de la BBC. Què hi farem. Sort que soc «l’home que no s’enamora», o pel cas, que no s’apassiona. Amb tot, no vaig poder evitar haver de comprovar si el Carlos ens vigilava des del seu porxo.

La Deli volia parlar amb la Nono, no amb mi. Es veu que el Carlos li havia insistit cada día sin falta que ens fes una visita i li ensenyés els seus dibuixos. Para tener una opinión de experta, vaya.

Les vaig deixar soles després d’oferir-los dues cerveses que van rebutjar, la Deli primer, després la Nono. Vaig sortir a fora. Cap al garatge.

No em venia de gust buscar el punt exacte on m’havia quedat amb l’avi i em vaig entretenir a fullejar una de les últimes llibretes que havia tret de les caixes. Saltar de dia en dia, de mes en mes. El gat m’acompanyava des de la distància.

8 de novembre del 2009. Avui la del CAP m’ha dit que no sigui tan pessimista. I no és pas joveneta, la senyora. Si fos una d’aquelles nenes mones acabades de sortir de la facultat encara l’hi perdonaria: Val, d’acord, soc pessimista i tu ets jove i tens plans per al futur, qui soc jo per enfonsar-te els projectes. Però aquesta dona deu tenir més de cinquanta anys i encara em vol convèncer que em trobaria millor si fos més positiu. Si ni tan sols li he dit que em trobava malament, que només hi he anat per una recepta. Que paguin ells…

Set o vuit pàgines més endavant:

17 de desembre. El meu fill ja es podria fotre les felicitacions de Nadal on li càpiguen. Com li explico el cansament que em provoca pensar en el dinar, els nens, tota la parafernàlia? Perquè és esgotament de debò. L’any passat els va agafar per fer cagar el tió, i això que no ho havien fet mai. Els nens feien cara de sonats mentre li fotien al tronc, amb aquells ullets descentrats que no paraven de mirar-nos per assegurar-se que hi havia testimonis de cada hòstia. Au, que sí, que sí, bon Nadal a tothom.

Cap d’Any:

Vint canons més. És el que va afegir Barbanegra al Concorde després de capturar-lo. I li va canviar el nom, el Venjança de la Reina Anna. Edward Thatch el va convertir en llegenda. Diuen que el vaixell l’obeïa sense necessitat de cap mariner.

Un dia de febrer del 2010, no hi havia la data exacta:

El millor veí és el veí mort…

I de tornada al principi de la llibreta, un dia de setembre:

Avui s’ha enfonsat un tros de via. Un altre. Veig l’esvoranc des de casa. Hi ha un tren parat a un centenar de metres del forat. Encara plou. Al principi només ha baixat el conductor i algun espavilat d’aquells que no saben estar-se quiets quan els diuen que han de fer precisament això, estar-se quiets. Al cap d’una estona han començat a sortir alguns passatgers, com formiguetes d’un formiguer remenat. Quan han arribat els autobusos, dues o tres hores més tard, s’han ordenat tots i, com a bons minyons, han fet dues files índies i han pujat als busos d’acord amb les indicacions dels de les armilles grogues. Formigues sense reina. Però sempre endavant. Una fidelitat envejable. Els humans…

El gat se m’havia acostat sense que en fos conscient i m’ensumava una cama. Vaig parar de llegir. El pessigolleig dels bigotis em va posar la pell de gallina i gairebé somric. Amb compte de no espantar-lo vaig deixar la llibreta a terra. L’animal em mirava a mi i a fora. La seva ment feia i refeia el camí de fugida, per si de cas, per si havia de sortir corrents davant de la terrible amenaça humana, la meva, encara. Era el tercer cop que s’aproximava. I jo volia acariciar-lo també. Però sabia que si ho intentava, si allargava la mà, havia de ser un gest casual, franc, obert.

Al final no em vaig atrevir i me’l vaig quedar mirant: el retall de l’orella amb forma de ve baixa; les ferides; tot de crostes allargassades —esgarrapades antigues—, que li penjaven amb petites tires de pèl que s’hi havien adherit.

Vaig deixar la mà morta, penjant de la gandula, i ell, sense més ni més, s’hi va refregar després d’ensumar-la. Llavors es va estirar a certa distància, com si no hagués passat res. Li veia la panxa amunt i avall, accelerada quan alguna cosa invisible li cridava l’atenció i aixecava una mica el cap per examinar-la. Vaig parar l’orella per sentir com inspirava i expirava, però no ho vaig aconseguir. Animals de pulmons silenciosos, els gats, animals sense so a les petjades.

—Au, descansa, que fot massa calor fins i tot per pensar —vaig dir-li.

El perfil psicològic de l’avi, com el de qualsevol persona, es podia resumir amb una paraula, amb un estereotip, com el del Romà, el del Carlos i el de la Deli també. Avi, melancolia. Carlos, hiperactivitat. Romà, ordre. Deli, callar quan precisament hauria de dir alguna cosa. Això darrer no és una sola paraula però també val i era l’únic no sexual que em venia al cap quan pensava en ella. I la Nono i jo? Amb què havíem intentat distreure’ns fins ara? Quina era la nostra etiqueta? No sé si els agents de l’FBI es poden analitzar a si mateixos, fer-se els propis perfils. No seria com caure en un bucle, en un pou sense fons? Fer literatura?

El gat va sospirar, això sí que ho vaig sentir, i va estirar les potes endavant, el cos descansant sobre el ciment com si no fos una superfície dura i artificial.

Em va venir al cap una frase: L’únic llibre bo… —pausa dramàtica— és el llibre que et fa dormir.

Al cap d’una estona, quan encara no havia marxat la Deli i la sentia xerrar amb la Nono al menjador, el gat se’m va tornar a refregar, aquesta vegada a la cama.

L’ATAC

No va ser ni l’hora del llop ni cap trencadissa ni tampoc el gratar del gat. Va ser un xiscle agut, nou, diferent de tots els sorolls que havíem sentit fins llavors a les nits. Em va arrencar del son i em va posar a mil per hora en una dècima de segon. Es va repetir: el mateix crit, de ràbia, por, horror diria, que allargava la nota fins a fer-me serrar les dents. Llavors una corredissa i els lladrucs. L’escàndol havia començat a la part davantera del pati i ara s’havia traslladat a la finca del costat. La Nono dormia. Vaig sortir a fora sense calçar-me.

Vaig arribar fins al peu de la casa abandonada ple d’esgarrinxades, amb les plantes dels peus coent-me. Un dels pitbulls havia arraconat el gat sota l’escala de l’edifici, la que donava al menjador sense parets. Ell, amb els pèls de l’espinada eriçats, grunyia i xisclava com un boig, i el gos, fent salts endavant i enrere, no acabava de decidir-se a atacar.

Va ser una imprudència. Però va funcionar. Vaig entrar a la casa per un dels envans a mig fer i vaig cridar amb totes les meves forces. El gos, que no s’esperava topar amb un primat fora de si movent els braços, va fugir camp a través. El gat també, però en sentit contrari. Es va esmunyir entre els puntals metàl·lics de l’obra com un esquiador fent eslàlom i després va desaparèixer turó avall. Jo em vaig quedar allà al mig, al menjador fantasma, sense saber què fer. La Nono, que ara sí que s’havia despertat, em cridava des de la finestra.

—Els putos gossos! —li vaig respondre amb un crit.

De tornada, vaig descobrir un llum encès a casa del Romà, al primer pis. Abans tot estava fosc. Però d’ell, cap senyal. Segur que m’havia sentit, que m’havia vist fer fora el seu gos. Vaig esperar dret al mig del pati. L’home que mira la casa dels veïns, altre cop. Era aquesta la meva etiqueta?

Vaig veure sortir el sol, vaig sentir el buldòzer de la central posar-se en marxa, vaig sentir el cant d’un gall llunyà i, a mesura que passaven els minuts, un peu em va començar a fer mal de veritat.

—Entra, Joel. Què fas?

Vaig obeir la Nono.

M’havia clavat un vidre de ben bé un centímetre a la planta.

DIA DE CIUTAT

Feia dos dies de l’incident nocturn i el gat no havia tornat a aparèixer. En canvi, un d’aquells gossos sí que ho havia fet. No s’havia atrevit a entrar al pati, però l’havia descobert rondant pel carrer amb l’afició escatològica que tenen els cànids d’ensumar rodes i cantonades brutes. El Romà no va venir a dir-nos res. Cap disculpa. L’única explicació va venir del Carlos, que, com era d’esperar, no se’n perdia ni una.

—Tira pa’ tu casa! —vaig sentir que li cridava al gos. Després una patacada a la reixa i un galop que s’allunyava.

Jo era al garatge i no vaig ser a temps de comprovar si era el mateix pitbull o l’altre. La Nono m’havia insistit que fotés a mar els vaixells de l’avi i no em decidia. Com més me’ls mirava —n’havia tret uns quants de les caixes i els havia col·locat a les estanteries—, més pena em feia llençar-los. Aquell home s’havia passat mitja vida construint aquelles miniatures i ara jo les havia de fotre als contenidors? L’empatia ja és ben irracional.

—Hola, Carlos.

Em vaig avançar en advertir que s’acostava travessant el carrer. Li vaig obrir la porta. Ell, que ara s’havia esperat que li oferís entrar, va saltar cap dins amb un somriure. Duia un porro a la mà i me’l va atansar.

—No, gràcies.

—Cada any passa el mateix —va fer, mirant a fora.

—Els gossos?

—El Romà, que fa vacances, els treu a passejar i els perd. Després tornen quan volen i ho emmerden tot.

—Ja els he hagut de fer fora més d’un cop.

—I jo! Borden molt i no foten cas de res.

El Carlos va fer una calada. La flaire tèbia de marihuana va sumar un o dos graus als més de quaranta que ja teníem. Ens vam quedar muts contemplant el carrer.

—Bueno, no et molesto, que veig que estàs fent feina. Però si vols, t’ajudo.

—No, gràcies. És que he de sortir ara —vaig justificar-me.

I era veritat. La Nono s’estava preparant per anar al museu —el ritual de maquillatge, la roba, les sabates roses que ella diu que són de color corall— i jo l’acompanyava perquè tenia hora al metge. La ferida del peu no va acabar sent res, però jo ja m’havia obsessionat. Que si perill d’infecció, que si un resquill podia haver-se quedat a dins, que potser s’haurien de posar un parell de punts…

—Parlaré amb el seu fill —va comentar de sobte el Carlos—. És més normal que el pare, perquè amb el Romà na’ de na’. Aquest vespre el veuré. Li diré que estigui atent als gossos.

—Creus que ho farà?

Ell va brandar el cap. I tot seguit, després d’una nova calada:

—L’any passat vaig estar a punt de fotre verí.

Me’l vaig mirar de reüll.

—Als gossos o al Romà? —vaig fer. No pretenia ser graciós, estava realment preocupat pel gat.

Ell va fer una rialleta sibilant.

—A ningú, home, a ningú! Que això no es pot fer.

—No es pot, és clar. A més, els gossos no en tenen cap culpa.

Abans de marxar li vaig demanar que, quan li anés bé, sí, amb aquestes paraules: Quan et vagi bé, et comprarem una mica de marihuana. I ell: Cap problema, veí! Cap problema!

*

Érem al cotxe, a l’autopista d’entrada a Barcelona, la principal artèria del país o alguna parida similar, que encara diuen a la tele. Vint quilòmetres de retencions i el panorama ensopit de fileres de camions amb les lones decorades dels remolcs: trans això i trans allò, fletxes llampants per donar dinamisme, la paraula logistics pertot arreu. La Nono conduïa perquè a mi em feia mandra. No vam posar música: la Nono preferia el silenci. Però quin? El dels cotxes? Els camions? Em va venir al cap aquella pel·lícula dels noranta, Un dia de fúria, amb les ganes de metrallar tot Cristo. Però el cert és que jo tampoc no en tenia gaires ganes, d’escoltar res. Ni de fer memòria.

—Encara no ha tornat —vaig murmurar, la vista perduda en algun punt de l’exterior saturat.

—A mi també em té preocupada. Però segur que torna. No deu parar gaire lluny.

—Ja ho sé, però… No sé…

Ella va posar primera i va avançar quatre metres. Punt mort altre cop. Callada, contemplava la part posterior del camió que teníem al davant: una noia despitralada anunciant una marca d’embotits francesos.

—Li hauríem de dir alguna cosa.

—A qui? Al dels gossos? —Ho va dir ràpid, com si es volgués avançar a les meves paraules.

—Sí.

—No m’has dit que el Carlos hi parlaria?

—Amb el fill, no amb el Romà. I dubto que serveixi de res.

—El fill és així com misteriós, oi?

Me la vaig mirar: un perfil de Cleopatra al volant.

—Vull dir que va i ve com una ànima en pena, fot una mica de soroll amb la moto i res més.

—La moto no em molesta. —Era mentida, perquè sí que em fotia que fes tremolar el carrer, però ja m’hi estava acostumant—. El problema és el pare. Sempre els putos pares…

—No li he sentit ni la veu. No sé quina cara fa.

—El fill?

—Ahà.

—Segons el Carlos és Buen chico, pero un poco lento.

La Nono va fer com si no m’hagués sentit. Ho fa sovint, això de mostrar indiferència. Després li dic que no em respon i ella em diu que sí que ho ha fet, que m’ha dit això o allò, però no és veritat. També passa a l’inrevés. De fet segons ella sempre passa a l’inrevés. Aquesta vegada ni tan sols havia fet l’esforç de somriure per la meva imitació del Carlos. Manies meves o no, feia uns dies que semblava més distant del normal. Quan preparava una nova exposició no s’estava mai d’explicar-m’ho, m’usava de sparring, per calmar-se, practicar, memoritzar, però ara els comentaris queien amb comptagotes. Amb el cap recolzat a la finestra del cotxe, em vaig entretenir amb una llista de les possibles coses que podia haver fet malament —i això que no volia fer memòria—, però no se m’acudia res greu. Ja no em queixava tant a les nits, el tema del gat em feia patir però m’havia esforçat per amagar la inseguretat que m’estava provocant, que és el que realment fa que la Nono em retiri la paraula i a mi em sembli que em tracta com un enemic. Hi havia allò del diari de l’avi i els vaixells. Però sé que ella mateixa també se’ls llegia de tant i tant, i els vaixells, bé, no em semblava que fos un tema tan important llençar-los o no, però ves a saber.

—Com va el Magdalenià?

Quan encara no havia acabat d’entonar la pregunta, ja m’havia interromput.

—He d’anar a veure el meu pare —va dir, seriosa.

Vaig agafar el relleu.

—Avui?

—No, Joel, avui no, coi!

—I haig de venir?

—Com tu vulguis.

—Això és un «com tu vulguis» literal o un «com tu vulguis però vull que vinguis»?

—Ai, no ho sé, Joel. La veritat…

I no va acabar la frase. Frenada i punt mort de nou. Davant dels morros, ara un camió blau i groc d’una empresa alemanya, Dachser Intelligent Logistics, que havia iniciat un avançament molt desafortunat sense posar l’intermitent.

—Doncs hi podríem anar avui. En tens per molta estona, al MAE? Per això del peu no crec que m’entretinguin gaire, a menys que me l’hagin de tallar i ja no…

—No, avui no —em va interrompre—. Ja t’ho he dit. No m’agrada prendre decisions sense pensar-hi bé.

Una altra broma ignorada.

—I el motiu de la visita? —vaig indagar.

—L’avi va voler dues coses, cap cerimònia i que l’incineressin. El meu pare ho va respectar, a contracor.

—No m’ha semblat mai especialment religiós, el teu pare.

—I no ho és. Però l’incomodava no seguir el joc social, pel què diran. Es va avergonyir quan els de l’assegurança li van tornar diners perquè no s’havia fet ni taüt, ni vetlla, ni flors. Però la qüestió no és aquesta…

—No és aquesta. D’acord.

La cua començava a avançar una mica més ràpid.

—L’avi em va demanar que llancéssim les seves cendres al mar. No sé si s’imaginava que li faltava tan poc, quan m’ho va dir. Em va oferir una cervesa i m’ho va demanar asseguts al pati, sense cerimònies ni preàmbuls. Recordo que feia molt de vent. M’havia d’apartar els cabells de la cara cada dos per tres. —La Nono va acompanyar les paraules amb el mateix gest—. No sé per què recordo aquest detall dels cabells i el vent i el gust agre de la cervesa. Jo li vaig prometre que ho faria, Joel. Que se me’n fotia si era legal o no. Un vell i una adolescent fent juraments solemnes, ja t’ho pots imaginar. Però la realitat és que el meu pare encara les guarda al fons d’un armari.

—Vivim a casa seva —vaig dir—. Suposo que és normal que hi pensis més.

—Deu ser això.

—Que el teu pare no les volgués llançar no és culpa teva.

—No em vaig saber imposar.

—Nono, eres una nena.

—No em val.

Vaig omplir-me els pulmons d’aire reciclat de cotxe.

—Doncs hi haurem d’anar —vaig sentenciar mentre exhalava.

—No en parlem més, va, que estic atabalada.

La Nono estava rara. Molt. I no era per aquelles cendres que tornaven del passat. Això li provocava ràbia, i la ràbia mai no l’ha fet estar tan callada. Potser era jo, que em capficava per res, que queia en la meva dèria de buscar indicis d’un crim, a qualsevol preu. O potser era la meva desconfiança tradicional: hi ha un canvi, alguna cosa no va bé, ergo alguna en dec haver fet.

No sabia veure per què estava tan estranya. Però ho estava.

La consulta al metge va ser cosa ràpida. Més temps d’espera que de visita, com sempre. Al museu ens hi vam estar una estona més, i vaig tenir l’oportunitat d’admirar l’obra del nostre geni Magdalenià modern. També el vaig conèixer a ell, en viu i en directe. Però no em va dir res, no l’obra, que tenia un cert què i em va revifar la curiositat per les pintures rupestres, sinó ell, que semblava una còpia de la còpia d’un personatge del primer Woody Allen. Nerviós, neuròtic, una mica encorbat. Massa. També em mirava com un enemic. Li vaig dir tot això a la Nono de tornada i ella només va arronsar les espatlles i que els «artistes plàstics» mai no giraven rodons. Va dir «artistes plàstics», no «artistes» a seques, cosa que encara hauria tingut certa gràcia.

Em sembla directament repel·lent quan parla així.

LES NOU DEL VESPRE

Sopem junts. Si podem sempre ho fem. Ja ho dec haver explicat. Anys enrere, asseguts al sofà amb els plats a la falda, jugàvem a mirar les notícies i fer-ne comentaris càustics, després només miràvem pel·lícules i sèries, amb comentaris també, però més generosos. Ara ja no mirem res.

La primera setmana de viure al Margalló encara vam instal·lar la tele al lloc solemne que li pertoca, al menjador, línia directa amb els nostres ulls, però no la vam arribar a endollar mai. Amb el temps, anirà al garatge, i algun dia, com tot, al contenidor i d’allà a la deixalleria, al nirvana més universal. No trobo a faltar veure pel·lícules. En tot cas enyoro la sensació de voler-les veure, aquella atmosfera semimàgica d’invocar un món en quatre pams de pantalla, a tocar dels nassos. Les nostres pintures rupestres de menjador, tele-diàries. Ara parlem mentre mengem. Rosegar, menjar i intercanviar paraules, coses pràctiques, poques teories. També ho he dit. A tot estirar allò de m’ha agradat això o em fot allò altre. Sense discutir. Només per compartir, així com paraules a cegues, que el món no l’arreglarem pas. A vegades penso que el sopar s’ha convertit en el millor moment per pensar.

—Passa’m els tovallons.

La Nono em va atansar un rotllo de paper de cuina.

Jo engolia i feia vagarejar la mirada: la truita de patates, l’exterior —el sofà és davant del finestral—, la Nono, que ja s’havia tret l’armadura i vestia d’estar per casa amb unes malles curtes i una samarreta gastada que em va recordar la Nono d’abans, la jove, al principi de viure junts.

El tema de les cendres de l’avi no va tornar a sortir i jo no vaig insistir.

—L’exposició anirà bé —vaig dir. Sabia que no serviria de res però ho vaig dir igualment.

—Ahà.

—Però fer veure que fas pintures rupestres no és el mateix que fer pintures rupestres.

—No t’han agradat els quadres de l’Aleix?

—No, no, què dius! De fet no m’han desagradat del tot. Clar que jo, d’art modern i experimentació…

—Venint de tu no sé si això és bo.

Li vaig donar la raó assenyalant-la amb la forquilla.

—I tu —va començar llavors ella—, penses anar a dir-li alguna cosa, al Romà aquest? Perquè ja et veig mig dissociat. Que no et passi com amb el veí de les sarsueles.

El veí de les sarsueles, vella història, merda d’anècdota. Indigesta també. Era un solter recalcitrant que les escoltava a tot volum, passades les onze de la nit, i, ho sé, hauria d’haver-hi parlat bé, amb educació i sinceritat: l’home educat que puja les escales, truca a la porta i, amb correcció, Perdona, no tinc res en contra de la música, però a partir de certa hora hauries de parar. És que la meva dona té insomni i li costa agafar el son. I si sent música… Però no ho vaig fer així. Gens ni mica. Quatre crits des del replà de l’escala i a més amb mitges mentides, perquè, al cap i a la fi, a qui li molestava fins al punt de crispar-li els nervis era a mi, i no tant a la Nono.

—No hi aniré encara. Primer que torni el gat —vaig respondre.

Eren paraules per treure’m la Nono de sobre, per no pensar-hi, perquè les cames em tremolaven altre cop i només tenia desitjos de sortir corrent.

—Si com a mínim aquell friqui hagués escoltat òpera i no sarsuela… —vaig remugar.

Eren les deu tocades.

LES DOTZE DE LA NIT

Es veien moltes estrelles. Un cel clar i dur, cel d’estiu etern, que dirien els poetes. Em vaig encendre un cigarro recolzat a la paret, sota la pèrgola. En vols un? M’havia tombat cap a l’interior, amb el cos mig estirat. La Nono va fer que no des del menjador. Recollia els plats fent equilibris amb la vaixella. Em va dir que volia anar a dormir aviat, que últimament tenia nits molt dolentes i que el tabac encara la desvetllava més. I va afegir, Que no ho saps, això? No vaig insistir.

No volia anar a parlar amb el Romà. O sí que ho volia. Anar-hi; no anar-hi. La Nono en diu obsessió, d’això, però no és res més que els plats de la balança que ballen amunt i avall sense decantar-se. És la por de l’equilibrista que camina per la corda fluixa o alguna parida així. Per dins, urticària pura, només paraules i imatges, un munt, tocant-me els ous i intentant fer-me caure: Què costa anar-hi, trucar, parlar, donar una explicació? Però qui em va manar venir aquí dalt? S’hi està bé, aquí, ho reconec. Però Joel, que parlant la gent s’entén i potser funciona! Això darrer era la Nono. Però ella no predicava amb l’exemple. En realitat ara murmurava coses d’una delicadesa de camioner que em deixaven meravellat: que si es trobava el gos perseguint el gat li fotria una pedrada, que un cop de peu al cap i li passarien les males puces, que si calia els castraria ella mateixa. Hi creia tan poc com jo, en el diàleg, i si m’insistia era per algun deix del seu sentit de l’humor retorçat.

Ni ella ni jo no hem sigut mai tolerants. La gent molesta, és un fet, clar i dur com aquell cel del Margalló. Però la Nono sempre havia sabut secretar una vaselina social que feia que moltes coses li rellisquessin, com si s’arremolinessin al voltant del seu cos i al final s’escolessin per algun desguàs de l’ànima que jo m’imaginava que tenia en algun lloc a la planta dels peus. He dit ànima? Desguàs de l’ànima? To impostat aquí. Ànima: parauleta que només es pot dir si fas broma. Mai ningú no n’ha vist cap, d’aquestes ànimes. Ni jos ni ànimes ni essències. En qualsevol cas, amb ànima o sense, jo no gaudia d’aquest forat. No l’havia tingut mai. I ara, pel gat, tot d’una semblava que aquell desguàs ni tan sols li funcionés bé a ella. Clar que la Nono embussada, de cops de roc i tisores castradores, sense desguàs, era mil vegades més atractiva.

I no, no volia, no m’atrevia, no gosava, no veia la manera d’anar fins a casa del Romà, trucar, xerrar, donar aquella explicació assenyada: Sisplau, tinc un gat i no vull patir cap disgust. Sisplau, podries vigilar els gossos?

No volia però ho vaig fer. O almenys la primera part, la d’anar fins a casa seva. Si tot va bé, el plat es decanta i al final caus.

Quan la Nono ja era al llit vaig sortir al carrer. Els fanals no funcionaven i m’hi vaig apropar convençut que no m’havia vist ningú. Caminava amb l’atenció dividida entre els esvorancs, la casa del Carlos i la del Romà. Els gossos no em van sentir. A l’entrada s’obria un passatge de grava d’uns quatre o cinc metres, amb la gàbia dels pitbulls a l’esquerra i la porta del cancell al fons. Porta de metall. Doble pany. Solidesa contrastada. Soluciones de seguridad, així s’explicava el cartell platejat que penjava al costat, precisament a prop d’on s’havia emparrat el San Pedro.

En posar el primer peu sobre la grava es va encendre un focus que em va encegar. Em vaig tapar la cara amb una mà. Vaig mirar entre els dits: la porta, el focus, petits llamps de llum, mosques d’electrons, fotons, ones, partícules o el que sigui que forma la llum. L’ull de Déu que se’m clavava a les pupil·les, directe al cervell per deixar-me ben nu. Però vaig seguir endavant.

A tocar de l’entrada vaig topar amb un altre ull, el d’una càmera. Em va fixar amb un gir mecànic i seguia els meus moviments fent una remor de llengua bífida. Vaig recordar l’anunci d’un sistema com aquell: Cobertura Visual de 360˚, Detecció de Moviment, Reconeixement Facial i Seguiment Intel·ligent. Per a Interiors i Exteriors. Resistent a l’Aigua.

Em vaig quedar plantat davant d’aquell HAL domèstic. La porta no es va obrir ni tampoc vaig trucar. El Romà no es va presentar per preguntar-me què cony feia a aquelles hores rondant casa seva. Al final, i ja m’ho esperava, un dels gossos sí que em va sentir. Va sortir d’una mena d’iglú de plàstic muntat al fons de la gàbia i es va abraonar contra la reixa. El que va començar amb un gruny, va acabar amb un escàndol de lladrucs i xiscles a cada volta més histèrics i dolorosos. Baves, ullals, pudor de ràbia i por, una mica de ferum de pixats també. El segon gos s’hi va afegir de seguida.

—No crideu, sisplau —els vaig suplicar com si parlés amb els meus antics alumnes.

Però ells encara es van alterar més. Saltaven contra els barrots, que tremolaven amb un so d’arpa de gegant.

—Sisplau. —Altre cop. I un altre i un altre.

No, definitivament el diàleg no funciona. Ni jo els vaig dir el que realment volia. Que si tocaven el gat em moriria de pena.

NONO

QUATRE DIES I EL GAT NO VE

Tornava a ser a l’autopista. Intentava sortir de Barcelona. Manipular el mòbil mentre condueixes són no sé quants euros i mig carnet, potser el carnet sencer a hores d’ara. El Joel s’ho sap, tot això, però jo no em fixo en aquests detalls. Et multen només de tocar-lo, això sí que ho sé, fins i tot si estàs en un embús i tot és espera i aire que vibra i un avorriment majúscul. Al Margalló sabia que em passaria hores a la carretera, però avançaré feina mentre condueixo, vaig decidir llavors, i és el que feia. Si treballava al cotxe, quan arribés a casa podria entaforar el mòbil a la bossa i matar el dia. Aquesta era la idea. I respirar, i protegir-me del sol i no fer res més. La mandra. Desconnectar.

Asfalt, sol, muralles. Barcelona és una ciutat emmurallada, però sense fossats ni merlets, tan sols cotxes i carreteres atapeïdes que s’embussen a les hores punta. Esquitxos de malsons. Murs de carn movedissa. Aquest és el gran quadre de Barcelona, amb totes les seves capes i enlluernaments sobreposats. Entrar i sortir sembla impossible. Sovint ho és. I el tren… Quan imagino els vagons i la gent enllaunada i la pudor de suors i colònies… Doncs això: mandra immensa. Tot d’una tenia molt present això de la mandra, com si la necessités. Mandra per qualsevol flux i reflux de la vida corrent. Mandra salvífica. O això desitjava que fos, perquè no volia que es tractés de por, el que em passava. I si ho era, jo preferia dir-ne mandra.

Feia dies que no es podia parlar amb el Joel, no m’escoltava tot i que ho fes veure. I sé que s’esforçava per fer-ho veure. Cosa que ja era un canvi. Sabia que si pretenia tenir-hi una conversa, tot el que digués aniria a parar al racó dels sorolls de fons, i això encara m’irritava. El seu cervell, i el meu també, ho reconec, només buscava aquell gat que no tornava. El Joel estava dissociat; jo tenia la mandra. Aquesta vegada anàvem coordinats.

Els preparatius per a l’exposició de l’Aleix estaven gairebé enllestits. Quedaven quatre serrells, i un d’ells, les trucades. Que si periodistes, personalitats, centres culturals i mecenes i artistes consagrats sempre necessitats d’atenció. Boques assedegades de novetats. Gent que vol ser convidada, que ho espera i pobra de tu que no ho facis. Agitar el zoològic de la cultura. Havia de remenar el cul. What is art? Això és art. La llosa de ser un frau sempre em queia a sobre quan estàvem a punt d’inaugurar.

Vaig clicar el polsador del volant per trucar. Sense pensar, sense considerar si estava preparada per accionar la palanca de socialitzar o si només ho feia per pur fastigueig. Fer una cosa precisament perquè no en tens ganes… Els tons van ressonar dins el cotxe com una botzina de submarí. El xiulet se’m va clavar als timpans i vaig serrar les dents. Una noia va respondre al quart to. La vaig reconèixer.

—Truco del MAE, soc la Nono Batalla… Ets la Raquel, oi?… Perfecte… Es tracta d’una trucada de cortesia… Sí, sí, molt bé, i tant… Et volia comentar…

I així una darrere l’altra. El senyor tal, la senyora tal. Les frases de protocol barat: Que si portem anys amb una gran relació i sabem que sempre hi esteu interessats. Que si ens plauria convidar-vos. Els tòpics: Sí, un artista emergent. Un home que combina les arts plàstiques en una experiència integral. I el colofó inevitable: Sí, el 18 de setembre, us faré arribar una targeta i tota la informació. Moltes gràcies.

Entre trucada i trucada em vaig apujar les faldilles. No parava de suar i se me’n refotia que el conductor d’un d’aquells camions immensos em veiés les cuixes per la finestra. El pilot de l’aire condicionat marcava dinou graus. L’exterior, quaranta-quatre. El Joel sempre posa l’aire per sota dels vint i jo em pelo de fred. Aquest cop vaig estar temptada d’abaixar-lo un grau o dos més.

Asfalt, sol, muralles. La cua que no avançava. De sobte tot plegat em va semblar condemnat al fracàs o al ridícul. L’exposició seria una catàstrofe, fins i tot diria que estava destinada al desastre si no fos perquè aquesta parauleta —destiny— ja me l’havien gastada totes les pel·lícules americanes que m’ha fet veure el Joel i que encara ara regurgito mentalment. L’Aleix i els seus quadres «rupestres» sobre murs de cartró irregular? Això era el que intentava vendre? Tornar a experimentar el contacte amb un territori fronterer? La comunió amb les forces creatives originàries? Un llenguatge viu? Més sinergies?

Em fot oblidar les coses, que és com dubtar, però des del fons de la caixa negra de la memòria. Allà, clavada al mig de l’autopista, rostint-me dins una altra caixa entre mil caixes més, ja ni recordava si aquelles paraules de «les forces creatives originàries» eren meves, de l’Aleix o d’algun d’aquells grans entesos amb qui acabava de parlar per telèfon. Regurgitar sense parar, paraules cremades, que són les úniques que es poden dir, dins el cotxe, a la ciutat, amb la gent, sempre fent cua. Jo ja no dibuixo, vaig remugar rabiosa tot d’una. No ho vull fer. Ràbia i mandra. Prefereixo la mandra.

I que el Joel em confessés que els quadres de l’Aleix li havien agradat una mica encara em fotia més. Jo m’esperava que m’etzibés que aquell nano tenia més de farsant que de visionari. Però el Joel estava molt capficat pel gat i no va carregar contra ell, o gairebé gens. El més probable era que ni tan sols hagués parat atenció als quadres. Jo també ho estava, de preocupada per aquell animal. Preocupada i confosa. Quatre dies desaparegut i sentia un puny clavat al pit que semblava que et robés l’aire. No em treia del cap la imatge d’un d’aquells gossos caçant-lo i sacsejant el seu cos esprimatxat com un drap moll. M’ofegava per dins quan hi pensava, i m’havia de repetir sense parar que això no havia passat, que no tenia per què passar, que si l’hagués arraconat ell s’hauria defensat, que els gats tenen més mala llet del que sembla, supervivents autèntics. El Joel m’ho volia treure del cap, però ni ell podia: no parava quiet, com si ara pogués viure sense oxigen i només necessités activitat per respirar i matar qualsevol embat fatalista de la imaginació. El darrer cop que jo havia perdut peu així havia estat feia una eternitat i gairebé ni ho recordo. Potser quan se’m va mullar la llibreta i vaig perdre tot el que havia dibuixat durant un estiu, tenia nou o deu anys. O quan em va deixar el primer amor. O quan el Joel i jo vam estar a punt de trencar, al principi de tot.

Que el gat no aparegui, em deia, que el Joel se n’oblidi, que jo me n’oblidi. Alliberar-me de tot. Que guanyi la mandra. Ja no dibuixo més. No sentir més. No vull. He dit que no!

Les exigències de la Nono de sempre. I que no serveixen de res.

Asfalt, sol, muralles. I per postres allò de l’Aleix.

UNA SETMANA ENRERE

Vint-i-nou graus a tot el museu, com mana la normativa. Ens havien insistit que llei s’havia d’aplicar de forma estricta, que quan treballes als edificis públics és paraula sagrada. I jo em notava les gotetes de suor entre les cames i regalimant-me per l’espinada, les cuixes enganxoses, el clatell fet un pantà. Duia una camisa ampla, per dissimular les taques que se’m feien a les aixelles i sota els pits quan la humitat es disparava. Maquillatge, desodorant, locions per a la pell, per evitar suar tant; roba folgada, roba fosca, una muda guardada a la bossa, per si de cas. Tot d’estratègies socials per fer possible la il·lusió. El Joel sempre em diu que posats a ser modernets ja podríem anar en boles per exhibir art. Exhibir art; exhibir cossos. Com sempre el Joel i el seu humor infantil, que dius cul i ja se li escapa una rialleta.

Quan vaig entrar a la sala de l’exposició feia una olor de serradures i fusta nova que vaig agrair. L’Aleix havia vingut per revisar que les obres s’havien muntat de la forma pertinent. El tema de la llum l’obsessionava bastant. L’Andrea ja havia plegat i estàvem sols. Em vaig asseure en una taula, a un costat de la sala, duia el portàtil i el vaig deixar encès davant meu, amb el web del museu.

—Deus pensar que tot això no és necessari. Tantes comprovacions.

L’Aleix m’ho va dir mirant-me de reüll.

—No ho penso —vaig respondre després de fregar-me els ulls. I sí que ho creia, però mentia—. Tu ets l’autor i saps quin efecte vols aconseguir.

Ell em va dirigir una mirada capficada que transmetia el Ja m’agradaria, ja, saber-ho. Haig de reconèixer que quan estava concentrat, sol, sense la pressió dels altres, no semblava tan neuròtic. Era menys excèntric, més algú que sap què vol, tot i que no fos gens conscient que posseïa aquesta determinació. Potser precisament per això.

—Digues el que penses —em va insistir.

Vaig tancar el cercador i vaig respirar fondo.

—Ja t’ho he dit. És normal que ho vulguis tot com toca.

—No penses això.

Vaig acomodar la barbeta sobre la mà. Sí, ho hauria d’haver vist a venir. Que si Què penses?, que si Londres, que si t’hauria agradat anar-hi a viure i mai no és tard… Si fins i tot m’havia proposat que l’anés a veure un cop instal·lat! Però no ho vaig fer. No hi vaig ni pensar. A partir de certa edat creus que ja no atraus com abans.

—La forma com impacta la llum sobre una obra és una pinzellada més, no? —vaig respondre-li.

Va semblar satisfet. El que de veritat em passava era que em fotia que no es refiés de mi i volgués tornar-ho a revisar. Ell flirtejava i jo preocupada pel meu ego.

Mentre l’Aleix guardava la cinta i el transportador d’angles amb què mesurava distàncies i inclinacions, vaig furgar dins la bossa per treure el paquet de tabac. Just quan m’anava a incorporar per sortir a fora, vaig notar la seva presència molt a prop. Una alerta. I llavors els seus llavis humits.

M’havia passat pel costat i em tocava i em petonejava el coll. Petons curts, que es prenien el seu temps. Amb una mà m’apartava els cabells del clatell i em besava les vèrtebres. No em vaig moure. Em va passar l’altra mà per la cintura i em va començar a acaronar els pits. Sempre he estat bastant insensible als pits. Si no fos per la fixació que hi tenen els homes, per mi seria una part del cos més, tan indiferent com el colze o els panxells. Però quan va abaixar la mà i ja palpava sota la faldilla, vaig reaccionar i vaig aixecar-me. Ho vaig fer a poc a poc, com si no el volgués espantar, i de veritat que no ho volia fer. Simplement desitjava apartar-me’n, una mica, l’espai necessari per poder parlar mirant-lo a la cara.

—No, Aleix —vaig dir-li.

Ell encara m’agafava de la cintura, com si estiguéssim a punt de posar-nos a ballar. Ho va entendre de seguida. Va retirar el braç. També va entretancar els ulls, com un tic, i després va abaixar la mirada.

—Ho sento.

—No cal que…

Va allunyar-se unes passes i es va agenollar altre cop al peu d’un dels quadres. Es va moure amb decisió, com si no hagués passat res.

Li volia dir que no m’havia molestat pas, que són coses que passen, que no era res personal, que agraïa el seu interès però que allò no seria gens professional, que no seria bo per a ningú. Pensava en les normes, els vint-i-nou graus, en els altres, en el Joel… Però també em preguntava per què no em deixava anar, que seguís petonejant-me, i que m’ho fes per tot el cos. Records i dubtes i pell eriçada, i abaixaríem l’aire condicionat a quinze graus i em lleparia de dalt a baix, les parts indiferents i les que no ho són gens. Però no vaig dir ni fer res. Només vaig treure el cigarro del paquet, que era el gest que m’havia interromput, i vaig caminar cap a l’exterior.

—No he interpretat bé els senyals —va murmurar quan li passava pel darrere. No em mirava. Observava el quadre. Un d’uns cavalls.

—T’agrada el cine? —li vaig preguntar.

Això el va descol·locar. Va assentir sense entendre per què l’hi preguntava.

Vaig perfilar un somriure ràpid, a penes una tensió a les comissures dels llavis. Els senyals? Més pel·lícules americanes.

—Pots tenir una vida millor —va murmurar mentre jo marxava.

Una altra frase de pel·lícula.

A fora em vaig prendre tot el temps del món per fumar-me el cigarro. M’havia assegut al banc que hi ha a una vintena de metres del museu, a la distància reglamentària de tota mena d’edificis públics, parcs infantils i qualsevol altre refugi climàtic de merda on el fum és un motiu més de multa i per Déu no embruteu els pulmons dels nens i la gent de bé. En resum: fumant, tot el temps del món, sota el puto sol d’agost, sense ombra —que no hi ha ni un maleït arbre en tot Barcelona—, i la companyia d’un sensesostre que em va demanar un cigarro. N’hi vaig donar un parell. Que fumés de gust.

Una vida millor? Allà va ser quan vaig pensar en les cendres de l’avi per primer cop després de no sé quant de temps. L’avi també odiava les pel·lícules americanes.

DESPRÉS DE L’EMBÚS

Gairebé dues hores de punts morts i primera. A casa em vaig ficar a la dutxa. El Joel era al garatge i el vaig saludar de passada. Estava entaforat entre trastos i caixes i intentava fixar bé un dels prestatges a la paret. Em va venir el record vague d’una conversa en què m’explicava que tenia por que els prestatges ens caiguessin pel cap. Crec que en realitat tenia por que caiguessin sobre el gat, no sobre nostre. Però tant se val.

A la dutxa vaig agrair que al Margalló no patíssim restriccions. M’hi devia passar ben bé mitja hora, sota l’aigua, abaixant la temperatura de mica en mica, cada cop més freda. Després vaig enfilar cap al menjador amb la tovallola a les mans. Mai no m’eixugo bé els cabells. Tampoc a l’hivern. Decisions conscients, simples. Això m’agrada. Em vaig aturar davant del finestral que donava al pati. Cabells molls i jornada acabada, desprendre’s de la gent i del greix que se t’enganxa al cabell després de passar el dia a Barcelona. L’avi deia que els que vivíem a la ciutat ja ni la notàvem, aquesta pàtina de porqueria. Ara la noto perfectament.

Llavors els vaig veure. Ja feia uns instants que els meus ulls els tenien enfocats sense ser-ne conscient. La sensació de gravetat, de ser allà, no de ser-hi jo, sinó la realitat sencera. Quan hi penso encara busco les millors paraules, els millors traços. Maleït art, que diria el Joel. El gat acabava de plantar-se al mig del pati i gairebé ploro de felicitat. El nostre gat. El meu gat. Un possessiu que era emoció compartida. Semblava un ésser d’un altre món, com un d’aquells follets dels contes que et creus de petita i de gran ja només somies molt de tant en tant. Ensumava el Joel a un parell de metres. Ho feia amb cautela, fent espetegar la cua contra el terra com un fuet. No els sentia, però per la manera com torçava el cap i obria la boca devia miolar, i el Joel, al seu torn, li responia alguna cosa. Una imatge muda de colors desfigurats per la claror, amb vores difuminades extretes del contrast pur.

El Joel es va ajupir i va estirar el braç. Li mostrava la mà mig oberta, com si li oferís una llaminadura. El gat va dubtar. Mirava endavant i endarrere, girava les orelles i no es podia estar de vigilar la tanca per on es colaven els gossos. Estava esquelètic. Crec que no l’havia vist mai tan prim. El Joel no parava de parlar-li. Ara seia de genolls, amb la postració d’un penitent, però sense res de sinistre. Tampoc no sentia que fos el Joel fosc i dissociat de sempre. Veia un nen que no pot contenir-se i ha perdut el món de vista. El nen que queda embadalit davant d’una alegria tan gran que no pot estar-se de plorar o riure o les dues coses alhora. Crec que el Joel em tiraria en cara que tot això no és més que literatura, que mai no hem experimentat cap d’aquestes coses. I potser tindria raó. No recordo haver sentit mai una felicitat tan gran que em fes caure les llàgrimes. Ni tampoc el Joel, seguríssim. I amb tot, veure’l, en aquell instant, amb el gat, després de quatre dies d’espera i la puta ansietat que ens havia agafat a tots, estirat, obert, alegre, sobre aquell mar de llum cansada de crepuscle, tots dos, junts, podria haver estat un d’aquests grans moments de felicitat, ni que fos per uns segons.

El gat va fer un parell de passes endavant, va arquejar l’esquena i, amb un gest delicat, primer va ensumar el Joel i després s’hi va refregar amb tot el cos. S’acaronava a la seva mà, a les cames i tornava a la mà. Tots els moviments amb el posat de falsa indiferència típica dels gats, com si només ens utilitzessin per donar-se un plaer passatger. El Joel va girar el cap i em va mirar amb un somriure d’orella a orella, el nen. Abans de sortir, encara immòbil davant del finestral, vaig sentir sota la pell la gesticulació precisa per dibuixar l’escena. Els moviments exactes. L’actitud corporal per copsar el que veia i traspassar-ho a un full. El meu tic, el que havia decidit ignorar. El nen. El nen i el gat. Tots els dubtes s’esvaeixen.

—Ja t’ho deia jo que tornaria, ho veus —vaig exclamar, un cop a fora.

Ell va assentir amb un gest sec, gairebé marcial, una mica a la japonesa. I el gat es va refregar a les meves cames també. Fins i tot va jugar amb els meus dits quan els vaig fer ballar davant dels bigotis. El Joel i jo no paràvem de riure i dir ximpleries.

Va menjar fins a atipar-se i es va passar la resta del vespre estirat a la gandula del Joel, amb el cap ben acomodat a la part tova de la tela i la cua penjant enfora, que movia com un pèndol alentit. Venia amb unes esgarrapades horroroses, pobret.

Li vam fer companyia fins que ja era fosc, asseguts al porxo, fumant, observant-lo. De tant en tant li donàvem consells des de la distància, o ens queixàvem, o repetíem obvietats, entre nosaltres, dirigides a ell també, com si ens pogués entendre. La mare que et va parir. Nosaltres aquí patint i tu de farra. Però que no ho veus, que hi ha gossos, cotxes i fills de puta? Però on t’havies ficat?

Que ens vols matar a disgustos o què?

Aquella nit el Joel es va aixecar cinquanta vegades del llit. Vigilava el pati amb el zel d’un pirata que custodia el seu tresor. Jo em vaig adormir més aviat del normal.

TEMPESTES DISPERSES

L’endemà va ploure. L’Andrea ja m’ho havia comentat, això de la pluja, mentre repassàvem els fullets de l’exposició i els cartells. Ho va dir mòbil en mà, l’índex fent passar pantalles d’una aplicació meteorològica i els ulls baixos, que no et mira mai a la cara, aquesta nena. Les superfícies naturals com a espai de comunicació amb les forces creatives originàries. Aquest era el subtítol del tríptic, amb el nom de l’autor i el de l’exposició. La neurologia del contacte, per Aleix Serra.

I sí, va ploure. Però no gaire. En teoria aquell matí havia de tornar a Barcelona, però vaig trucar a l’Andrea i li vaig dir que no hi aniria, que treballaria des de casa. L’excusa de les trucades de nou. El matí havia sigut calorós, fins i tot més del que era habitual, però aviat va començar a notar-se aquell aire saturat d’electricitat que sembla que es pugui tocar amb la punta de la llengua. Aire enrarit d’un altre planeta. Tronava.

El Joel va deixar oberta la porta del garatge. Pel gat, va dir. Les primeres gotes van començar a caure mentre dinàvem. Eren passades les quatre. Dinem tard, quan ja no tenim res en concret a fer. Antieuropeus convençuts, que li agrada certificar al Joel. Queien gotes grosses, que tacaven el terra amb un escampall de llànties fosques que s’acumulaven sense acabar de cobrir del tot el pati. Preludi de tempesta. Vam sortir a fora, que sentir la pluja sempre és una prioritat. El gat s’estava dins el garatge, a prop de l’entrada, assegut. Ens va mirar i res més. Ens havia portat un regal.

Sobre el ciment hi havia un ocell mort. Quatre plomes tacades de sang i el gat, orgullós i tranquil, amb el posat d’haver fet la feina del dia.

El Joel va somriure.

—Pobre ocell —vaig murmurar.

—L’ha portat per a nosaltres?

—Sí.

A fora va començar a caure fort.

—I ara què?

—Ens l’hauríem de menjar. Per donar-li les gràcies —vaig dir.

El Joel em va mirar de costat. Encara somreia. Va agafar aire.

—D’acord.

Ens vam apropar junts fins a l’ocell i ens vam ajupir. El Joel el va agafar amb la mà. Llavors va sortir a l’exterior i va desaparèixer de la vista. No el vaig seguir perquè els trons em fan angúnia. Podria ploure sense parar fins a inundar-ho tot i jo em quedaria tan tranquil·la, veient passar les coses arrossegades per les onades i el fang, però els trons, com els coets i les explosions… El soroll em fot dels nervis.

No sé si el Joel ho hauria fet abans, això de fingir que es menjava un ocell, i plantar-se sota la tempesta, i no preocupar-se per unes hipotètiques goteres o per si hi havia alguna finestra oberta. Aquell cop, cap queixa. Tan indiferent com el gat. Abstret d’una manera que no em tirava enrere. No em va semblar ni més ni menys Joel, va ser més aviat com si la seva presència es diluís fins a ser-hi en la mesura justa. Més passos cap al no-res-en-especial que ens arrossegava.

El gat no va deixar que el toqués ni una gota. I semblava estar la mar de satisfet a cobert dins el garatge, que ja era casa seva.

Em vaig aixecar per allunyar el bol del menjar de l’entrada, perquè no es mullés el pinso. Després vaig tornar a seure a terra. El Joel va tornar tot xop i es va asseure al costat meu.

—Un ocellet boníssim! —va exclamar.

No vaig fer ni una trucada en tot el dia.

PRIMERA SETMANA DE SETEMBRE

Érem a fora. El gat sota la taula, ajagut amb les potes estirades, protegint-se del sol. Jo anava a sortir. Faltaven cerveses i volia baixar fins al locutori per comprar-ne un paquet. Els crits que sortien de casa del Romà m’havien entretingut i per això ara parlava amb el Joel, sota el sol, a mig camí del carrer.

—És la tercera bronca de la setmana —va murmurar el Joel. Em va passar pel costat i es va ajeure al peu de les bardisses. Intentava agusar l’oïda per endevinar el motiu de la batussa. Jo feia el mateix.

—T’hi has fixat que quan discuteixen no se sent gairebé mai el fill?

—És veritat… Que estrany. Potser el nano és una mica aturat, però és un adolescent.

—No tots els adolescents criden.

—Sí que ho fan, creu-me.

—El teu institut no era una mostra universal.

—Vist un, vistos tots.

Vam callar uns segons. Els crits ens arribaven mesclats amb la remor de l’aire i el xerric dels grills. Vam distingir una frase, a fragments, amb unes poques paraules que s’entenien una mica.

—Ha dit si vol acabar a la presó?

—No ho he sentit bé, però alguna cosa de la presó sembla que sí.

Més carrisqueig dels grills, ràfegues de vent i…

—Això sí que ho he entès —va saltar el Joel. Jo encara estava intentant desxifrar la frase de la presó—. El fill diu que els diners són seus. I el Romà…

—Que no s’ho mereix —vaig acabar la frase.

—Sí.

Què has fet per merèixer-ho?, xisclava, repetint la mateixa pregunta sense parar. I el fill callat com un mort. Llavors un cop de porta, els gossos bordant i la moto, que després de tres accelerades es va esvanir Margalló avall.

—No hi ha res més meravellós que les famílies, oi? —va etzibar el Joel.

—Pares i fills… —vaig xiuxiuejar. Les famílies: un pou sense ni una guspira de llum, pitch-black, que diuen els anglesos, amb les marques a les parets de l’esforç desesperat per sortir-ne, marques de dits menuts, de nens, fetes amb traços trencats. Un dibuix antic, dels que el Joel hauria d’haver llençat anys enrere.

Em vaig aixecar i vaig entrar al garatge. Em vaig asseure al costat del gat; va girar una mica el coll —tant com podia—, em va mirar i va parpellejar a poc a poc. Després va tornar a la seva posició buida i contemplativa.

—T’has fixat que tractem més bé la gent que no coneixem? —va fer el Joel des del seu refugi sota les bardisses.

—Doncs què vols que et digui.

El Joel va brandar el cap, i de seguida, reafirmant-se:

—Una mica sí que ho fem. Quan ja coneixem algú fem servir un criteri més estricte. I és clar, la gent mai no està a l’altura.

—Quin criteri tens, tu? A veure.

El Joel va arronsar les espatlles.

—Ho fem inconscientment. —I va afegir—: Crec que amb els animals ens passa el mateix. Com que no els arribem a entendre, els tractem millor.

—Au, Joel, que la majoria de gent no tracta tan bé els animals i encara menys els desconeguts.

El Joel va somriure. Vaig estirar una mà i vaig deixar que el gat m’ensumés.

Els gossos no callaven.

—Aquells dos també són animals —vaig dir.

—Els gossos són una mica com els humans, animals fets malbé.

—Això t’ho concedeixo.

Vaig estirar el coll per mirar per sobre de la tanca: no es veia ningú, la calor feia vibrar l’asfalt amb un aire inquiet de microones. Sostres i parets reflectien els raigs de sol amb tanta força que vaig haver d’abaixar els ulls. Aquell matí havia estat la segona vegada que el Joel s’havia hagut d’encarar amb un dels pitbulls. El gos anava deslligat i l’havia trobat rondant pel pati. No va parar fins a allunyar-lo de casa. Em va assegurar que no havia passat res, que al gat no l’havia ni ensumat, però era evident que li bullia la sang. I havia deixat anar aquella sentència: Aquest problema l’haurem de liquidar com sigui. I no ho deia amb preocupació; ho deia amb ràbia. I jo vaig engolir aquelles parauletes i les seves vores punxegudes, fent-me-les meves.

—Au vine, que et fregiràs —li vaig dir.

El Joel es va aixecar i va venir fins on érem el gat i jo.

Mentre s’asseia:

—Demà podríem baixar a Barcelona i anar a veure ton pare. Vas dir que hi volies anar i treure-t’ho de sobre.

—Deixa-m’ho pensar.

—Com més aviat millor, Nono.

Suposo que el Joel em volia ajudar.

Al final vam decidir que sí que hi aniríem.

El Joel no parlava gaire de la seva família, i ell assegurava —de broma— que si no en parlava era per aquella màxima del Tolstoi, que ell s’arreglava a la seva manera: Totes les famílies avorrides s’assemblen, deia, però cada família infeliç ho és a la seva manera. La família del Joel havia estat una família avorrida? No, gens. Ni feliç ni avorrida.

La seva mare era bipolar i de petit va aprendre molt aviat que en una dècima de segon tot se’n podia anar a la merda, perquè sí, sense avisar. El pare era comercial, viatjava molt i, quan hi era, feia el que podia. Però hi era poc. Si no en parlava, doncs, era per altres motius, per la tristesa, o el dolor que encara sentia, en silenci, però a flor de pell. Quan eren vius els visitava de tant en tant, visita de control, que l’anomenava ell, i encara ara parla amb la seva germana petita per telèfon un o dos cops l’any. No han tingut mai gaire relació. Al Joel se li va morir un cosí que s’estimava de debò i això sí que el va trastocar. Durant un bon temps només parlava d’ell i es va obsessionar per la fragilitat, el sofriment i les coses grises que els filòsofs fan semblar profundes. Després ho va superar, o digerir, o el que sigui que es fa quan toques fons i passa el temps i ja no saps què pensar més. Clar que la química farmacèutica segur que també hi va tenir molt a veure, en la seva millora.

A mi em quedava el pare. I em fa angúnia, el meu pare.

L’ENDEMÀ, ALS SEMÀFORS

Fileres de cotxes. Davant nostre. Els llums dels frens s’anaven encenent en resposta al vermell dels semàfors i el meu peu reaccionava puntualment a tant color de perill. Pitjar el fre. Un cop, dos, tres. Per què no pitjar-lo del tot i girar cua? Patia per haver deixat el gat sol. Crec que el Joel també ho feia. Les boques de l’aire condicionat del cotxe rugien i el motor panteixava. Quan ens aturàvem tota la carcassa tremolava com un animal. El cotxe, el Joel i jo, un únic monstre.

El Joel m’havia preguntat si tenia un pla per confrontar el pare. I no, no en tenia cap. Hi havia pensat? Sí, força, però totes les opcions que havia rumiat em semblaven condemnades al fracàs i a una discussió pujada de to, de les d’acotar el cap. Digués el que digués, el pare trobaria la manera d’invocar algun record dubtós que ell consideraria irrenunciable i que faria girar la truita en favor seu. O pitjor encara, buscaria la forma de fer-me sentir malament. Diria que quan va morir l’avi jo era molt jove i no podia entendre què convenia, o que l’avi em parlava de broma, o que ell era el fill i li corresponia decidir què fer amb les cendres. Que, i aquesta segur que em queia, llançar les cendres al mar no era ecològic i estava prohibit.

—Potser l’hi dic tal qual. Que me les doni i punt.

—Pots mentir —va proposar el Joel, tombant el cap i mirant-me—. Dir-li que les vols guardar tu. Que ara que vius a casa seva creus que és el millor lloc per tenir-les. I després les llances al mar i tots contents.

Mentir als pares no et transporta de nou a l’adolescència? Tornar al pou?

—No vull mentir.

Aquesta resposta va tenir el Joel capficat uns segons. El temps per avançar una vintena de metres entre semàfor i semàfor.

—Doncs tira pel dret i que passi el que hagi de passar, que el pitjor són les pel·lícules que ens muntem. —I, tot d’una, canviant de tema—: Per cert, fa dies que et volia preguntar una cosa.

—Què?

—Com va anar amb la Deli? Et va ensenyar els seus dibuixos, oi?

—Doncs ja t’ho pots imaginar.

—Malament?

—Una mica sí. Però potser soc massa exigent, no ho sé.

—Deformació professional.

—Tu amb els teus alumnes sempre acabaves sent molt indulgent.

—Això no és cert!

—Ah, no?

—Bé, potser una mica. Total… —I tornant a mi i a la Deli—: Però què li vas dir, pobra?

Aquell «pobra» em va picar.

—Tranquil, que no la vaig fer plorar. —Ara dirigia el cotxe cap al carrer del pare—. Té certa gràcia. Però li falta tècnica, hores, escola. I és el que li vaig dir. Que era una llàstima que no s’hi hagués dedicat més.

—Així, en passat? I com s’ho va prendre?

Vaig brandar el cap.

—No ho sé. No és que xerri gaire. Però una cosa sí que t’agradarà —vaig afegir—: dibuixa nus.

—Autoretrats?

—Molt probablement. I del Carlos.

Ja érem a tocar del pàrquing i no vaig fer res per continuar la conversa. El contrast amb la claror de l’exterior era molt fort i vaig baixar els primers metres de la rampa sense veure res en absolut. Em vaig treure les ulleres de sol amb un gest reflex —el Joel les va agafar immediatament—, i em vaig posar les normals.

Vaig aparcar.

I pel que fa al meu pare… El Joel té raó en una cosa (tot i que ell no s’ho sap aplicar), que sovint les coses són més fàcils del que ens imaginem, que els èxits són tan gratuïts com els fracassos.

—Hola, papa, com va? —vaig fer en veure’l.

L’home s’estava ensorrat a la seva butaca, a dos pams d’una finestra que tremolava amb el brogit del trànsit de baixada del carrer Balmes. La dona que li fa tot havia estès una tela davant del vidre per protegir-lo del sol i els raigs es filtraven pels foradets, tacant de punts les parets del menjador. La seva cara, cada dia més absent, també estava picada per aquella verola solar. El Joel el va saludar, però es va quedar sota el llindar del menjador, sense atrevir-se a entrar del tot, tímid, sempre, amb la meva família. Jo vaig seure al seu costat. El pare llegia el diari.

—Ai, Sandra, què fas aquí?

Va plegar el diari sobre la falda i em va mirar. Ulls d’escarabat de «forat de l’Eixample», que és com el Joel i jo anomenem els pisos antics de Barcelona, amb els seus sostres alts, motllures gastades, finestres de vidres fràgils i olor de merda humana i pols greixosa de ciutat.

Amb el pare vam escenificar el ritual de la cortesia i la civilització. I després de preguntar-li per la salut, després d’entomar l’enumeració de les mil virtuts de la dona que el cuida, que, segons ell, sí que és una santa, després de parlar de la calor i ell que al diari diuen no sé què de la importància dels motors d’hidrogen, que són el futur, després de posar-hi paciència i no arribar enlloc, jo li vaig llançar la petició.

—Papa, m’agradaria endur-me les cendres de l’avi.

—L’avi?

—Sí. Et fa res?

—El teu avi es va voler cremar.

—Ho sé. On les guardes? A l’armari del despatx?

—Com està la casa del Margalló?

No crec que el pare m’hagi perdonat mai que l’avi me la donés a mi i no a ell.

—L’estem arreglant de mica en mica. Està bé. I s’hi viu més tranquil.

I llavors, el pare, estirant el coll i mirant per sobre de la meva espatlla:

—Hola, Joel, passa, passa.

El Joel va somriure i el va saludar, però es va quedar clavat on era.

—Aquella casa és un desastre —va afegir tot seguit, i va tornar a recolzar el cap a la butaca. Soroll de paper de diari i el fregament dels tres coixins que s’entafora a l’esquena d’una forma que no pot ser sana.

—Les puc agafar, doncs?

—El què? Les cendres? Com vulguis. Jo no en faré res.

I ja està. Així de fàcil.

Guardava les cendres a la part baixa d’un armari ple de paperots i factures, al fons, al costat d’una capsa de sabates amb el llibre de família, un parell de passaports caducats i el títol del nínxol del cementiri de Montjuïc. On ens havíem d’enterrar tots, la nissaga sencera, però on només hi acabarà ell, amb la mare i no sé quines tietes.

A l’ascensor l’urna em pesava. El Joel va deixar anar un Ho veus, pim pam, no calia patir tant. No vaig respondre. Aquells ascensors amb portes de ferro colat, a mig camí entre l’orgull tecnològic tronat i una gàbia de micos modernista, tampoc no m’havien agradat mai. Com els trons, el vent, la família i els dubtes. Mitja vida per sortir de pous així. Quin fàstic.

QUARANTA-VUIT HORES AMB LES CENDRES DE L’AVI

Els primers dos dies després de visitar el pare van ser de calor feixuga, qualitat de l’aire horrorosa i un exterior de colors translúcids, com pintats amb retoladors gastats. Tot plegat una atmosfera consumida. No ens vam moure de casa, bunqueritzats. Protecció i previsió, que diem amb el Joel. Abaixar persianes i tancar-se quan el sol ho crema tot és la norma número u de la protecció. Si la calor cedia uns graus, m’atrevia a voltar pel Margalló fins que el mòbil tenia cobertura i parlava amb l’Andrea i l’Aleix, tot per assegurar-me que no es torçava res a última hora. Però tornava a correcuita, reescalfada, amb mal de cap, i no em vaig plantejar ni un sol cop sortir per anar a llançar les cendres.

El tercer dia ens vam llevar aviat. La previsió era encoratjadora: la temperatura no pujaria per sobre dels trenta-cinc. Aire del nord que es dignava a baixar i donar-nos una treva.

Com cada matí, el gat esperava a l’ombra de la gandula. Quan sent que posem la cafetera, s’aixeca, es treu la mandra amb quatre estirades i ve fins a la porta amb la cua dreta com un pal. Se’ns queda mirant a través del vidre esmerilat de l’entrada, amb posat d’esfinx.

Sortir. Saludar-lo. Uns copets al cap. Omplir-li el bol al garatge, observar les primeres empassades de pinso, que agafa a palades, amb una gana que fa enveja. El ronc se li mescla amb els blubs del menjar coll avall. No és precisament delicat quan endrapa. També vam començar a aprofitar aquella confiança per examinar-li ferides i treure-li les paparres. Com s’enganxen, les malparides. A vegades ho faig jo; d’altres, el Joel.

Després d’esmorzar vam sortir cap al barri de mar. Anàvem amb el vestit de bany i uns barrets de palla que havíem trobat entaforats en un armari. Jo portava l’urna dins una motxilla i el Joel en duia una altra amb aigua i alguna cosa pesada que no em va voler dir què era. Quan li vaig preguntar què hi portava, a la bossa, em va respondre que ja ho veuria, que era una sorpresa. Quan el Joel es posa misteriós millor no insistir.

El gat ens va seguir un bon tram. Saltava pel pendent del turó. Si ens aturàvem per recuperar l’alè, s’acostava i se’ns refregava a les cames i quina gràcia veure’l tan confiat. Amb el temps ha acabat fent una cosa curiosa, i que em provoca tanta emoció que quan hi penso els llavis sempre se’m torcen per somriure: quan ens quedem quiets, ve i se’ns planta amb les potes del darrere sobre un peu. I no li agrada gens que ens moguem quan ens té immobilitzats així. Però aquell dia encara era aviat per a aquesta intimitat. Ens va seguir un parell de minuts i al final es va aturar a un dels seus llocs habituals, dalt d’un dels marges. Després va desaparèixer.

Vam seguir el mateix camí que ja havíem fet. Vam creuar la via del tren i vam continuar pel centre d’una antiga rambleta amb palmeres i matolls secs fins a arribar a la línia de costa. Però aquest cop no estàvem sols. Hi havia dos homes enfilats a la coberta d’un antic restaurant. Seien davant d’una filera de cinc o sis canyes de pescar i miraven l’horitzó sense dir-se res. El Joel els va saludar amb la mà però ells no ens van correspondre.

El mar estava remogut i les onades pujaven pel carrer i remullaven els baixos del cotxe on havia guardat la roba el primer dia que havíem baixat. El mur on s’havia assegut el Joel aquella vegada havia perdut un metre més. L’obra desapareixia sota l’aigua tèrbola, tacada de bava marina i algues. M’hi vaig emparrar agafant-me bé amb les dues mans i el Joel em va seguir dos o tres passos enrere. Caminàvem per la vora superior de la paret amb els braços una mica separats del cos, per mantenir l’equilibri, per no caure i ser engolits pel mar. Vigilava cada pas que feia per assegurar-me que la paret no s’enfonsaria sota els meus peus. Quan vaig ser a tocar de l’aigua, em vaig aturar. El Joel s’esperava a certa distància. Mirava les onades.

—Hauria preferit que no hi hagués ningú —va queixar-se.

—Tant se val —vaig xiuxiuejar.

La remor del mar tapava el so de les màquines que desmantellaven la central a un parell de quilòmetres; el gratar dels buldòzers, que ens havia acompanyat tot el camí, gairebé no se sentia ara. L’aigua també s’empassa el so.

No havia pensat com ho faria. No tenia cap discurs preparat. L’avi era dins l’urna i jo l’havia de llançar. Em vaig ajupir. No vaig dir res en veu alta. Cap frase solemne. Tan sols m’observava a mi mateixa mentre manipulava aquell coi d’urna que, tossuda com ho havia estat l’avi, no es volia obrir amb facilitat.

Un cop ho vaig haver aconseguit, vaig deixar amb compte la tapa sobre el mur. Fins aquí hem arribat, tu i jo. —Li parlava a l’avi, per dins—. És tard, però compleixo la promesa. Aquell dia feia vent i bevíem cervesa. El pare diu que no em tractaves seriosament, que et foties de mi, que és la seva manera de suggerir-me que no m’estimaves tant com creia, o com volia, no ho sé, que l’enveja quan surt sempre mossega, i la seva és immensa. Ara tot això podria ser irrellevant. El meu pare segueix igual. Cansa. Molt. A tu també et fotia dels nervis, i això que era el teu fill. Mai no em vas dir què en pensaves de debò. I potser millor, no? —Vaig treure la bossa—. Mira, ara deus pesar… Què? Un parell de quilos? Avui també fa una mica de vent. —Vaig apartar-me un ble de cabells que em ballava davant dels ulls. El gest. El mateix del passat—. Però jo ja no soc una nena i tu… Doncs això, dos quilos, hi caps en una mà, et sostinc amb una sola mà, com un nounat. Ara vivim a casa teva. —No sé per què però volia agrair-l’hi, això de la casa—. Gràcies per donar-me-la. I gràcies per haver-m’hi deixat estar quan era una nena. El dia que et van dur a l’hospital i et vaig venir a veure era com si no fossis tu. Tenia por, crec, o una vergonya que semblava temor i que em tenia congelada. Em sap greu perquè ho vas notar. Perquè em vas dir, Nono, acosta’t, que al teu avi l’han ben fotut. Ho deies perquè jo no m’atrevia ni a entrar a l’habitació. Et vaig tractar com si el cos que tenia davant no fos el mateix que em convidava a cerveses i cigarros i tu encara fossis a la casa del Margalló, fent un vaixell, remugant mentre et feies el sopar o esperant que em presentés amb les meves amigues per desbarrar sobre nois i projectes. Sobretot de nois. Els pàjarus, que deies tu. Doncs sí, nois, projectes, vaixells, esperances.

Primer les cendres van caure a pes mentre sostenia la bossa oberta de cap per avall; després, la bola compacta es va esmicolar i va crear una petita galàxia de pols que giravoltava, queia i moria sobre la superfície bruta de l’aigua. El mar ho engoleix tot. Gràcies.

Vaig tapar l’urna i la vaig guardar a la motxilla. La podria haver deixat allà mateix, com la creu que es clava a terra o la llosa o el ram de flors lligat a la tanca d’una carretera. Però no, res de fites. Temia que el Joel, a causa de la seva afició per l’avi, volgués pronunciar algunes paraules, però no va dir res. Em va esperar, em va observar, com si no hi fos. Va ser perfecte. De tornada em va assenyalar un parell de punts on el mur estava esquerdat, perquè no ensopegués, i després em va ajudar a baixar fins al carrer agafant-me de les mans.

—Ja està fet —vaig dir, acomodant-me bé la motxilla a l’esquena.

Però ell no m’escoltava ara. S’havia allunyat uns metres, directe cap a l’antic bloc de pisos de l’avi. L’entrada era de cara a muntanya i encara era accessible.

—Nono, vine —em va cridar.

La sorpresa.

CAVERNES

El passadís fins a la porta estava negat. L’aigua ens arribava gairebé a la cintura i el que havia estat el jardinet d’entrada s’havia convertit en una bassa amb plàstics i algues mig podrides i una olor intensa de mar entollat. El Joel es va aturar a un parell de metres de la porta, va fer voltar la motxilla fins a tenir-la sobre el pit i la va obrir. En va treure una palanca.

—El millor amic de l’home —va enunciar, i exhibia l’eina com un nen amb una joguina nova.

—Però què vols fer?

—No t’agradaria tornar a entrar al pis?

—Què dius ara!

No va dir res més. Ni jo li vaig demanar més explicacions. L’aigua ens dibuixava ones negres al voltant de la cintura, no ens vèiem els peus i caminàvem a poc a poc, una mica a les palpentes. Trepitjàvem un fons irregular de runa, restes de plantes i masses toves, com cartró mullat. El Joel va examinar la porta, hi va encaixar la palanca entre els batents i va començar a fer força. La porta va cedir de seguida, de fet estava oberta, i l’única resistència venia de la mateixa aigua i el munt de porqueria que s’acumulava a terra.

—D’on has tret aquesta idea? —li vaig preguntar abans d’entrar.

Va mirar amunt, al cel. I ben mut encara. Després, ja a dins, va escodrinyar la cova fosca del vestíbul i per fi em va respondre.

—No ho sé, Nono. Vaig trobar la palanca al garatge; la resta va venir sol. Si no et fa gràcia, tornem a casa.

—No és això…

—Mira-t’ho com un exercici d’arqueologia postmoderna. Una mena de salt al futur. —I posant veu d’afectació—: Història futurista. Una besllum de com ens veuran les generacions venidores. La interpretació de la…

—Estàs fatal —el vaig interrompre.

Ja sabia d’on li venien totes aquelles idees, o com a mínim sabia d’on sortien les frases. No em refereixo a l’ocurrència d’entrar al pis vell de l’avi, que suposo que era mera curiositat, sinó al concepte concret de l’arqueologia futurista. Quinze anys enrere vam anar a Suècia i al museu d’història d’Estocolm hi havia tota una ala dedicada a com ens veuria un suposat arqueòleg del futur, humà o alienígena, tant se val, si es trobés amb les restes de la nostra civilització. Hi havia una vitrina que ens va fascinar, amb antenes parabòliques rovellades, llaunes, cables i plàstics de tota mena enterrats sota pols radioactiva, terra i pedres. El museu interpel·lava els visitants: què pensarien de la imatgeria de la Coca-Cola? Ho considerarien el símbol d’una marca, d’una nació o d’alguna mena de religió? Un moviment social o polític potser? Com ens anomenarien? L’edat de la ferralla? De la inconsciència fins al final? Inconsciència terminal?

Ja no calia esperar cap futur.

El Joel va treure una llanterna de la motxilla i va il·luminar l’interior del vestíbul. L’aigua, estancada i oliosa, ens va retornar les nostres pròpies imatges allargassades com si es tractés d’un mirall corb, dels que deformen els cossos, miralls de fira i parc d’atraccions. El pou de l’ascensor, al fons, amb les portes obertes, formava una mena de santuari com els dels temples egipcis, però sense cap instant màgic ni cap raig de sol, mundà o diví, que hi penetrés i unifiqués arquitectura i univers. Totes les finestres de l’escala estaven tapiades. Els graons, molls i coberts de verdet, s’enfilaven cap al primer pis i es veien tan negres com la mateixa aigua. La pintura de les parets estava escrostonada i era humida i tova al tacte, amb la textura de les escames mortes d’un animal marí. Hi vaig passar els dits. Art tàctil, sentir el color a través de les fractures, amb dits d’agulla de vinil que arrenca música a còpia d’entrebancar-se. Mentre pujàvem, sempre atents a on posàvem els peus, m’entretenia a examinar les pintades. Imatges desordenades, sobreposades, dotzenes de signatures també i illegibles la majoria. El «jo he estat aquí» de totes les èpoques. També hi havia insults i la dosi pertinent de polles, tetes i cames obertes, amb alguna reivindicació social de tant en tant, aigualida, que no em resultava indiferent. Els dibuixos sovint tenien un hiperrealisme que posava els pèls de punta: rostres gegants i monstres, com aranyes mecàniques, fantasmes i quimeres. Als replans dels pisos, pudents com l’escala, s’acumulaven llaunes de cervesa i esprais de pintura. El mar s’havia emportat l’olor química dels esprais i ara tan sols eren metall, deixalla i plàstic anònims, com les parets mateixes.

—Millor que el teu Aleix —va fer llavors el Joel, assenyalant les pintures de les escales.

Tant de bo no hagués fet aquella relació. Sospitava alguna cosa? Ho dubto molt. En qualsevol cas, tenia raó, aquelles pintades eren molt millor. Més vives, amb tots els errors a flor de pell, sense pretensions, colors que trepitjaven la línia, totes les línies.

—Crec que m’hauràs d’ajudar.

El Joel em feia senyals perquè m’hi acostés. Havíem arribat al tercer pis i m’esperava davant de l’antiga porta de l’apartament de l’avi. Una visita ràpida, Nono, que aviat marxarem, repetia el pare, quan m’hi duia de la mà.

El Joel es mirava l’entrada com un expert que no és. Tornava a sostenir la palanca. Llavors la va encaixar en un angle on el marc estava mig florit i, plegats, vam començar a empènyer. Els primers dos intents van servir només per fer saltar quatre estelles i caure de morros.

—Al final ens fotrem mal.

—No siguis negativa.

Vaig esbufegar.

—Una vegada més.

—D’acord —de mala gana.

Però va ser inútil. Ni aquest tercer cop ni els set o vuit que van seguir van aconseguir esbotzar aquell coi de porta.

—Té uns reforços d’acer. Ara ho recordo —vaig murmurar.

—Som una merda de lladres —va lamentar-se el Joel. Llavors es va asseure contra la paret i jo el vaig imitar i vaig clavar l’esquena a la porta.

—De què rius? —El Joel m’enfocava amb la llanterna.

Era cert que reia.

—Sisplau, aparta la llum.

Ho va fer.

—Però de què rius? —va insistir.

—De què vols que rigui? De nosaltres. A més, de què serviria entrar? L’avi va vendre el pis i aquí hi va viure una altra gent. No deu haver-hi res seu. Som uns exploradors de no res, vaja.

—Exploradors del buit —va reblar el Joel.

Ens vam estar un parell de minuts en silenci, recuperant l’esma i contemplant aquelles catacumbes de totxo, signatures de colors i penombra.

—Suposo que t’ho haig d’agrair —vaig murmurar.

Ara va ser ell qui va somriure. I no vam demanar cap més explicació.

De tornada, passades les dotze del migdia, l’aire del nord s’havia fos com un glaçó a ple sol i tornava a fotre una calor infernal. Malgrat la reescalfada, el gat ens esperava al marge, puntual, fidel a la seva manera, amistós i tranquil sota un pi jove que projectava una ombra de taques esquitxades a terra. Vam acabar el camí tots tres junts, ell corrent endavant i endarrere, dibuixant tirabuixons al voltant de les nostres passes i fent marrameus.

—Joel, no llencis els vaixells —li vaig demanar abans d’entrar a casa. Ell em va mirar sorprès, i satisfet també, segur, estil Ja t’ho deia jo.

Deixa’ls a les caixes. —Això tan sols ho vaig pensar, només per a mi—. I que es vagin desfent de mica en mica, com la casa i el Margalló sencer, com els cossos enterrats sense taüt, o els monuments antics, o els animals salvatges entre el sotabosc. Tot aquarel·les de descomposició, imatge rere imatge, salt rere salt, la vida que viu quan ja no hi som, simple i dur com la bellesa del Kusozu japonès i els seus cadàvers desballestats.

L’urna buida la vaig abandonar al replà d’aquell tercer pis sense llum.

CÓRRER

El mòbil el vaig extraviar en algun punt de la carrera que vaig fer fins a entrar al pati. Més tard també vaig haver de recuperar les ulleres, que van volar no sé com i van anar a parar sota un dels cotxes aparcats al carrer. Vaig ser més ràpida que el Joel. Jo entrava al pati que ell encara travessava el menjador per sortir a fora. El xiscle de gat va gelar-me la sang, perquè el gos el tenia arraconat dins el garatge, perquè l’anava a matar, perquè el veia ja tou i cadàver penjant-li de la boca. Havien fet caure un parell de caixes; un dels vaixells de l’avi s’havia trencat i hi havia mil peces minúscules escampades pertot arreu.

Vaig entrar al garatge feta una fera, el gos va recular, però no marxava. Corria fent ziga-zagues, m’evitava i bordava. Vaig treure’m una vamba i el vaig encertar al cap amb tota la força que vaig poder. Quan ja m’anava a treure la segona, el pitbull va fugir.

El Joel se’m va quedar mirant. Seriós. Gairebé li hauria etzibat la segona vamba sense dubtar-ho, a ell, a qui fos, a tothom. A tothom menys el gat. El Joel i jo, silenci, mirades descentrades, capficaments de sang i tendó, perfectes, a mig camí de la bogeria i el càlcul. Alterats. Rabiosos. Junts i amb el mateix atractiu.

El gat estava bé. Amb el pèl eriçat, però sa i estalvi. Quan es va calmar, quan ens vam tranquil·litzar tots (no va ser fàcil), vam comprovar cinquanta vegades que no tenia cap mossegada, cap ferida, i només així, amb la mirada més analítica que he compartit mai amb ningú, a la fi, vam respirar tranquils.

JOEL

EL MILLOR VEÍ ÉS EL VEÍ MORT

—Tinc proves. Gravacions. I ja les he presentat a comissaria.

—¡Tú y las putas cámaras!

Quan vaig sentir que el Carlos s’encenia, vaig guardar la cervesa a l’ombra i vaig sortir a fora. Els crits eren un reclam. El Romà i ell s’encaraven al mig del carrer.

—Jo no li he faltat —vaig sentir que li responia el Romà. El malparit parlava en un to ponderat, tou. Estil capellà.

—Però me has denunciado.

—Què passa? —vaig dir. Em vaig interposar entre tots dos i vaig obrir les mans en un gest de pau que no pretenia evitar res—. Segur que no cal…

—Vostè està cometent un delicte i ha involucrat el meu fill —va continuar el Romà, dirigint-se al Carlos. A mi m’ignorava.

El Carlos es va posar a riure. Obria molt la boca i ensenyava les dents.

—El teu fill? Si ara seré jo qui ha desgraciat el teu fill. Ja és prou grandet.

—És un menor.

El Carlos va inclinar-se endavant i va colpejar amb l’índex el pit del Romà, que va congelar encara més les faccions. Menor o no, amb raó o sense, jo mateix li hauria fotut un clatellot en aquell moment al Romà dels ous.

—No m’encolomis la teva merda familiar —va etzibar-li el Carlos—. I retira la denúncia.

—Li haig de dir que estic gravant aquesta conversa —es va defensar. Exhibia el mòbil a manera d’escut i defugia el contacte visual directe.

El Carlos va aixecar els braços.

—El teu nen en sortirà més malparat que jo, te lo aseguro —va dir, desesperat. I tot seguit, dirigint-se a mi—: Si ja t’ho deia jo que aquest tio és un malparit. És capaç d’enviar a la presó el seu propi fill per quatre porros.

—El que fa no està bé —insistia el Romà—. Fa mal a la gent, a les famílies…

—Vamos, tío. Tú sí que matas al chico con tanta exigencia de nuevo rico.

El Carlos s’hi abraonava.

—Aparti’s.

—Sí, deixa’l estar —vaig fer jo, encara entre tots dos.

El Romà encaixava les invectives amb calma, però els seus ulls, a cada volta més nerviosos, li delataven una foscor creixent i jo veia a venir, amb entusiasme, ho reconec, que tot plegat podia acabar a hòsties. El Carlos, però, suat, tot i serrar els punys, no em semblava ni la meitat de perillós que el Romà. No feia olor de sang (no sabria dir-ho d’una altra manera). I encara menys quan se’ns va afegir la Deli i el va estirar del braç.

—Vámonos, Carlos. Déjalo, por favor —repetia la noia.

—¡Que no, Deli!

—Por favor…

—¡Déjame!

Però va cedir. Quan ja s’havien allunyat uns metres, la Deli em va llançar una mirada de complicitat, ràpida i arrodonida. Em donava les gràcies, i no se’m va acudir res més que correspondre-li amb un somriure i un gest tímid amb la mà.

Havia fet veure que intentava evitar la baralla i tots s’ho havien empassat. Abaixar el to de la discussió, el somriure amistós, separar-los, el meu De res, Deli, no passa res, quan vulguis. Tot mentides nítides. Enganyava amb la mateixa cadència pausada del buldòzer en el seu ofici sagrat de creació de runa. Amb pau. Claredat i distinció cartesianes, i espurnes de Maquiavel. Perquè jo sí que volia sang, molta, que esclatés la baralla, allà mateix, i servir-me de la còlera dels altres i del seu perdre peu. Caçador d’oportunitats, com els gats. Trobar l’escletxa per on fer avançar l’acció, la que acabés d’una vegada amb el problema, amb el Romà i els gossos. El tancament final. Però el Carlos es va fondre de seguida, pansit del tot. Macarra de mantequilla.

Quan ja m’havia desinflat fins i tot jo i la topada semblava a punt d’acabar, el Romà, tossut i malparit, mòbil enlaire i gravant encara, va disparar el darrer tret.

Va dir:

—Quan la justícia es posa en marxa ja no es pot aturar.

Puta frase. Puto Romà.

Em vaig girar per encarar-lo. Les cintes per espantar els ocells de les finestres de casa seva, al fons, em van enlluernar i vaig haver d’entretancar els ulls. O potser era la ràbia.

—Parlant de lleis… —vaig començar—. Jo juraria que sempre s’han de portar els gossos lligats.

Aquella mirada seva sense brillantor. Ganes de…

—Aquí estem al mig de la natura —va rebatre.

—Hi ha més gris que verd, no fotem.

—Això que diu —de sobte ara també em parlava de vostè—, ho hauríem de consultar. Desconec la normativa i si s’aplica en el nostre cas, però…

—Cal una llei?

Va trigar a reaccionar, i quan va negar amb el cap, dubto molt que fos per donar-me la raó. Se’l veia barrinar paraules. Em mirava de reüll, de forma intermitent. Jo no em movia, ni un múscul, tot per allargar la meva interrogació, Cal una llei? De veritat, cal? Volia que aquestes paraules pesessin com el mateix decorat d’asfalt on érem. I ell vista esquiva, passar al registre formal, fer anar el cap i els ulls de miop imbècil al ritme de metrònom intern. La consolidació de l’enemic. Duelo en la Alta Sierra.

—No, clar, no cal una llei —va concedir a la fi. Premia els llavis—. Són coses de sentit comú.

Però ell no mentia amb la mateixa comoditat amb què ho feia jo.

—A veure si n’aprens, Romà! —va saltar el Carlos—. Un dia els teus gossos faran mal a algú i seré jo qui et denunciï.

El Carlos ens havia estat escoltant des de la vorera. S’abraçava a la Deli amb un posat de mascle que defensa la terra. Ella ja no necessitava estirar-lo, i ell, orgullós, i més serè també, havia recuperat el to de perdonavides habitual.

El Romà no va reaccionar. I ara sí, l’episodi va acabar aquí i tothom va tornar a les cases respectives. De sobte tot molt civilitzat. Una treva. Però totes les treves són enganyoses.

Evidentment la discussió no va servir de gaire. Durant uns dies no vam veure els gossos pel carrer, això és cert. Bordar, però, sí que bordaven, sense parar. Fins i tot més. I això era suficient per aigualir qualsevol esperança que la química domesticada del meu cervell encara s’entossudís a alimentar. Després van tornar a anar lliures pertot arreu. Com si no hagués passat res. L’única diferència, el matís, prova número u de l’acusació, senyoria, va ser que a partir d’aquell dia ja no em vaig trobar mai més el Romà passejant pels voltants de casa. Els gossos anaven sols.

I detall curiós: el fill del Romà també va desaparèixer.

A la setmana següent, el Carlos, que s’assabenta de tot, em va informar que el Romà l’havia facturat a casa de la mare, a Barcelona. Com que no li agrada el seu propi fill, se’l treu de sobre, em va dir. Vaya ejemplo, el tío! Doncs sí, un tros de fill de puta. I vosaltres dieu que no voleu fills?, va insistir el Carlos, xerrador immortal. La Deli i jo ens ho hem plantejat més d’un cop. Abans, quan érem a l’Argentina…

Em va explicar més coses d’ells i de la seva vida, del passat i de com es van conèixer, amb la Deli. Quan saps que és la persona adequada, repetia en un to juvenil. I els vaig començar a entendre millor, tot i que m’importés ben poc el que em deia.

DOS DIES ABANS DE LA INAUGURACIÓ

—Així m’agrada, cap dins.

El gat engolia el pinso i roncava.

Per fi ens l’havíem guanyat. Ell havia canviat, i la Nono i jo també, de mica en mica, a granets, com el menjar que li donàvem. Afegíem petits gestos, hàbits, provàvem coses. Tot amb una sensació de proximitat. Proximitat: Estar bé?, amb algú? Havia descobert que li encantava que li donés el pinso a la boca, de gra en gra. Quan em veia ficar la mà dins el sac i en treia una galeteta, li brillaven els ulls amb una alegria directa, quasi transparent. També li descobríem nous matisos, com ara que no tenia els ulls exactament groc avellana, o no només d’aquest únic color. Al voltant de les pupil·les se li dibuixaven unes aurèoles allargassades d’un verd difuminat, com dues galàxies bessones.

El gat rosegava la galeta i no perdia mai de vista la meva mà. A vegades semblava que s’avançaria als meus moviments, però es contenia i sempre esperava que jo li oferís el premi. De tant en tant se li escapava un miol de nerviosisme.

—Un altre? Mmm, d’acord.

Els dits m’acabaven oliosos i amb pudor de carn triturada, que deu ser l’olor més espaterrant des del punt de vista felí. El cel a la terra. Un cel fet de… —vaig aixecar el sac— pollo fresco, pavo crudo, arenque entero crudo, menudillos de pollo frescos i una llista més de petits ingredients i vitamines variades.

—Si estàs temptat de tastar-ho, jo ja ho he fet i és molt salat.

—Nono, ho has tastat? No et crec.

Em deixava parat.

Va assentir mentre ens passava pel costat. Duia el barret i les vambes de caminar.

—On vas?

—A fer una volta. Comprovaré les trucades.

Em tapava el sol i ara se la veia tota fosca: una figura a penes humana, amb un barret de palla i el mòbil a la mà.

—Et fregiràs —vaig advertir-li.

Eren les dotze del migdia. El cel era d’un blau desfet sense ni un núvol.

—Ajuda’m.

Em va passar el protector solar. El gat va aixecar el cap i l’hi vaig atansar perquè l’ensumés amb comoditat —quan estira massa el coll em fa patir—, però va descobrir de seguida que allò no es menjava i va tornar l’atenció al sac de pinso.

Em vaig netejar les mans als camals dels pantalons i, dret, vaig començar a empastifar l’esquena de la Nono amb aquella potinga que havia de fer olor de coco però que en realitat feia una pudor de petroli aromatitzat que tombava.

—Sempre m’ha fet fàstic aquesta olor.

—És el que hi ha.

—Quan era petit i anàvem a la platja tothom fotia aquesta pudor. La gent ben lluent, com porquets al sol, exhibint cuixa i pit, una autèntica graella de càncers de pell. I tots tan contents, tu. Qualsevol hauria dit que l’alegria era un símptoma del càncer incipient.

La Nono va sacsejar la mà i es va apartar.

—Ja n’hi ha prou —va exclamar en un to sec—, que em perseguiran tots els bitxos.

—Últimament les mosques estan molt pesades.

—La calor les torna boges. I mosseguen.

—No vols que t’acompanyi?

—No. —M’ensenyava el mòbil de nou, com si abans no ho hagués entès—. És una volta per treballar.

Treballar? No m’ho acabava de creure. Cada dia sospitava més que li’n passava alguna. Aquell silenci… Estava massa cargolada endins. Jo m’esforçava a no caure en velles converses, el típic I ara què he fet, Nono? Res, Joel. Però m’ho penses dir o no?, que se’t nota. No has fet res, deixa-ho estar. I jo, insistent perquè se m’acumulava un tap a la gola: Sisplau, Nono, que ja ens coneixem i no puc fer veure que…

De sobte ens van arribar les explosions d’un reguitzell de trets, se sentien darrere el turó del dipòsit de l’aigua. Eren caçadors. Li anava a comentar que vigilés, que això de les plagues de senglars havia fet sortir molta gent de l’armari i ara disparaven contra tot, però em vaig callar l’advertència, la mania, el paternalisme quotidià. Vaig dir una cosa diferent.

—Sabies que el Carlos va ser pilot de carreres?

—Ah, sí?

—Va guanyar molts premis i es va retirar per culpa d’un accident.

Ella em va mirar amb curiositat.

—M’ho va explicar l’altre dia. Van tenir una joventut esplèndida, aquells dos. Ell guanyant medalles i ella arrencant-se de la misèria a l’Argentina, tota sola. Es veu que va créixer en un barri de faveles i se’n va saber sortir. Després, junts, van viatjar per mig món, llepant-se les ferides. Quan això passa, suposo, sempre brilles una mica, tot i que els èxits quedin enrere.

—Tan malament que et queien i ara els enveges.

—No diguis això, Nono. Només és que són relíquies del passat, esperit de superació tronat.

—Com el plat de la parabòlica i la llauna de Coca-Cola?

Vaig somriure.

—Exacte, peces de museu. I qui podria odiar una peça de museu?

Ella va brandar el cap, crec que divertida, i va enfilar cap al carrer. La vaig veure marxar.

Quan vaig tornar a seure a l’escaleta de l’entrada, el gat ja tenia mig cos dins el sac de pinso i s’afartava. Em va mirar malament quan el vaig apartar.

—Va, surt!

La cua li botava com una goma elàstica contra el terra i el musell li brillava amb llimadures de galeta de pollo fresco, i pavo, i merluza…

—Et fotràs com un teixó —li vaig dir.

Ell com si res. Satisfet d’haver endrapat sense control.

Quan feia uns deu minuts que la Nono havia marxat, va aparèixer la policia.

UNA PÈRDUA DE TEMPS A MÉS DE QUARANTA GRAUS

Els senyors policies em van espantar el gat. Bé, de fet eren un senyor i una senyora, que es veu que si van en parella se suposa que són més bones persones. Volien parlar amb mi. Hem rebut una denúncia i ens han dit que vostè va ser testimoni d’una agressió. Els fets van tenir lloc…

Doncs això, una pèrdua de temps. Ell parlant com si sortís d’una sèrie dolenta i jo fent-me l’innocent. No, no va passar res. Va ser una discussió entre veïns, res més. I no, no sé res de drogues. O «tràfic d’estupefaents», com els agrada dir-ho. El mosso va insistir en aquest punt, que no seria bo que em guardés informació en aquestes situacions. Si arriba a dir «mentir a les autoritats» em pixo de riure. La noia, en canvi, amb cara de mala llet, tan sols examinava els voltants, la mirada darrere unes ulleres de sol que li tapaven mitja cara.

No em van tremolar les paraules ni les mentides. Ja no. Si la Nono hagués estat a casa i després m’hagués preguntat què passava, li hauria respost amb un simple No ho sé, tant se val. Una pèrdua de temps. I han espantat el gat.

HORES ABANS DELS POLICIES

El sol treia el nas per l’est. Era un d’aquells dies que des de casa se’l pot veure sortir i pondre’s, del principi fins al final, tot l’arc radioactiu sobre la línia difuminada de l’horitzó. Encara no sabia que més tard me les hauria amb la parella d’uniformats i em limitava a gaudir del primer cafè del dia a la taula del pati. Cafè i Prozac. Bon dia! La Nono encara dormia. El gat va sortir del garatge i va pujar a la taula d’un salt. Un miol i olorar el cafè. El vaig apartar amb un Només et falta això, a tu. Vaig deixar la tassa sobre la taula i vaig entrar al garatge, ell em seguia fent esses i jo Que em faràs caure! Diàlegs rodons. Simples. Li vaig omplir el bol de pinso i ell a la feina.

Vaig continuar a la meva: cafè i llibreta de l’avi. La píndola bicolor gola avall i alimentar la ràbia en silenci. Però ràbia constructiva, ara. El termòmetre del garatge marcava vint-i-quatre graus, cosa que es podia considerar el millor moment del dia, meteorològicament parlant. Sempre m’he sentit còmode a prop dels garatges, que són com ser a casa però sense ser-hi del tot. Sense la presència de pares, visites, germans o deures. De ningú, de fet. Tolerava el Dani. El Dani i el garatge. Punt. El meu cosí em va ensenyar a jugar, al nostre garatge ple de trastos abandonats. Ell no ho pretenia i segur que més d’una tarda va maleir la meva proximitat apegalosa (a vegades m’hi enganxava com una paparra). Jo l’observava i aprenia. A jugar, a moure’m, a vestir quan va començar la pubertat, després quina música escoltar i la forma de parlar, els cabells llargs, alguns projectes, com tocar la guitarra, que vaig abandonar aviat perquè no me’n veia capaç. Ens vam fer grans junts, o jo me’n vaig fer al seu costat. Segur que ell em va donar molt més a mi que no pas jo a ell. Després la malaltia i la mort. El model fos. Càncer. Com l’avi de la Nono, tot sobrecreixements insalubres que avancen fins a destruir i autodestruir-se. El final de totes les històries, vaja.

Any 1998, el 31 d’octubre. Una entrada a mig camí de les etiquetes Si mateix i Societat. No sé què hi té a les venes, la gent —escrivia l’avi aquell dia—. Això d’internet se’ls ha ficat entre cella i cella i ara tots enamorats de les pantalles. Que si hem d’esperar que carregui la pàgina, que si ara està pensant, que avui li costa una mica, apaga el mòdem i torna’l a engegar. I jo que fotria aquests trastos per la finestra i al ximple de torn que diu totes aquestes frases darrere. Què punyeta vol dir que hem d’esperar i encara donar les gràcies? Per acabar-ho d’adobar, davant de la feina fan cursos d’internet per a majors de seixanta anys i el cap de departament vol que hi anem, que ens els paguen. Quins collons! El meu fill diu que aviat els mòbils seran com un ordinador que podràs portar pertot arreu. Més fàcil llençar-lo per la finestra, li responc sempre. I ell que em riu la broma per compromís. Nono, li dic a la nena, té el mòbil i llença’l ben lluny, o al vàter. I el meu fillet l’hi pren de les mans quan la pobra està a punt de fer-ho. A la feina els ho he dit clar: Aquesta merda dels ordinadors farà que sigui més difícil fotre trampes. I ells: Però quines trampes fas tu? I jo: A vosaltres què us importa. Si serà que ara ningú no paga res en negre ni li amaga cap coseta a la dona.

El gat s’havia acabat el pinso, va saltar sobre la taula i es va estirar de costat. L’esquena al sol, potes creuades i els ullets observant amb apatia com anava passant les pàgines de la llibreta. Feia una olor agradable, com de romaní sec. M’atreia. Intentava absorbir aquella olor. Absorbir: fer pròpia una cosa, reconèixer sense paraules, saber sense definir. Els primers raigs del sol començaven a enlluernar-me i vaig girar la cadira per protegir-me de la llum. Vaig seguir llegint.

Anar al bar a buscar un cafè? —continuava l’avi un parell de paràgrafs més avall—. Prohibit! Ara prefereixo el cafè dolent de la màquina que tenim al passadís. I fer-lo a l’hora que tothom és fora esmorzant. Ni companys ni cambrers ni vells que van als cursos d’informàtica per a gent gran (que es fan precisament al costat del bar). Ningú. A l’hora d’esmorzar quedem sols la noia de la recepció i jo. La Susan (perquè es fa dir Susan i no Susanna) m’agrada força. Sembla immune a la meva cara de persona amigable i a banda de saludar-me i preguntar-me si necessito res no em molesta amb cap conversa per quedar bé. És una nena ben servicial, la Susan. La primera setmana que treballava a l’oficina li vaig preguntar si això del nom havia estat una ocurrència dels seus pares o era cosa seva. La noia no va saber què respondre. No és gaire guapa, pobreta, o no tant per fer-se dir Susan. Està grassoneta, la Susan.

M’havia acabat el meu, de cafè. El gat dormia. La panxa amunt i avall amb la respiració, una de pausada, amb el ritme dels núvols quan suren en silenci un diumenge al matí (la Nono es fot de mi quan dic aquestes coses). Però no era diumenge, era un dimarts, o potser no era ni dimarts, podria haver sigut qualsevol dia. Em vaig quedar a fora fins que vaig sentir la Nono que s’havia llevat i trastejava a la cuina: el gruny sostingut de la màquina de cafè, el repicar d’un plat, passes embotides de son. El gat va fer voltar una orella cap a la casa.

Absorbir les olors, romaní sec, cafè acabat de fer, però no només això; també els moviments del gat, la seva calma, la seva respiració, els seus somnis de persecucions i ensurts sobtats. La seva atenció concentrada, assassina. L’egoisme que el fa indiferent i atent tot alhora. Quina santa sort, ser un gat.

EL MILLOR POLICIA ÉS EL POLICIA…

La Nono s’havia passat mig matí cantussejant una cançó de R.E.M., una de les típiques, un clàssic, i no em sortia el nom de cap manera. Quan vaig ser davant de casa del Carlos encara m’esforçava per recordar el títol. La Nono diu que tenim les neurones fregides, i té raó, seguríssim, però dubto que sigui per això que em falla la memòria a hores d’ara. Escoltar menys música, parlar menys de música, llegir menys de música, i llavors, tot d’una, un bon dia, ja no recordes com es deia una de les cançons que havies escoltat mil cops. Però ni pensar-hi de preguntar-li el nom. Això no ho faig mai.

La porta es va obrir abans que tingués temps de trucar. Era la Deli, que va sortir amb un somriure esplèndid i la va ajustar darrere seu.

Jo em vaig quedar amb la mà alçada, amb el gest de prémer el timbre congelat enlaire. A aquelles hores de la tarda la xafogor era intensa, càrrega pesada, i el sol m’escaldava l’esquena. Els grills eren els únics que semblaven gaudir d’aquell ambient marcià.

—El que vas fer l’altre dia va ser molt maco —va dir-me amb el seu accent musical.

Vaig abaixar la mà.

—El Carlos no et dirà res, perquè ell és així —va afegir. Li hauria preguntat com creia ella que era el Carlos, però jo callat—. Per això… —Va somriure de nou—. Em deixes que t’abraci?

I ho va fer.

Duia els sostenidors de biquini verd, que es van estrènyer contra la meva samarreta vella, on amb prou feines es distingia el logotip d’un grup heavy que ja no recordava ningú. Dia musical, aquell. El cabell li feia olor de xampú barat de supermercat. Em vaig haver de forçar per encerclar-la amb els braços i abraçar-la una mica, no gaire. I no per manca de desig, que puc constatar que és l’últim que es perd, sinó precisament per allò que comentava abans: pura falta de costum.

Al cap d’uns segons, que no sabria dir si van ser curts o eterns, es va enretirar, va obrir la porta i em va convidar a entrar. El Carlos era a la butaca, despitralat, mirant no sé què a la tele. En veure’m, es va aixecar d’un bot i, sense ni tan sols saludar-me, directe a la nevera i dues heinekens automàtiques.

—Veí, veí… —va repetir després del primer glop—. Seu. —Em va oferir una cadira. Ell se’m va asseure a davant. La Deli es va escarxofar en una butaca i va abaixar el volum de la tele amb el comandament. Per tot el menjador, un munt de trofeus i medalles, fotos de pòdiums amb el Carlos recollint rams de flors i escortat de ties espatarrants. També hi havia moltes fotos amb la Deli, i souvenirs de tots colors, d’arreu del món. L’antiga glòria reconvertida en decoració polsegosa.

*

—I t’ha dit això? —La Nono estava força encuriosida.

—Tal qual. Ja saps. —I llavors el vaig imitar—: Ei, veí, no et preocupis pels mossos, tot solucionat! I jo: Què vols dir? I ell: Que tu tranquil. Amb una bona propina tot s’arregla.

—Pagant sant Pere canta.

Amb freqüència la Nono té aquestes expressions antigues. Li deu venir de l’avi. Però sí, sant Pere devia cantar bastant bé perquè de la denúncia no en vam sentir parlar més.

—I ara què?

—Què vols dir?

—Que com queda la cosa?

—Doncs suposo que tot continua igual. El Romà és un problema. Allò que li vaig dir de la normativa i de portar lligats els gossos li va tocar els ous.

—Vols dir?

—Segur.

La Nono va fer una ganyota. Llavors em va passar el plat de pasta. Començàvem a sopar.

—Joel, aquest tio no canviarà.

—Suposo que no.

—El que vull dir és que això de les lleis i les normes és… —La Nono es va asseure al sofà i es va col·locar el plat sobre les cames—. És la seva distracció. Tots tenim la nostra, i la fem anar segons convé.

—Mira com ens mira —la vaig interrompre. El gat s’havia assegut davant del finestral del menjador i ens observava amb les pupil·les inflades com dues bales.

—Vols provar a veure si entra? Estaria més tranquil·la si visqués a dins.

Em vaig aixecar i vaig obrir la porta corredissa. Devien ser les nou i encara feia més calor a fora que a dins de casa. El gat no va entrar, però es va asseure a la part que va quedar oberta, ni a fora ni a dins.

Vaig tornar al costat de la Nono i vaig enfonsar la forquilla dins la muntanya d’espaguetis.

—Un menjar fresquet, eh! —vaig fer amb sorna.

—Si no t’agrada sempre pots cuinar tu.

—Ei, ei, tranqui, veïna…

—Ho dic seriosament: demà fas tu el sopar.

—Quan tornis de Barcelona pots portar alguna cosa. Que així et distrauràs. Et veig molt nerviosa.

No em va respondre. Millor observar el gat, que també podia ser un salvavides quan notaves l’aigua negant-te els pulmons.

—I quines distraccions tenim nosaltres? —vaig preguntar-li, recuperant el tema.

—Moltes.

—Quines tinc jo?

—Preocupar-te per tot.

—Preferiria que haguessis dit coses com passejar per la central o treure caques de gat.

—D’acord. Ara tens això també.

—I tu, Nono? —I posant veu d’involucrat en la vida i en el pensament profund—: Com pal·lies la hipertròfia de l’autoconsciència?

Em va mirar com si fos un cas perdut. Que ho faci arrufant els morros, a mig camí del fàstic i la diversió, sempre m’ha fet gràcia. Sé que això de fotre’m de la humanitat li agrada. En el fons ella és igual que jo.

—Abans pintava, ja ho saps.

—I ara?

—Suposo que ho segueixo fent, aquí dins —es va assenyalar el cap amb la forquilla. No pretenia ser un gest simpàtic i no ho va ser gens.

—Hauries de tornar a dibuixar.

Aquesta vegada, que era la tres o quatre mil que l’hi deia des que érem junts, animar-la a tornar a pintar ja no va sonar ni una mica convincent.

—O potser te n’hauries d’oblidar del tot —vaig afegir, aprofitant el silenci que s’havia creat.

—Ell només sent angoixa quan està amenaçat, res més —va respondre la Nono. Es referia al gat.

—No es creu ningú tan important per patir per la fi de tot.

Altre cop ho havia dit en to d’intel·lectual.

—Com deuen pensar els animals?

—Com si somiessin, suposo.

La Nono va aixecar les celles, gratament sorpresa, crec.

—Tot fet de concrecions —vaig reblar.

La meva resposta era una d’aquelles que semblen ves qui sap què però que en el fons no diuen gaire. Per algun motiu, però, a ella li va agradar.

—Salih —vaig dir de sobte.

—Què dius?

—Que es diu Salih. Amb una hac final.

—Qui?

—El moro del locutori. El Carlos m’ha dit que hi vagi, que digui que soc «el veí» i que em donarà marihuana.

—Donar? Gratis?

—Es veu que sí. Ara soc el seu heroi.

La Nono va xarrupar una forquillada d’espaguetis.

—Demà m’aniria bé fumar-me un porro —va dir després d’empassar.

—Sempre t’ho dic: tot el que faig, ho faig per tu.

Cap resposta. Crec que tornava a preocupar-se per la inauguració o el que fos que la tenia creuada.

Em vaig quedar rumiant a quina hora baixaria per recollir la mercancía. Hi havia de baixar abans que la Nono agafés el cotxe per anar a Barcelona. Després d’esmorzar, potser? O podia esmorzar al mateix locutori, a primera hora. Els traficants també deuen saber fer entrepans. Al cap i a la fi era un bar, no? Vaig especular sobre dues o tres possibilitats més, calculant variables meteorològiques, l’horari de la Nono i els nous hàbits amb el gat. La distracció de programar-se el dia en silenci, callat, o per sota el nas, que escriurien els lletraferits de bé.

TRENTA-DUES HORES PER A LA INAUGURACIÓ

Cap rastre dels gossos per ara. Una calma tensa. Ets a la trinxera i saps que en qualsevol moment pot aparèixer l’enemic, que pot caure’t l’obús que converteixi el teu refugi en un cràter de vint metres de diàmetre i a tu, en polpa de carn. Ni un trist os per enterrar. La Nono encara dormia. Es llevaria entre deu i onze i després marxaria. No la veuria fins al vespre. Resava perquè tornés contenta, que no li hagués sorgit cap entrebanc. Ella tem «les mil coses que poden sortir malament el dia abans». Coses que ningú no creuria que poden passar, que diu ella.

Fos com fos, el dia era per a mi, tot sencer fins a l’hora de sopar. Incomunicat i satisfet. Plans? Primer el locutori, abans que es llevés la Nono; després potser un passeig per la central, endormiscar-me a la gandula, preparar uns testos amb terra (se m’havia ficat al cap plantar alguna cosa). Tot perfecte, si no hagués estat per un detall. Una puta carta.

A primera hora no hi era, seguríssim. Avantatges de ser obsessiu: si hi ha algun canvi dins del meu territori el capto de seguida. Jo tinc les càmeres i les alarmes dins el cervell, la distopia ben interna. Però quan vaig sortir per baixar al locutori, penjava de la reixa d’entrada encaixada al forrellat. Era un sobre blanc. Immaculat, reescalfant-se al sol.

—Crec que deu ser per a tu —li vaig dir al gat, que se m’enroscava entre les cames. Vaig fer el gest de donar-l’hi. Va ensumar la carta i la va rebutjar amb cara de Què em dones tu ara?

—No t’interessa? L’hauré de llegir jo, doncs.

La carta era del Romà.

L’altre dia em va fer una observació i voldria respondre-li amb unes paraules —començava. Seguia tractant-me de vostè. Guerra oberta—. Segons la normativa de tinença responsable de la Generalitat de Catalunya, el propietari d’un animal de companyia té les següents obligacions: Primer, l’animal ha d’estar identificat amb un microxip, censat i, si es tracta d’un gos, amb assegurança. Segon, prohibició absoluta d’abandonar l’animal. Tercer, no està permesa la mutilació d’òrgans de l’animal (orelles, cua, extirpació d’ungles…); i quart, complir les normatives concretes de cada municipi. Em plau comunicar-li que pel que fa a aquestes quatre normes les compleixo al 100% —la gent que ho escriu així i no amb lletres…—. Com segur que ja sabrà, el Margalló no és un municipi com a tal i està associat a l’ajuntament dels Prats, la secretària del qual em va informar ahir mateix i amb molta amabilitat —a aquest tio algú li hauria de trencar les cames— que l’obligació de portar lligats els gossos s’aplica a parcs, jardins i espais destinats als infants i a la gent gran. El Margalló no es correspon a cap d’aquests espais. Desconec si aquest gat que té vostè porta el microxip, però la llei és clara.

I així acabava la carteta. El Romà era un puto trol. Un cabronàs sense matisos. Un psicòpata. Li podria haver objectat si això també valia per als gossos de raça perillosa, però als trols no se’ls ha de respondre mai, sota cap circumstància. El diàleg és una trampa.

—Portes un xip, tu? —vaig preguntar-li al gat. Ell em va mirar encuriosit, amb aquella expressió estranya que fa que sempre intenti imaginar-me què li passa pel cap quan em mira.

—Tranquil, que no te’n posaré cap. A la merda el totalitarisme humà.

Vaig tornar al garatge i em vaig asseure a la gandula. La carta a les mans. Llavors en vaig fer una bola i la vaig llançar. El gat va saltar immediatament per caçar-la i es va posar a jugar-hi fent bots com un esperitat. Bola i animal corrien per tot el garatge, amb un soroll crepitant d’alguna cosa que, si m’obliguessin a definir, ja que hi som, diria que és felicitat.

*

El Salih no és un paio simpàtic. Però he de dir que és eficient.

—Soc el Joel.

Mirada inescrutable.

—El veí del Carlos.

—Ah, sí.

Va retirar-se a la rebotiga. A través d’unes cortines d’aquelles que semblen macarrons de goma amb pinta de poder resistir deu apocalipsis, vaig intuir que obria un armari i en treia alguna cosa. So de pany metàl·lic i una porta de fusta que grinyola. Va tornar amb un paquet ben embolicat amb paper de diari.

—Hi ha cinc grams.

Vaig fer un càlcul ràpid amb els preus de la meva joventut (ni idea de què costava ara allò) i vaig concloure que era força.

—No crec que en necessiti tant…

—És un regal.

Vaig somriure. Per fer-li entendre que estava molt satisfet. No em volia entretenir, patia quan era lluny de casa i no podia vigilar el gat.

—Gràcies —vaig dir també.

M’hauria ficat el paquet a la butxaca dels pantalons però el xandall que duia les tenia foradades. Vaig tornar al cotxe amb el paquet a la mà i el vaig entaforar sota el seient del copilot. El mecànic del taller del costat em va saludar amb el cap mentre passava.

EL SANTÍSSIM TOT ANIRÀ BÉ

El gat va saltar de la taula del pati i em va seguir fins a la porta de casa.

—Vols entrar?

Es refregava al marc però encara no s’atrevia a entrar del tot. La Nono estava a punt de sortir. Tenia la bossa a la mà i ja duia les sabates roses i tota la parafernàlia de combat. Va tancar d’un cop el portàtil en el precís instant que jo arribava. Ella sap que això m’emprenya moltíssim. Segur que s’apaga bé quan fas això? I la resposta habitual: Tampoc no crec que exploti, no? Discussions del passat. Ara feia cara d’amargada. Què passa? Algun problema? Vaig pensar les preguntes: ressort automàtic davant una expressió de pomes agres que coneixia tan bé que ja semblava que vingués més de mi que d’ella. Però —i això deu ser un ressort nou per evitar els danys col·laterals del ressort antic— vaig aconseguir no dir res.

Va engrapar les claus del cotxe i es va disposar a sortir.

—Ja li he donat menjar —va fer, referint-se al gat.

La vaig seguir fins al cotxe.

—Ha estat realment generós. Tot això de la marihuana —vaig dir-li, mentre ella s’acomodava el seient. Vaig fer ballar el paquet davant seu.

—No cridis, que el Romà podria estar escoltant.

Una sinapsi dolorosa em va cremar per dins: no suporto que em digui que no cridi. Sempre diu que parlo massa fort, als restaurants, a les exposicions, quan passegem.

La Nono va respirar fondo, va acabar de corregir la posició del seient i després la del retrovisor. Abans de ficar la clau, forçant un somriure (sempre somriu amb les comissures dels llavis molt tibades quan se sent incòmoda per algun motiu), va afegir:

—Doncs tingues quatre porros preparats aquest vespre.

—Tot anirà bé, ja ho veuràs. —El primer ressort, merda! Els vells hàbits que la caguen i que la volen tornar a cagar, per sempre més. Tot anirà bé? Soc burro o què?

Ella va arronsar les espatlles i va començar a girar el volant. Temia que marxés sense dir-me res més, que s’emportés la meva frase imbècil fins a Barcelona i l’acompanyés tot el dia. Però no va ser així.

—Abans… —La Nono em parlava a través de la finestra oberta—. Abans ha entrat a menjar dins de casa.

—Quin malparit! I amb mi només fa la croqueta a l’entrada i punt.

Aquest cop la Nono sí que va riure de veritat.

La vaig seguir amb la mirada mentre marxava.

Respirar tranquil. Tot el dia per a mi. Per pensar. Repassar. Calcular. Jugar. Vida de garatge i abocador.

UNA TARDA QUALSEVOL

«Els llocs són més bonics quan no hi ha ningú». La frase no és meva. No recordo de qui és. La devia llegir fa temps. Però em serveix. La meva versió d’allò del Keats sobre les melodies, més dolces les que no s’escolten. L’avi de la Nono també tenia la seva pròpia frase. I no és cap sincronicitat a través de l’espai i el temps, això, que si vaig recordar la frase dels llocs més bonics va ser perquè havia llegit l’avi primer.

La majoria de gent no entén per què faig maquetes, i té collons, perquè en canvi sembla que entenguin a la perfecció per què m’he casat, he tingut fills o treballo a l’ajuntament. Qui els ha de donar lliçons, a ells? El fastigós del Jaume encara em retreu de tant en tant que m’entretinc jugant amb barcus (ho diu així, amb la u molt marcada), barcus pirates, diu. Quan el Jaume fa això em recorda un nen mala bèstia de la meva infància.

Devia tenir deu o dotze anys i el nen en qüestió em va assenyalar amb el dit a l’entrenament de futbol i em va acusar de ser massa tou. Ho va dir perquè havia fallat un gol cantat, i perquè era un nen fill de puta. Sobretot per aquest segon motiu. Aquest nen fill de puta resulta que ara és l’alcalde i l’haig de veure cada dia. Tots els desgraciats que anaven amb mi a l’escola han acabat de policies o polítics. Barcus pirates, és clar, perquè no hi ha cap altre tipus de vaixell. El cine els ha fregit el cervell a tots, veuen unes veles i ja està: barcu pirata! Doncs jo no entenc per què la gent va a veure pel·lícules. Paguen per una mentida de dues hores. Jo m’hi avorreixo. Quan saps que són actors que fan veure que són algú que no és un actor, doncs què vols que et digui. I els moments aquells en què se suposa que t’has d’emocionar, com fa tothom. —I aquí ve la frase—: Les emocions són més de veritat quan ningú no sap que les sents.

Jo també feia temps que mirava menys pel·lícules. Cap ni una des que vivíem al Margalló. No tenir internet m’ho posava molt fàcil i l’antiga col·lecció de DVDs que havia heretat del Dani i quatre discs durs anxovats de megabytes, doncs això, més relíquies del passat que no sortirien mai més de les caixes de mudances. Ja no sabia ser com el Carlos i la Deli, que vivien ancorats en les glòries passades, envoltats de medalles, històries i records.

Els trets dels caçadors em van interrompre els pensaments i vaig deixar caure la llibreta. El gat em va observar amb les orelles dretes. Les explosions no l’inquietaven gens, però un moviment meu, imprevist, encara el posava en guàrdia. Els gossos del Romà van començar a bordar en resposta als udols de la batuda de caça.

—Tranquil —vaig murmurar. El gat es va tornar a estirar. El cap recolzat sobre una pota. Una posició típica seva.

Feia vent. Quan bufava fort, els treballadors de la central no hi anaven. Un al·licient més per baixar-hi. Em vaig calçar les xancletes, vaig recollir la motxilla, hi vaig ficar un parell de pomes i una ampolla d’aigua, i vaig abaixar la porta del garatge fins a deixar-la oberta un pam arran de terra.

El gat no tenia cap intenció de seguir-me. Amb el sol que feia ningú mínimament intel·ligent voldria fotre’s a caminar.

ELS LLOCS MÉS BONICS

Cada visita a la central m’apropava més al desenllaç. No ho sabia, però ho sentia. Havien enderrocat totes les parets, i dels edificis tan sols en quedava un esquelet de metall i escales que no duien enlloc. Semblaven espais teòrics, buits, pur MAE industrial (llàstima que la Nono no hi fos per poder-li dir això). De les bigues i travessers penjaven canonades i feixos de cables, tallats o arrencats. Tot cobert de pols, grisa, amb tons terrosos. Vaig entrar en un edifici petit al costat del que havia estat la nau de la caldera. Sabia on anava. La setmana anterior havia vist com uns operaris hi llançaven unes barres de ferro corrugat i encara no se les havien endut. Les vaig examinar assegut a la gatzoneta: deu o dotze mil·límetres de gruix, un metre de llargada a tot estirar. Després de passar-me mitja hora remenant i de buidar gairebé tota l’ampolla d’aigua, me’n vaig procurar un bon feix. Pesaven com un mort.

Quan vaig ser a tocar de la via ja no podia més. Em vaig treure la samarreta i la vaig fer servir per embolicar els ferros i carregar-los amb més comoditat. Uns cinquanta metres més enllà em vaig tornar a aturar, vaig mirar enrere, cap a la central. M’havia d’eixugar els ulls cada dos per tres per treure’m la porqueria que el vent m’escopia a la cara. Tornava a fotre un sol que cristal·litzava la visió. Mirar a través d’un vidre que treu profunditat a les coses, que les fa brillar com mineral mort. Caminar pels descampats és una cosa així.

Vaig amagar les barres de ferro sota un romaní a la boca d’una canonada seca. Vaig pixar. De petit també havia arrossegat barres com aquelles, amb el Dani, el meu cosí. Jugàvem entre les deixalles que s’acumulaven a la costa. Servien per apuntalar plaques de fòrmica i trossos de portes i finestres, els parapets on ens amagàvem per jugar a guerra. Vint anys més tard, el Dani s’agafava a la barra del llit de l’hospital amb la mateixa força, i esbufegava, però de dolor.

No vaig continuar cap a casa.

Vaig seguir la via. Cap al barri de mar i l’antic apartament de l’avi. Tenia una espina clavada i me la volia treure.

Les escales del bloc de pisos continuaven fent aquella fortor de mar i vida que fermenta. Els grafitis, les cares pintades, deformades i grotesques, humanes, malgrat tot. Els noms que no s’entenien, ratlles i formes, la majoria inacabades, els mateixos traços, gratats a unes parets que encara aguantaven. Em va semblar que aquell vestíbul de graons i porqueria era més càlid que el dia que hi vaig anar amb la Nono. A dalt, al replà, els mateixos esprais de pintura morts. Tot igual.

Vaig treure la palanca de la bossa. No l’havia tocat des del matí de les cendres. S’hi havia quedat guardada a l’espera que el meu cervell barrinés alguna idea factible per entrar al pis.

La palanca era freda al tacte. Vaig fer un glop d’aigua. La porta del cancell no me la vaig ni mirar, sinó que vaig rebentar els plafons de fusta conglomerada que tapiaven la finestra del replà. No va ser fàcil, però van cedir a còpia de cops. Els fragments queien i s’estavellaven contra l’aigua que inunda l’entrada de l’edifici. Al final vaig tornar a tenir davant la filera dels turons del Margalló, la seva cara sud, la que es crema més al sol, amb casa nostra a dalt de tot, un puntet entre puntets. Des d’allà fins a la terrassa del safareig del pis hi havia només un salt. Sobre un buit de tres pisos d’altura.

Vaig creuar. Sense mirar avall. Ja a la terrasseta tot va ser molt més senzill. La reixa que protegia la porta que duia a la cuina del pis era de ferro i estava oxidada. Amb un cop es va fondre. Metall reduït a un plugim de pols vermellosa.

A l’interior de l’apartament la pudor no era exactament la mateixa que a l’escala. Era més marina, com de moll i peix amuntegat sobre plataformes de formigó. Cap olor de vida recent. Els espais on hi havia hagut quadres es veien d’un color més clar, d’un crema net, amb les vores difuminades i suaus. La pintura al voltant de les finestres escrostonada, la fusta, on n’hi havia, mig podrida. Em vaig dirigir cap a la lluminositat del menjador i pel camí em vaig entretenir examinant mobles i calaixos. Paperots, factures, rebuts del banc, una llista de la compra amb la tinta mig esborrada, dibuixos infantils, amb la data i els típics mama, papa, sol, casa i arbre. Cap rastre de l’avi, el seu nom no apareixia enlloc. L’arqueòleg del futur no hauria trobat cap indici d’un home anomenat Otger Batalla, àlies Bata, topògraf i miniaturista. Potser alguna resta d’ADN incrustada en un estri de cuina reaprofitat. O ni això. Com si no hagués existit mai. El temps i els nous inquilins l’havien esborrat del tot.

Al rebedor, sobre una còmoda, unes escales de fusta pujaven al terrat. Les parets estaven guixades, més rostres, predilecció per les dents punxegudes i els ulls grossos, d’iris que floten en un fons blanc de llet. La porta del terrat era oberta.

Quan vaig sortir a l’exterior una gavina va volar espantada. Era ple de cagades d’ocell i troques de porqueria amb plàstics i fils de xarxes de pescar. Les males herbes creixien entre les escletxes de les rajoles, i l’única ombra: la tímida que feia una petita xemeneia i l’antena parabòlica. Vaig somriure. L’arqueòleg condemnat a trobar-se sempre un plat de plàstic dur, imatgeria del gran déu Sol.

A banda i banda es veien les cobertes i els terrats dels altres edificis. Espais quadrangulars sobre un terra mòbil d’aigua i algues. Necròpolis? Ciutat dels vius? Antic mercat? Les formes d’antics cultius? O dels futurs? Vaig aguantar uns deu minuts a la intempèrie, cosit pels raigs de sol. Entre fotó i fotó, la imatge d’una humanitat de pell colrada i ulls ensorrats que viurà en aquests espais nous, d’aquí a mil anys, mig despullats, vestits amb corretges i cintes per carregar el mínim per sobreviure, dedicats a uns pocs pensaments: pescar a la vora de les teulades, caçar gavines amb vares metàl·liques arrencades de les antenes, marcar els seus territoris i caus amb excrements i simbologia críptica. Hi haurà llocs propis i d’altres de fronterers, perillosos, per intercanviar objectes, lluitar o aparellar-se. Potser els acompanyarà un gat silenciós també; saltarà de teulat en teulat, de terrassa en terrassa, i que, com els nostres, que de domèstics en tenen ben poc, no haurà canviat gens, perquè ells sí que són un disseny exitós de la natura.

No caldrà donar explicacions, en aquest món futur.

No caldrà sintaxi.

Havien passat deu minuts i ja em tornava a morir de set. Vaig escurar les quatre gotes que quedaven a l’ampolla i vaig marxar.

EL GAT TAMBÉ ENS OBSERVA SENSE SINTAXI

Quan la Nono va tornar de Barcelona, amb el cop de porta del cotxe ja en vaig tenir prou per intuir què passaria. Detecció immediata. Neurones de cossos diferents que s’entrellacen a través de l’espai buit. Sinapsis transpersonals. Se suposa que això hauria de ser maco, però també és una àncora, una comunió que et penja del coll i t’arrossega amb l’estirada d’una grua d’aquelles de Demoliciones Castro. El gat, que seia a prop meu, va aixecar una orella. L’altra, amb una esgarrinxada recent de més d’un centímetre, la mantenia plegada.

Vaig intentar contenir la pregunta. La Nono em va passar per darrere i en un primer moment em vaig limitar a continuar amb el que tenia entre mans. Seia davant de la porta del garatge. Intentava plantar una pala de figuera de moro que havia tallat de tornada. L’havia agafat d’un marge. En teoria, si el tall és net i la plantes sense més ni més ha de créixer una planta nova.

—Com ha anat? —vaig preguntar. No ho hauria d’haver fet.

—Com vols que hagi anat —va respondre mentre es ficava dins de casa.

Vaig deixar estar la planta i la vaig seguir. El gat com si res. Tan sols estava interessat en aquell test que ara tenia a l’abast ple de terra nova i l’empremta de la meva olor.

—Cony, explica —vaig insistir mentre m’omplia un vas d’aigua a l’aixeta de la cuina. Persecució i conversa. Què podria sortir malament?

—Estàs vermell —va respondre ella mentre es treia la roba. L’anava llançant al sofà. I llavors, mirant a l’exterior—: És que no marxarà mai, aquest puto sol? Quina hora és?

—No ho sé. Aviat, crec.

—Però què has fet? Sembles un guiri.

—He anat a donar una volta i…

—Sense crema?

—Me l’he descuidat.

Va brandar el cap. Ara sostenia la brusa amb la mà, com si no sabés on posar-la. Després de vacil·lar la va llançar a terra. Vaig ajupir-me per recollir-la. De passada també vaig agafar la roba que havia deixat al sofà.

—Hòstia, Joel, és que no pots parar mai de fer mil coses?

—Ei, tranquil·la. Que no t’he dit res, jo. Només t’he preguntat com havia anat. No sé què putes et passa aquesta vegada, però ho portes fatal. A més, has sigut tu qui…

—No em parlis així —em va tallar.

Vaig serrar les dents.

—Com t’he parlat?

—Crides.

Llavors va enfilar cap al lavabo. Amb calces i aquella cintura una mica massa ampla que ja té.

—La mala llet te la fots… —vaig murmurar mentre la veia perdre’s pel passadís. No em va sentir.

La vaig seguir després de donar-me uns segons per agafar aire.

La Nono havia ficat el cap sota l’aixeta i l’aigua li regalimava per la cara. Els cabells negres se li enganxaven al front dibuixant ondulacions molles. Algues, serps de Medusa, rissos salvatges. Per si sols, els flocs desordenats em resultaven atractius.

—Però hi ha hagut algun problema o no? —vaig preguntar, aprofitant que s’incorporava—. Sempre dius que el dia abans…

—No, cap problema. —La seva veu i el xipolleig d’aigua corrent de fons. Es rentava les mans ara—. I no tinc ganes de parlar-ne.

Llavors es va mirar al mirall. Va agafar uns cotonets i va començar a netejar-se el maquillatge.

—Demà a les sis. Per fi. Vindràs o no? —va dir, en un to sec.

La pregunta em va ofendre.

—I tant, que no vinc sempre a les inauguracions?

Ella va fer una ganyota d’assentiment, una mica a contracor.

—La cosa és possible que s’allargui fins tard.

Vaig fer cara de tant se val.

—Sempre puc agafar un taxi. Ara que som rics…

—Bé, com que els quadres de l’Aleix t’agraden potser no serà tan dur.

El do de la santa oportunitat que encara conservo:

—Home, agradar, agradar, no sé si és la paraula més adequada.

Va tancar l’aixeta.

—Ah, no? Ara no t’agraden? De sobte no t’agraden? Joel, no vas dir això el dia que els vas veure.

—Si no recordo malament només vaig comentar que estaven bé.

—Això es diu quan penses que una cosa és una merda. És com dir que algú és bona persona.

—Va ser això el que li vas dir a la Deli?

Si les mirades matessin…

—Qualsevol diria que t’agrada aquesta nena —em va etzibar de sobte. M’ho havia buscat.

—Au, no vagis per aquí. Què m’ha d’agradar, no fotem. Que és guapa? Sí. Però que ja tenim una edat, cony. Tu creus que ara començaré a perseguir «nenes»? O pel cas, a perseguir ningú? Hòstia, va, Nono, no t’emmerdis. A més, crec que no és tan nena.

Per dins el desig de fotre un cop de puny a la paret, o una bufetada que li girés la cara.

La Nono va sortir del lavabo i es va ficar al dormitori. Cap resposta. Pausa tensa.

En va sortir amb una samarreta sense mànigues. Una que no era meva.

—Doncs què quedem? T’agrada el treball de l’Aleix o no?

M’havia calmat una mica i vaig aconseguir posar un to neutre.

—Bé, amb sinceritat no crec que això sigui rellevant —vaig respondre—. Vull dir que la qüestió és si pot agradar al públic i no pas a mi.

—No hi ha gaire públic per a aquesta mena d’art, Joel.

—Ja saps què vull dir.

—Jo crec que agradarà, si no, no li haurien ofert exposar.

—Tu ho saps millor que ningú. Tu ets l’experta.

Ara la ganyota va ser de reprovació. O directament de fàstic. O jo què sé què.

—Joel, ves a pastar, va.

I em va deixar plantat al mig del passadís una altra vegada.

M’agradava el Magdalenià? No hi havia pensat mai seriosament, en aquell tio, o en el seu «treball», que diu la Nono. Expressió imbècil, tot sigui dit. L’Aleix aquest també em semblava imbècil. Però gairebé tothom m’ho sembla. Quan vaig tornar a tenir la Nono perfectament enquadrada al menjador, m’hi vaig llançar de nou.

—Si haig de ser sincer…

Ella que va aixecar els braços com per dir Per fi la veritat!

—Si haig de ser sincer —vaig repetir—. El cert és que ni m’agrada ni em desagrada.

—Au, deix…

—Que no, que no. Ara m’escoltes.

Es va asseure al sofà i va creuar els braços.

Jo encara tenia el regust de bilis. Aquella tensió entre el desitjar fer mal i no voler passar-me de la ratlla.

—Mira, Nono, jo no hi entenc, però estic força segur que els nostres avantpassats paleolítics entraven mooolt acollonits a les coves, i els que les pintaven, encara més. A més anaven fins al cul de bolets o el que fos que prenien i, per a ells, eren déus el que trobaven allà dins. I déus de veritat, dels que aterreixen, que et fonen el jo, el més enllà que t’engoleix, el forat negre que se t’empassa sencer, a tu i a tot. El tipus de déus per a qui es feien banquets ruïnosos, es sacrificaven nens o es muntaven guerres genocides. Ja saps, devoció cega, encarnar tot el puto cicle de la vida amb carn i sang. Un pringat que enllaça punts d’un cartró arrugat per treure’n una figura al seu taller creatiu de Gràcia, per afortunada que aquesta figura sigui, continua sent un pringat de Gràcia i punt. Un artistet, un culturetes, una merdeta exquisida d’aquestes catalanes que tan bé sabem fabricar a «casa nostra» i venem com si haguéssim descobert ves qui sap què. Sense déus, ni terror, ni més enllà, art sense pena ni glòria, amb quatre porros mal enrotllats a tot estirar. En aquest país sempre hem confós talent amb el que queda bé i és de casa. Sobretot això últim. Que sigui de casa! Que nosaltres també en sabem! Així som. Com nou-rics de la cultura.

La Nono no va dir res. Cap rèplica, cap menyspreu ni cap més cara de fàstic. Però es va calmar. O això em va semblar. Es va estar una bona estona emmurriada al sofà. La vista vagarejant aquí i allà; els llavis dibuixant dues línies rectes estrictes. Jo devia fer el mateix, però assegut a la taula, tibat com una escombra. Ningú no va voler abandonar la seva trinxera, ben cavada i apuntalada al menjador de casa. L’habitació on ho fem tot, que diem sempre.

*

Vam sopar sense dir-nos res. Però mentre deixava els plats a l’aigüera:

—El gat té una ferida a l’orella —vaig dir—, potser l’hi haurem de curar.

La Nono em va mirar preocupada.

—Han sigut els gossos? —va preguntar pràcticament sense pensar.

—No. Continuen sense aparèixer. I sembla més aviat una esgarrapada d’un altre gat.

—A veure.

La Nono va obrir la porta i el va cridar. I sí, tal com m’havia dit, el gat la va obeir amb naturalitat, va entrar i es va asseure al peu del sofà.

—És poca cosa —va comentar la Nono mentre l’examinava de prop.

—Demà l’hi tornem a mirar, que no s’infecti.

—Sí.

—Però crec que no serà res.

L’animal, sentint-se massa observat, va girar cua i es va estirar a l’entrada. Però tampoc no demanava sortir. Arrelava en silenci, el cabronet.

Vaig començar a cargolar un porro.

EL DIA DE LA INAUGURACIÓ

Havia arribat el moment.

—On coi són?

La Nono, agenollada al menjador, obria les caixes de les mudances. Els ulls i les mans li saltaven de caixa en caixa.

—Però què passa?

—Les sabates negres. Les que tenien la sivella platejada. On són?

No em vaig atrevir a donar una resposta. No volia provar sort.

—On vas guardar les sabates? No vas marcar les caixes?

Es va aturar un instant i em va mirar malament. No totes portaven nom, això sí que ho sabia.

—Bé, en algun lloc han de ser i tampoc no…

—M’ajudes?

Quan ja n’havia remenat tres o quatre i notava que ella es desesperava:

—Què els ha passat a les sabates roses?

—Res. Però vull les negres. I no són roses…

—Tan important és?

No em va respondre i va continuar buscant. Per fi, d’una de les caixes, ben entaforada a sota de tot, van aparèixer les llengües d’un munt de vambes i botins. De seguida que la Nono va trobar les que buscava, va anar fins al sofà i se les va emprovar. Ara tot ho feia a poc a poc, amb cura, canvi de xip sobtat: s’inclinava sobre el peu, el braç estès avall, amb els dits ballant sobre aquella sivella de plata, movent el peu d’un costat a l’altre, com si provés el bon funcionament de l’engranatge del turmell i l’efecte de l’ajustament de cuir i pell. I jo amb la satisfacció encantada en què queia cada cop més sovint. La imatge i el moviment de la cama, el peu, els músculs i l’atenció que la mateixa Nono posava en si mateixa, separats de tota la resta. No era passió; era, és, un estat aïllat, sense enllaçar res amb res, simplement un tros de mi i aquella cosa sense nom que era peu, múscul, engranatge, mirada, examen.

A partir d’aquest moment la Nono es va centrar. Faltaven tres hores per a la inauguració. Va acabar de passar el matí totalment endollada i a punt. Aquesta condició sí que me la coneixia. Fèiem el que tocava, sense parlar-nos gaire, només l’estrictament necessari, amb comprovacions puntuals expressades amb poques paraules, si fa no fa com un escamot militar repassant els detalls de la missió. Vam preparar la roba, vam dinar junts, la Nono va haver de sortir tres vegades per poder trucar. Era estrany tornar-se a vestir com una persona. Des que era al Margalló que no passava de les xancletes, xandall i samarreta sense mànigues. Ara tornava a portar pantalons llargs, camisa i calçat que ocultava els dits dels peus. La calor i la incomoditat, abans de ficar-me dins el cotxe, va ser horrorosa.

—No sé com ho aguantes, això, cada dia —li vaig dir quan ja marxàvem. Ella com si res.

La inauguració va anar bé. Pura fluïdesa, cultura que corre com l’aigua cristal·lina pels solcs d’una roca inclinada feta de sensibilitat i bon gust. Una cascada d’elogis. Resumint, que vaig desconnectar aviat. Ni tan sols vaig tenir l’interès suficient per comprovar si aquell cony de quadres del Magdalenià m’agradaven o no en realitat.

Quan devien ser al voltant de les vuit del vespre, la Nono se’m va apropar i em va preguntar què volia fer.

—La cosa acabarà tard —em va dir.

—Crec que jo ja he complert, no?

—Agafa el cotxe. Ja demanaré un taxi després.

—No, no, queda’t tu el cotxe.

—Joel, agafa’l tu.

No l’hi vaig discutir més. Crec que se’m volia treure de sobre i a mi ja m’estava bé.

—El gat deu tenir gana —va comentar, mentre li acceptava les claus del cotxe.

Jo també hi pensava.

Li vaig fer un petó i vaig marxar. Al carrer, un sol esmorteït, d’un taronja saturat de partícules de contaminació, s’enganxava a les façanes greixoses de la Barcelona de l’art i el turisme. La gent caminava atenta al mòbil, la gent suava, la gent portava tota mena de perfums i colònies, aprofitava per comprar i estar-se una estona sota la protecció dels aires condicionats dels establiments que tanquen tard. Els bars estaven plens. Sempre ho estan. Però la gent ja no s’ho passa bé.

Quan vaig arribar a casa ja era fosc. El silenci imperfecte del Margalló em va semblar un paradís. Vaig sentir la veu de la Deli que cridava ¡Carlos, Carlos, ven, anda! Ayúdame. Ell li va respondre alguna cosa que no vaig aconseguir distingir. El Romà encara no devia haver tornat. Un gos va bordar només un parell de cops. Tot relativament tranquil. Quan, més tard, a la una de la matinada, va arribar la Nono, els gossos sí que van esclatar a plena potència. El cotxe que l’havia dut, un Fiat elèctric blanc, s’havia aturat davant de casa del Romà per girar i marxar.

—Qui t’ha portat? —li vaig preguntar.

—L’Aleix.

—Que servicial.

—Ha insistit.

La Nono feia pudor de suor i de ciutat. Es notava que havia begut més del compte.

—I això?

Duia un quadre embolicat amb paper marró.

—No m’ho facis explicar ara.

Va recolzar el quadre al costat de les caixes de mudances, i llavors, mirant cap a fora:

—I el gat?

—Ha menjat, ha dormit, ha entrat i sortit tres o quatre cops i crec que te’l trobaràs estirat al llit. Al nostre llit, roncant.

Va somriure. Tot seguit es va escarxofar al sofà. Es va treure les sabates i les va llançar un metre enllà. Es va afluixar el cinturó. Va inclinar el cap enrere. Jo m’estava dret darrere seu, observant el quadre, molt temptat d’estripar un tros d’embolcall per mirar què era.

—Joel.

—Sí?

Vaig seure a terra. S’agraïa la frescor de les rajoles.

—Vols beure aigua? —li vaig preguntar.

—Vull parlar amb tu.

—Digues.

Va incorporar el cap i em va mirar als ulls. El maquillatge havia resistit força bé tota la jornada, però el rímel s’havia escorregut una mica i li donava l’aparença d’una d’aquelles gòtiques que encara hi havia quan érem joves.

—Joel… —va començar.

—Va, dispara, que m’estàs fotent nerviós.

M’hi estava fotent de veritat.

—Vull deixar la feina.

L’avi en tenia una de bona per definir aquests moments: Es podria estar enfonsant el terra durant dies i no t’adonaries de res, cap sospita, fins que ja no tinguessis un maleït centímetre on posar el peu. Som així.

Una frase esplèndida.

NONO

EL TEMPS DE LES PEDRES

Havia decidit deixar el museu. No calia pensar-hi més. En algun moment havia fet el pas. Coll avall, decidit, sense marxa enrere. Hi ha un instant concret per a aquests clics? El Joel, com a bon determinista, creu que l’assenyalem després, l’endemà, quan ens llevem i pensem què ha passat i estem cansats de preguntar-nos què m’agradaria i què vull de debò i què estic fent. Segons ell simplement justifiquem els fets, perquè no suportem que no controlem res. Ahir, mentre el Joel navegava més o menys perdut per la inauguració, el director i un parell d’habituals em van enredar en la seva conversa. L’Andrea també s’hi va sumar. I després l’Aleix. Copes de cava, tothom rient, entusiasme irreal i alguna cosa que no sé què era i que em deia que tot estava malament i molt, des de feia temps.

Un dels habituals, un crític, comentava:

—He trobat a faltar la referència sexual. No sé què en pensa l’autor.

I l’Andrea:

—Doncs l’hi pots preguntar.

Ella mateixa, que ja portava unes quantes copes a sobre, va cridar l’Aleix i el va fer venir.

—L’Enrique —el crític d’art— et vol preguntar una cosa.

L’Aleix no semblava gens content. Em va mirar de reüll, una mica com ho fan els gats espantats.

—Dèiem que en el que fas hi ha poca referència sexual —va començar l’Enrique—. La transgressió està associada al primer art. Caçar, matar l’animal, profanar allò sagrat. Ja saps: Bataille i l’erecció del pou de Lascaux.

L’Enrique en qüestió el conec molt bé. Està obsessionat pel sexe. Amb mi ho va intentar fa uns anys, però em devia veure massa madura i va desistir aviat. I no recordo exactament què va respondre l’Aleix, alguna cosa sobre la fascinació com a element central del primer art. Però va deixar molt clar que no compartia la majoria de les tesis de Bataille.

Per desgràcia, la conversa va continuar:

—El meu germà és un gran lector de Bataille i dels postestructuralistes francesos —va explicar el Ruiz, el director—. Bataille va passar temporades a Catalunya —va afegir.

—Va acabar El blau del cel a Tossa de Mar —va rematar l’Enrique.

Es referia a un d’aquells llibres a mig camí de la pornografia modernista i les filosofies sifilítiques dels francesos. El Joel els havia llegit amb passió; jo, amb indiferència. L’Aleix devia notar la meva incomoditat, perquè se’m va acostar i gairebé es va interposar entre aquella parella i jo.

—Als artistes els agrada aïllar-se, oi, Nono? —va disparar l’Enrique.

Vaig assentir. Un sí mínim per no semblar maleducada.

—I la natura pot ser un lloc ideal —va afegir. Es veu que per a l’Enrique Tossa de Mar és Natura—. Tu, Nono, també has decidit fer una mica de Thoreau, oi?

Bataille i Thoreau agermanats pel seu «passeig per la Natura»? Hauria pagat per veure la cara del Joel, si ho hagués sentit, això. De fet, potser va ser aquest el moment, el de la decisió presa per dins, en silenci. A la merda el MAE, a la merda aquella gent, l’art i totes les seves pretensions, que eren les meves en el fons, o les d’abans, o les que vaig aprendre, i que ja no m’interessen. Perquè ara mirava al voltant i no veia res, un buit tan gros com el que deixaven les paraules d’aquells dos. El Joel s’estava al fons, al costat de la taula del pica-pica endrapant canapès com un nen que s’avorreix i espera que els pares li diguin Marxem. Li vaig clavar la mirada però no es va adonar de res. També és possible que m’ignorés; és molt típic d’ell, quan més falta em fa, quan xisclo demanant-li ajuda i que sisplau vingui i en digui alguna, que els distregui tots i jo em pugui esmunyir. Però no va venir. Això sí, l’endemà, quan li vaig explicar com havia anat, em va retreure de forma molt colorista que no l’hagués avisat.

—Hòstia, Nono, Bataille i Thoreau, i tu completant el trio!

—Joel, hi ha bromes que ja et podries estalviar. Parlo seriosament. Deixar-ho, ho entens?

—D’acord, no he dit res.

El Joel encara no em creia. La seva antena segur que detectava que no l’hi explicava tot. S’havia passat el matí furgant: que si de veritat estava segura de deixar el museu, que si jo no era de reaccionar en calent, que si havia tingut algun desengany que ell no sabés (això es veu que era important, que no ho sabés). Coses així.

—Nono, no creus que Thoreau era un egocèntric? —va dir tot d’una.

Vaig agrair un gir en la conversa.

—No ho sé… —vaig respondre.

—Quant de temps va viure a la cabana?

—Un any?

—Un any passa volant. Però quines ganes d’explicar-ho que tenia, el tio. Si fins i tot fot una llista dels claus que va necessitar per fer-se la caseta i els diners que li van costar.

—Thoreau no m’ha semblat mai gaire sincer.

Això va provocar que el Joel posés un dels seus somriures murris. I tot seguit:

—En canvi Bataille és l’home més honest de la història!

—Au, va, Joel, ja saps què vull dir.

Bataille, Thoreau, l’art i les cabanes self-made, bordells i causes socials i cotxes elèctrics. Tot egocentrisme compromès. Això era el que volia dir. Al final vam concloure que Thoreau era un tio massa social. Massa preocupat per convertir-se en un model.

—Un solitari del Friedrich —vaig murmurar.

No en vam seguir parlant, ni de Thoreau ni del museu, ni de deixar-ho tampoc. A més, feia uns minuts que el Joel es mirava malament el gat perquè no parava de rondar la figuera de moro que havia plantat i temia que es punxés. Ara ja no se’n podia estar i el va començar a renyar.

Jo em vaig encendre un cigarro i me’ls vaig quedar mirant. El Joel anava darrere del gat, que fugia pel pati amb carreres curtes, fintes i salts. El gat es fumia d’ell. I com en sabia!

—Que Friedrich s’enfonsi al seu mar de núvols —vaig rematar, parlant amb mi mateixa.

El Joel, que s’estava inclinat davant del gat i li imitava l’expressió furtiva, em va mirar. M’havia sentit.

—A tot estirar Turner —va afegir. Nova finta davant del gat—. Turner i els seus remolins tèrbols, amb els humans ben fosos entre les boires. Contaminació inclosa.

—Turner et transporta a una mena de passat oblidat.

—El temps de les coses.

—De les pedres i de les coses.

El gat no es prenia gens seriosament els atacs del Joel, només ho feia veure, com si el volgués acontentar. Nosaltres parlàvem amb el mateix fingiment, paraules d’acte reflex, sense donar gaire importància a res del que dèiem, com un joc. Mentre els veia perseguir-se, em vaig agenollar i, amb la mà que sostenia el cigarro, vaig simular un traç al terra pelat del pati. Amb el dit petit vaig començar a dibuixar uns solcs, remolins de Turner sobre la pols seca, remolins meus i de la terra, ditades paleolítiques també.

—De petita anava a la platja de nit i m’imaginava que apareixia un vaixell fantasma —vaig dir—. I se m’enduia. No t’ho havia explicat mai, això?

El gat i el Joel se les tenien ara entre les potes de la gandula. El gat a sota; el Joel mig estirat a sobre, de bocaterrosa.

—Pirata.

—Què?

—El meu era un vaixell pirata.

—El meu fantasma. Buit i boirós.

El Joel va fer cara de no saber què respondre i va seguir jugant. Ai!, va cridar. M’has esgarrapat! Dolent! I li va llançar un nou atac sorpresa amb la mà.

El vaixell anònim que se t’emporta. El moment que més desitges, el que no ha estat mai, que desconeixes i que no té res a veure amb tu ni amb res de la teva vida. El reconeixement d’una distància pura, de temps oblidat. Voler-ho engegar tot a rodar per poder tornar. Però tornar a on? Si fa no fa com voler recular a l’impuls original del primer traç sense tenir ni la més punyetera idea de què coi vols dibuixar. Els remolins de Turner. Que el dibuix surti dels contrasts que tu no has creat. Ser un canal. El que em feia més por. El que encara me’n fa, però ja no m’importa.

*

El que va passar a partir d’aquest dia, des d’aquest endemà de la inauguració fins a la matinada que va tornar a venir la policia (i aquest segon cop sí que hi era, i van ser tres cotxes, i no només va ser la parelleta avorrida que m’havia explicat el Joel, i va venir una ambulància també, i va ser molt més difícil treure’ns-els de sobre), aquest moment, deia, també es podria dibuixar així, dins de remolins de llum i boires. O part dels remolins mateixos.

La nostra tempesta perfecta, que ens cridava i atreia i volíem. Amb tota la ràbia del món.

Però encara havíem d’esperar unes setmanes.

UNA SUCCESSIÓ DE DIES

El Joel va començar a muntar la tanca a mig matí. Feia una calor que et prenia les ganes de tot. Havia pujat unes barres de ferro que havia recollit de la central i ara les clavava a intervals de dos o tres metres. Seguia el perímetre del pati, per dins, per darrere de les bardisses seques. Després passaré un filat i allà faré un forat d’un pam arran de terra, va comentar en una pausa, Perquè pugui entrar el gat. Jo encara anava i venia del museu. M’hi estaria fins que acabés l’exposició de l’Aleix, que, tot i estar encara molt pendent de mi, mantenia la distància, com si tingués por de trencar alguna cosa.

Quan vaig tornar de Barcelona, a mitja tarda, el Carlos l’estava ajudant. Crec que me n’havia dit alguna cosa, que el Carlos l’acompanyaria a la ferreteria i que li explicaria com fer-ho, això de la tanca. Tots dos sense samarreta, coberts de suor, traginant barres i una bobina de filferro que anaven desenroscant a tocar de la línia de la tanca. Fixaven el fil a les barres amb unes grapes de plàstic negre. Les tensaven i, clac, grapa clavada. El Carlos no parava de xerrar, i el Joel, visiblement cansat, li responia amb frases curtes i somriures poc expressius. Conec el Joel i sabia que se li havia ficat al cap acabar-ho en un sol dia, que per aconseguir-ho aguantaria el sol, la conversa del Carlos i el que li llancessin a sobre.

Però no ho van poder acabar. Ni aquell dia, ni l’endemà ni l’altre. El Joel va agafar una insolació que el va deixar estabornit gairebé una setmana. Per primera vegada, però, va ser sense mal humor, sense pagar-ho amb mi, com hauria passat quan vivíem a Barcelona. Evidentment, el Carlos li va proposar que ho acabaria ell sol, però el Joel s’hi va negar i la tanca va haver d’esperar uns dies.

Aquella mateixa nit, el gat va començar a refregar-se a les barres.

—Veus, ja ho ha entès —va exclamar el Joel des del sofà—. Els murs, si són propis, són bons.

—Au, Joel, beu més aigua i descansa.

Semblava un escamarlà acabat de bullir.

—Encara em sobraran unes quantes barres… —va murmurar. No crec que aquest detall anés dirigit a mi. El Joel i el seu món interior. Ara mateix només existien les barres i la tanca, el perímetre, els murs, la defensa de la casa, però hi havia un element nou, un que se li mesclava entre tanta dèria i me la feia semblar més raonable, o raonable del tot. El gat ens acostava.

*

Van tornar a aparèixer els gossos. La treva havia acabat. Segons el Joel aquella pau havia estat tan sols això, una treva, i una d’enganyosa. Haig d’acceptar, però, que la idea de la tanca va funcionar molt bé. Els gossos es llançaven carrer avall però s’havien d’aturar de sobte davant del fil ferrat. Eren una massa de pèl eriçat. Bordaven, saltaven, es desorientaven. Ja no van poder tornar a entrar mai més dins el pati. Hi havia dies que rondaven la casa, ensumaven cada racó i no marxaven fins que el Joel, o jo, o fins i tot el Carlos si els veia des del seu porxo, sortíem i els espantàvem a crits i cops de pedra. Això del Carlos em va sorprendre, com si el Joel l’hagués convertit en una mena de company guardià. I em feia sentir bé.

Doncs això, van tornar els gossos i, a partir d’aquí, una successió de dies, paquets de vint-i-quatre hores i fets concrets. Cap intenció, cap sentit destacable, cap compte enrere ni cap sumatori. Sense temps artificials. El rellotge, el mòbil, el que s’ha de fer o deixar de fer, substituïts de mica en mica per una conversa curta, un cigarro, una cervesa, un cafè o una carícia. I en el procés, Barcelona ja començava a semblar-me una realitat que no era meva. Potser ho provocava el mur del Joel, que havia aconseguit substituir tots els meus bastions externs; o potser era tot el contrari, potser era el mar que tinc sota la pell, que com el de sal i aigua d’allà fora, començava a enderrocar tot el que fins llavors l’havia limitat. N’hi havia prou amb el gat i tota aquella silenciosa i immensa nul·litat del Margalló. Cada vegada n’estava més convençuda.

—S’hi està bé, aquí, oi?

Aquest cop vaig ser jo qui ho va dir. Ecos d’una conversa passada. El Joel va aixecar una cella. Aquells ulls grisos i freds seus que sempre amaguen la persona. Res de finestres a l’ànima.

—Doncs sí. Tens raó. —I tot seguit, mentre recollia una bola de paper de terra, joguina de gat, va afegir, amb un somriure—: I a veure si et fas més sovint aquell monyo japonès, amb els dos palets, que m’agrada com et queda, ja ho saps.

Li va llançar la bola al gat, que va sortir disparat per caçar-la.

Passaven els dies. Lents per fora; no tant per dins. Dies tranquils, del tot, si no fos perquè el gat no entenia com nosaltres la política de murs i això dels límits que dibuixem als mapes o amb fites i estaques. Des del primer dia ens va fer entendre que, si bé considerava aquella tanca com una realitat molt pròpia —no parava de pixar-s’hi i refregar-s’hi—, no només no tenia la intenció de quedar-se dins el pati, cosa que ja suposàvem, sinó que ara s’envalentia i s’apropava a casa del Romà quan els gossos eren dins la gàbia o havien desaparegut pels turons.

—Aquest gat ens matarà a disgustos —es queixava el Joel.

—Sí.

—Ara és més atrevit.

—Vols dir?

—Ja t’ho dic, jo, que sí.

—L’altre dia vaig veure com baixava corrents de casa del Romà amb un gos al darrere.

—Ho veus. Els va a provocar, Nono. Seguríssim.

—Però…

El Joel em va mirar i va prémer els punys.

Després, tot rascant-se la barba amb una mà:

—Si poguessis fotre nerviós el Romà d’alguna manera, no ho faries?

—Doncs deu ser alguna mania vostra, de mascle, perquè s’ha de ser ben burro per…

—Fa uns dies vaig sentir olor de pixats de gat al peu de la gàbia dels gossos.

—Ja has après a distingir el pixat de gat del de gos?

—El de gat té una olor més seca.

—Olor o pudor?

—Tot és subjectiu.

La imatge d’un Joel primitiu encorbat i ensumant pixats d’animals, amb els pensaments reduïts a olfacte i immediatesa, em feia riure i m’agradava. Una alerta, però, una que em va tensar de dalt a baix, em va tornar a la realitat.

—I què coi hi feies tu a casa el Romà? —vaig saltar.

Va tornar a arronsar les espatlles. I ara no em va dirigir la mirada. Els ulls freds de nou. I sense somriure. Sense ànima. Era lluny. El seu lluny.

UN QUADRE QUE FILA MOMENTS

Quan penso en el quadre que em va regalar l’Aleix salto al dia de la inauguració. Relacions fàcils, agraïdes. I frases curtes, com les de les nits d’insomni. Perquè em continua costant dormir. Això no m’ho arreglarà res ni ningú. Un límit infranquejable. Tots tenim un sostre.

Quan el Joel i jo vam arribar a la inauguració, l’Andrea xerrava amb l’Aleix. Se’l veia nerviós, potser perquè era el gran dia, potser per la regatera del vestit que s’havia posat l’Andrea, que feia dies que el provocava. Els crítics exercien de crítics i la sala ja era mig plena. El Joel em va fer un senyal amb la mà, un Tu tranquil·la, que jo m’entretinc sol. L’Aleix ens havia vist entrar i no s’havia apropat, cosa que em va tranquil·litzar. Vaig enfilar cap a la taula del càtering i primera copa de cava avall, per greixar la gola i els somriures. Llavors vaig descobrir que havien retirat un dels quadres. El dels cavalls. Quatre caps de cavall; quatre postures encadenades, com diapositives d’un sol moviment. Era una variant d’una pintura paleolítica, de la cova de Chauvet.

No hi era i ningú m’havia dit res.

Quan vaig tenir l’Andrea a l’abast:

—Què ha passat?

Ella va fer una rialleta però no em va donar cap explicació. Es veia que tenia ganes d’ajuntar-se amb un grup d’amics seus, estudiants d’art, per la pinta que feien. Els convidats, que ja començaven a omplir la sala, em van distreure i ella va aprofitar per esmunyir-se. No va ser fins més tard, quan el Joel ja havia marxat cap a casa, que vaig resoldre el misteri. Tampoc no m’agraden els misteris, quan passen a la vida real.

—Andrea, vine.

La nena ja anava mig alcoholitzada. Regatera inflada i galtes rosades.

—Quina il·lusió, oi? —va dir-me sense més ni més. La vaig retenir amb una mà. No sabia a què coi es referia.

—Encara no m’has dit què ha passat. El quadre dels cavalls.

—No t’ho ha dit, l’Aleix?

—Què m’havia de dir?

Va escurar la copa de cava i va deixar escapar una rialleta.

—És un regal per a tu —va dir.

—Què dius?

—Sí, sí. —I una rialla més. Així, passada de voltes, reconec que resultava més atractiva i menys rata de biblioteca. Abans l’havia vist xerrar amb el Joel.

—De què parlaves amb el Joel? —vaig preguntar-li, canviant de tema.

—Amb el Joel?

Es va posar la mà a la boca com si li costés fer memòria.

—Crec que el teu marit es fotia de mi.

—Ah, sí? —Segur que sí.

—Em preguntava què volien dir els quadres i jo, és clar… —Riure de nou—. L’hi intentava explicar.

Vaig respirar fondo i la vaig aviar.

Un regal de l’Aleix? Els cavalls… Li hauria d’haver donat les gràcies, però no ho vaig fer. Em va portar de tornada a casa i, en tot el trajecte, amb el quadre entaforat al seient posterior del cotxe, ni em va passar pel cap pronunciar un simple gràcies. Ell em va tornar a parlar de Londres. I jo temia que ho tornés a intentar.

El quadre no s’havia mogut del lloc on l’havia deixat quan vaig arribar a casa. Estava recolzat a la paret del menjador, sobre les caixes de la mudança que no havíem obert ni obriríem mai. Jo no l’havia desembolicat, i el Joel, cosa curiosa, va trigar dies a preguntar-me’n res. Tot i que s’havia contingut —i segur que li va costar una barbaritat—, vaig descobrir que li havia fet una ullada. El paper estava estripat en un parell de punts i després l’havia tornat a enganxar amb cel·lo amb una matusseria molt seva. El Joel no n’ha sabut mai d’embolicar i desembolicar regals.

Al cap d’una setmana, un divendres, a mig matí, mentre s’avorria plàcidament estirat al sofà, per fi va treure el tema:

—Em penses dir què és o no?

—Si ja saps què és. Ho has mirat?

—Jo? Què va!

—Joel, el paper està estripat.

—Deu haver sigut el gat.

I llavors el va renyar des del sofà. No toquis les coses de la mama, va dir-li. L’animal no es va immutar. Estava estirat sobre el marbre de la cuina: ja havia descobert la seva frescor misteriosa.

No li vaig discutir la mentida.

—És el quadre dels cavalls. Me’l va regalar l’Aleix.

—Mira, tu, quin detall. —Veu de geloset.

—Està agraït, suposo.

—Ahà. I agraït per què?

—Per l’exposició. Per què si no?

I quan desitjava, o exigia, que la conversa acabés de pressa:

—El vols penjar?

—No ho sé.

Vaig agafar unes tisores de la cuina i em vaig plantar davant del quadre. El vaig aixecar i vaig tallar el paper amb cura. Quan ja el tenia desembolicat, me’l vaig quedar mirant uns segons. Hi havia un sobre cosit darrere. El vaig agafar i me’l vaig guardar a la butxaca de forma dissimulada. El Joel no deia res, però el notava atent a la meva expressió, a què devia estar pensant, i sentint. El gat va saltar del marbre i va començar a rebregar el paper amb ulls de nen encuriosit. Aquell embolcall s’hi va estar una bona temporada, allà a terra, perquè hi jugués.

Els cavalls em semblaven molt menys naturals vistos des del menjador de casa. Vaig provar de posar-lo a un parell de llocs, m’allunyava i el tornava a observar.

—Joel, soc jo, o aquí no sembla el mateix?

—L’art és per als museus, no? —va respondre sense incorporar-se del sofà.

—Però no eres tu qui deia que els museus són com els cementiris?

—Doncs això, per als museus…

No vaig penjar el quadre. Ho havia sabut des del primer moment. I no perquè em recordés l’Aleix i les seves atencions. En realitat, si l’hagués penjat, hauria sigut precisament per no oblidar aquella excitació. Si no el vaig penjar va ser perquè, de cop i volta, ja no m’agradava. No em deia res. Un altre res més que se sumava a tots els res que estava deixant enrere.

—On van els quadres quan no els mira ningú? —vaig remugar.

Aquesta pregunta sí que va cridar l’atenció del Joel.

—Això és alguna mena de cosa zen?

—No, Joel. És una pregunta pràctica.

—Ah, perfecte.

Sostenia el quadre i esperava.

—Doncs no ho sé, Nono. Al garatge?

El quadre va anar a petar al garatge. Encara hi és. Mut entre els vaixells de l’avi, les llibretes i els electrodomèstics passats de moda que segur que ja no funcionen. El sobre que hi havia amagat l’Aleix el vaig obrir més tard. Contenia una targeta amb una adreça de Londres.

NIT AMB VENT DEL NORD D’ÀFRICA

Una nit no vaig dormir gens. Ni deu tristos minuts. Feia vent i una xafogor horrorosa. L’estat mental que s’ajusta a la meteorologia. Sempre he tingut nits d’aquestes, nits amb l’alerta reptiliana al cent per cent i sense parar de preguntar-me què hauria d’haver fet a la vida, així, en general, com si mai ningú pogués respondre realment a aquesta pregunta. La insistència impertinent que ve de dins. Em vaig aixecar per beure un got d’aigua. El gat, que ja passava la majoria de nits dins de casa, es va enfilar a l’aigüera, va ensumar el raig i va fer quatre llepades a l’aigua que queia. Després va baixar i va començar a picar el vidre del finestral del menjador amb la pota.

—Vols sortir?

Vaig obrir la porta. Es va estar uns segons examinant el pati des del llindar, instants de reflexió felina, ensumant els voltants, i després va córrer fins a refugiar-se sota una gandula.

Ara que començava a acostumar-s’hi, preferíem que passés les nits dins de casa. La por de la mort, però sense reflexions existencials. Por de trobar-te un matí un cos desmembrat, d’algú que estimes. Ai sisplau que no li passi res: aquesta por. Però tampoc no m’agradava veure’l nerviós i al final cedia i el deixava sortir. Vaig tornar al dormitori, i això que sabia que no aclucaria els ulls en tota la nit. Quan ja feia deu minuts que estava estirada, em vaig tornar a aixecar i vaig sortir al pati jo també. El gat s’havia assegut al peu del garatge, al costat de la figuera de moro del Joel. Em va mirar sense moure’s d’on era i jo em vaig estirar a la gandula, a prop seu. Vent calent. Com aire de motor de cotxe. Un cel estrellat. Límpid. Immaculat i metàl·lic.

A les nits el gat es baralla amb altres gats. Aquella vegada duia una ferida que li creuava tota la galta i que havíem hagut de netejar-li amb sèrum fisiològic un parell de cops. L’orella esquerra era un poema.

Al final el gat va desaparèixer entre els matolls de la cara sud de la casa i jo vaig esperar que sortís el sol.

EL QUE L’AVI NO HAVIA DIT A NINGÚ

—Què fas?

El Joel m’havia enxampat al garatge remenant les llibretes. Sempre em descobreix. El seu sisè sentit. Hauria d’haver-m’hi posat quan era fora de passeig per la central. És clar que, sent com és, segur que tornava enrere perquè aquella veueta interna de detectiu tronat que assegura que té li hauria dit: Alerta, algú furga!

—Això té un ordre? —li vaig preguntar, assenyalant les llibretes.

—Temàtic o cronològic?

Vaig aclucar els ulls.

—L’avi tenia un ordre temàtic?

—No, i ara.

—Joel, no m’emboliquis.

—Només volia saber què busques. Per ajudar-te…

—Suposo que tampoc no deu haver-hi cap ordre cronològic, oi?

—Mmm, depèn.

Vaig enretirar-me i em vaig recolzar al seient de la moto vella. Ara el Joel no em va fer insistir i es va explicar.

—El teu avi no sempre posava data a les entrades, i per descomptat que no va guardar les llibretes seguint cap ordre. Però amb alguna data aquí i allà les pots ubicar.

—Busco les últimes.

El Joel va ajupir-se, va moure un parell de caixes i me’n va obrir una.

—Aquí.

—Gràcies.

—Però què busques?

—T’ho haig d’explicar tot?

Va fer cara d’estupefacció. I llavors:

—Que no ens ho expliquem sempre tot?

—Sí, és clar. Sempre dels sempres.

—Per tant…

La caixa que m’havia indicat tenia poques llibretes. No tenien res d’especial. El mateix model, amb cobertes de diferents colors. Verd, vermell, blau. Vaig agafar la verda. Feia pudor de florit. Totes en feien. La vaig fullejar i vaig anar a l’última entrada. Sense data. Però unes pàgines més enrere vaig comprovar que rondava l’abril del 2010, i ja m’estava bé.

—No em va voler dir res —vaig murmurar—. Que es moria.

—I això et dol?

—Vivia més temps aquí que a casa dels pares!

—Encara et dol…

—Has vist que parlés del càncer en algun lloc?

—No.

Vaig alçar els ulls i em vaig quedar mirant el Joel. Tenia tota la seva atenció. Cosa estranya.

—Ni una referència?

—No res explícit. O almenys res que jo hagi trobat. Tampoc no m’he llegit totes les llibretes.

Vaig abaixar la mirada i vaig començar a llegir en silenci i a mig paràgraf.

… sembla que li han posat preu a les meves mans. Mil cinc-cents euros. Si faig la divisió entre les hores que m’hi estaria, em surt, aproximadament, un euro a l’hora. Si fa no fa com un negret de l’Índia fent sabates. Els he dit que no, que ni pensar-hi. A les Drassanes ja tenen un parell de vaixells meus, no en necessiten cap altre. A més, volien el Juan Sebastián Elcano. No tinc temps per a Juan Sebastianes…

M’havia d’agafar a aquestes tres paraules? No tinc temps. Només això?

—Creus que ho sabia, que estava malalt?

—Et vols aferrar a això? Que no en tenia ni idea?

—Jo crec que sí, que ho sabia. O que ho sospitava.

—És un tema que no et treus de sobre.

El Joel es va asseure a terra.

—Vols que t’ajudi? —em va proposar.

Vaig assentir.

Vaig seguir fullejant.

Febrer del 2010.

O les notícies són per a imbècils o tots ens hi hem tornat a còpia de llegir-les. Ara resulta que de les quatre coses que se suposa que ens han de mantenir ben informats, una és que ha mort un soldat espanyol a l’Afganistan. Però a veure, què es pensen que és una guerra? Guerres on moren tres soldats i mig…

I s’esplaiava una pàgina i mitja més fent un repàs de l’actualitat i la conclusió sempre era la mateixa: la gent és subnormal.

Una altra entrada. Tres mesos enrere. Abans de Nadal:

El meu fill ja es podria fotre les felicitacions de Nadal on li càpiguen. Com li explico el cansament que em provoca pensar en el dinar, els nens…

Crec que el Joel ja me n’havia parlat, d’aquesta. Es queixava dels cosins petits, que semblaven cocaïnòmans repartint hòsties al tió, i el Joel s’havia pixat de riure. Vaig saltar unes pàgines i vaig continuar llegint. Entrades de gener, segurament. Tres mesos abans de trobar-me’l mig mort al lavabo.

—El cos t’avisa d’alguna manera quan sap que és a punt de morir? —vaig fer apartant els ulls de la lectura.

—Això és el que busques? Alguna mena de senyal? Una premonició?

—La pubertat invertida, que diries tu.

El Joel va semblar molt satisfet amb aquesta idea.

—I l’has trobat?

—No, aquí només parla del de sempre. De vaixells i de les coses que l’emprenyaven.

—Íntegre fins a la mort.

—Suposo que sí.

En veu alta:

Potser em compro una guitarra. De jove havia rascat una mica. Servia per impressionar les xicotes.

El Joel va riure i va exclamar:

—Doncs té raó!

—Tu també tocaves la guitarra? No m’ho havies dit mai.

—No, no, i ara. Vaig aprendre quatre acords i poca cosa més. Però el Dani en sabia força i els amics que tocaven sempre em van semblar més atractius.

—També hi havia noies guitarristes.

—També. I era com veure porno!

No vaig trobar cap d’aquelles premonicions de mort. Si sabia que li faltaven quatre dies, l’avi no s’ho deia a si mateix en aquells diaris. Ni tan sols parlava que li fes mal res, a banda d’alguna referència puntual a dormir malament —també ell— i que no sempre païa bé. Això de la panxa, als pocs llocs on en parlava, sempre ho atribuïa a l’edat o als gasos per la mala llet. Perquè una cosa no se li podia negar: sabia perfectament que en tenia molta, de mala bava acumulada.

—Potser li feia por morir?

—Potser sí.

—Tu el coneixies millor que ningú.

—No anava mai als cementiris.

—Així de simple, llavors. Ja tens la resposta.

—No ho sé.

—Jo tampoc, però no se m’acut res més, Nono.

Mira aquí. Devia ser del març o l’abril. Li vaig atansar la llibreta al Joel i li vaig assenyalar una frase:

Un llestet, el nebot del Procurador, que es veu que estudia a la universitat, molt senyorito ell, em discuteix i em diu: Senyor Batalla, no crec que sigui cap avantatge evolutiu per a una espècie haver desenvolupat fàstic cap als seus propis membres. I ho diu tot ofès. Serà burro.

—Reconec que una part de mi l’admira —va fer el Joel, rient.

—Sí, ja. Tenia aquest efecte en molta gent.

—Creus que si hagués estimat més el teu pare, ell no hauria sigut tan desentès? Amb tu, vull dir.

—No ho sé. Estimar tampoc no és garantia de res.

—Diuen que l’amor només fa possible una cosa.

El Joel es referia a la decepció.

—Què és el que t’ha fet més mal del teu pare?

Vaig pensar abans de respondre.

—Sempre que li ensenyava un dels meus dibuixos em posava molt nerviosa. I trista. Notava que ell no sentia el que havia de sentir, o el que jo volia que sentís, fos això el que fos, que tampoc no ho sé.

—A la merda, el teu pare —va reblar el Joel.

La meva recerca del llenguatge ocult de la mort no va dur enlloc.

PERÒ L’AMENAÇA ENS VA VENIR A TROBAR IGUALMENT

Estius de set mesos que s’enganxen a la pell, que la couen a foc lent. El Margalló s’havia tancat com una esfera perfecta al voltant de les nostres vides i ens estrenyia sense fer mal. Estirar-se a les gandules; passejar pels voltants; baixar al súper molt de tant en tant; foragitar els gossos. Saludàvem el Carlos i la Deli, si podia ser de lluny, tot i que el Joel cada dia s’hi portava millor, amb aquells dos. Jo comptava els dies que em faltaven per deixar el museu i donar per liquidada Barcelona per sempre més. El Joel vagarejava molt. També s’entretenia amb algun dels seus projectes personals. Ara se li havia ficat al cap plantar un hortet, però el nostre amic, sabotejador nat, se li cagava a tots els parterres que preparava. Ell amb l’aixadeta i el gat mirant-se’l com si ja planegés la propera defecació. Quan aquell animal es mirava el Joel jo també ho feia; i quan jo el mirava, al gat, el Joel s’acostava a mi.

—Ara que encara tenim aigua —deia. Es referia a l’hort.

A mi m’era igual com passés el temps. En tenia prou sabent que era a prop. Parlàvem menys. Sense tantes paraules el temps s’eixampla, que ja està bé, que de temps estret n’havíem tingut des de sempre i si alguna cosa val la pena aprendre és rebentar-ne les parets, del temps, de les ciutats, de les antigues il·lusions. També havíem fet desaparèixer la funció fàtica. I quin descans. Com haver-se arrencat l’obligació de respondre els whatsapps, el check i el doble check. Agafa el mòbil i llença’l pel forat del vàter, que em deia l’avi de petita. De fet tenia pensat fer-ho, després de deixar la feina. Però no pel vàter, que al Joel li agafaria un cobriment. Per si s’embussa.

Em sentia cada cop més indiferent envers mi mateixa. Retreta de mi i de les paraules. Com si em sentís pensar de lluny. Les coses les veia de més a prop i això era suficient, m’omplia i encara ho fa. Potser va ser per aquesta «placidesa de descampat» —expressió del Joel— que vaig trigar a reaccionar la tarda de l’ensurt, de la mort, del crit. Vaig necessitar un temps de silenci abans de poder parlar del que havia vist. Però tampoc no em vull culpar. Atacar, fugir o bloquejar, i l’instint em devia manar bloquejar, aquelles primeres hores.

Era un dimarts i tornava de Barcelona. El sol del vespre entelava l’horitzó amb una pàtina granulosa. Pujava pel carrer de casa amb la segona marxa posada. El motor grunyia. Recordo que vaig mirar l’indicador de la gasolina i vaig pensar que l’endemà havia d’omplir el dipòsit a l’àrea de servei de l’autopista. Va ser en aquell instant que el Golf del Romà em va avançar a tota llet. No l’havia vist venir. El Romà havia acabat les vacances i sovint me’l trobava quan tornava a casa a aquella hora. No ens dèiem mai res. No creuàvem les mirades.

Vaig accelerar. Ho vaig fer sense pensar. Pura emprenyada. Posar tercera i endavant. Just per acostar-me al cul d’aquell Golf sempre net i amb aleró de reactor. Vaig distingir a la perfecció una gorra de marca que tenia polidament exposada a la safata posterior del cotxe.

I llavors, el terror, la mort i el crit, el meu crit, el gat va aparèixer, venia de la dreta, del cantó nord, el de les cases del Carlos i del Romà. Es va refregar al peu d’un fanal. Recordo que vaig repetir no sé quantes vegades no i no. Només nos. I ni tan sols estic segura de si ho pensava o ho deia en veu alta, que crec que ho xiuxiuejava, o ho cridava, jo què sé, amb el cor que semblava que se m’hagués aturat, que volgués sortir-me per la boca o esclatar-me a la base de la gola. Quan el cotxe del Romà ja era a prop de la cantonada, el gat va saltar a la calçada i va començar una corredissa per creuar el carrer.

Vaig reduir la velocitat. Un acte reflex. De pànic pur i impotència.

El Romà, que devia tenir el gat davant mateix del morro, va accelerar. El seu Golf traient encara més fum dels tubs d’escapament, l’estrèpit i la pudor de gasolina recremada i l’infern concentrat en un instant davant meu.

Vaig xisclar.

El gat es va salvar de miracle. El vaig veure aparèixer per l’esquerra del cotxe del Romà corrent com un esperitat, sortint literalment d’entre les rodes. Havia esquivat el cotxe i es va esmunyir pel forat de pam que el Joel havia obert per a ell a la tanca. Jo només vaig poder parar. Era a una trentena de metres de casa. Allà on havia frenat i des d’on ho havia contemplat tot sense poder fer res.

Va ser la Deli qui em va trobar. Va picar la lluna del cotxe amb els artells. No sabria dir l’estona que m’hi havia estat, allà.

—Nono, ¿estás bien?

No vaig poder dissimular que estava plorant.

Vaig acotar el cap i la vaig saludar amb un simple hola amb la mà. Ella em va correspondre amb un somriure tímid. Estava inclinada davant de la finestra i es notava que no sabia què fer. No li vaig preguntar si havia vist el que havia passat, i quan vaig baixar del cotxe em va abraçar.

—Sí, sí, tranquil·la. No ha passat res —vaig dir-li, mentre me n’apartava una mica.

—Claro. Es que como estabas…

—A vegades has de plorar.

—Es verdad.

Potser va creure que m’havia discutit amb el Joel. O potser no, potser va intuir que no tenia res a veure amb cap problema de parella. Però no es va atrevir a preguntar res. Potser sí que ho havia vist tot.

Ens vam separar davant de casa. Ella va travessar el carrer i jo vaig entrar al pati amb el cap cot. Si hagués parlat amb el Joel immediatament sé que hauria sigut directa: Joel, el Romà ha intentat matar el gat. El fill de puta ha accelerat expressament. El molt cabró sabia que veuria l’atropellament, que em trencaria i que em moriria. I el Joel s’hauria posat rígid, i potser, després de passejar-se pel menjador, hauria sortit a fora. Primer per comprovar que el gat estava bé; després, obeint la ràbia, l’odi, la sang, l’emoció, potser fins i tot hauria pujat carrer amunt per encarar-se amb aquell malparit. Però no vaig dir res. Vaig entrar, vaig saludar, em vaig ficar a la dutxa i després com si no hagués passat res, almenys durant una estona. Amb prou feines m’atrevia a obrir la boca i ell devia pensar que estava malhumorada per alguna cosa de la feina. Necessitava estar segura del que havia vist, i repassar cada mil·límetre del record, i ajustar la realitat. Perquè fos el que fos el que decidís que havia passat, ho canviaria tot.

*

—Joel.

—Digues.

Estàvem fumant un porro estirats al llit. Eren les dotze tocades.

—Avui… ha passat una cosa.

—Què?

Vaig empassar.

—Nono, no m’espantis.

—No, tranquil. No ha sigut res, bé, sí que…

—Ha passat alguna cosa o no ha passat res? Què quedem?

El Joel va obrir les mans amb impaciència.

—Crec que el Romà ha intentat atropellar el gat.

No ho creia, ho sabia, però encara em volia guardar aquest convenciment per a mi.

El Joel es va quedar glaçat. Immòbil com una estàtua. Després va buscar el gat, al peu del llit.

Atacar, fugir, bloquejar.

Es pot llegir la resposta en els humans també? Jo no ho sabria dir del Joel. Tan sols li vaig notar una mena de deixar-se anar per dins, com si hagués estat esperant un fet com aquell i ara tot agafés la forma esperada. El fatalista que diu Ja ho sabia, jo, que passaria alguna cosa així. Ara ja està.

Aquella nit es va aixecar del llit mil cops. Les seves passes ressonaven per tota la casa. Olor de tabac. Algun sospir. El to tendre d’unes paraules dirigides al gat, que el devia seguir pertot arreu.

Jo no vaig dormir gens. I només em vaig aixecar un sol cop, per estripar l’adreça de Londres. Feia dies que ho hauria d’haver fet.

SET DIES

Els gossos ens van donar la tabarra amb els seus lladrucs tota la setmana, sobretot al vespre, però no els vam veure córrer deslligats. Ara semblava que era el Romà qui s’havia bunqueritzat darrere les seves càmeres, reixes, gàbies i finestres amb proteccions contra els ocells. Nosaltres ens esforçàvem per fer vida més o menys normal. Però era mentida. Mentida de soca-rel. El gat, en canvi, no semblava gens preocupat.

Tenia molts pensaments violents, una melodia tibada, de fons, que m’animava a plantar cara. No havia sentit mai un odi com aquell i sabia que denunciar-ho no serviria de res. Les pedrades les hauríem de fotre al seu cotxe i no als gossos, em deia. Per defensar els teus. Per protegir el territori. Per sobreviure. Per respirar tranquil·la.

El Joel estava tan callat com jo.

I UN DIA…

Em va despertar un raig ataronjat i intermitent que escombrava el sostre cendrós del dormitori. Encara no havia sortit el sol i el Joel, dret davant de la finestra, observava l’exterior. Havia apujat les persianes.

—Què passa? —vaig preguntar des del llit.

—Una ambulància. Policia.

El despertador marcava les cinc i vint-i-tres. Feia només un parell d’hores que m’havia aconseguit adormir.

Em vaig aixecar. El Joel em va fer lloc al seu costat, a la finestra.

El carrer estava il·luminat pels llums mòbils d’una ambulància i tres cotxes de policia. Tots al final del carrer, parats al mig de la calçada, desordenats. S’enduien el Romà estirat en una llitera. L’havien tapat amb una manta tèrmica daurada que reflectia les coloraines dels vehicles: blau, vermell, taronja, com un parc d’atraccions. Els gossos no paraven de bordar i no podia evitar demanar per dins que algú els fes callar d’una puta vegada.

Quan l’ambulància ja s’allunyava, un parell de mossos es van plantar a la porta del pati. Un s’ajustava la llanterna a la solapa de l’armilla mentre l’altre es comunicava per ràdio. Crepitar d’estàtica i paraules que no aconseguíem distingir. Un tercer agent, una noia, era davant de casa del Carlos i amb les mans als costats, l’examinava després de prémer el timbre.

Els vam fer passar al menjador. El Joel els va rebre en calçotets i samarreta; jo em vaig tapar amb una camisa. No els vaig oferir res, ni un cafè. Tot va ser molt protocol·lari. El mosso que portava la veu cantant ens va metrallar a preguntes amb una monotonia que et posava els pèls de punta. La majoria eren molt previsibles, de manual. Ni ell semblava gaire interessat en les respostes.

—Han vist què ha passat?

—No.

—Han sentit res?

Jo:

—No.

El Joel:

—Només els gossos. Com cada nit.

—Coneixen el senyor Romà Garcia?

—No gaire. Què ha passat?

—Un assalt amb violència.

—Han entrat a robar?

—No ho sabem encara. Sembla que no. —El mosso es va escurar la gola i va repetir la pregunta anterior—: Coneixen el senyor Garcia?

—Fa poc que vivim aquí. Tan sols hi hem parlat un parell de cops.

—Han vist cap persona sospitosa pel barri últimament?

—No.

—No.

—El senyor Garcia viu sol?

—Vivia amb el fill, oi? —El Joel em va mirar buscant una confirmació.

—Sí —vaig fer—. No sabem com es diu, el fill. Ara fa temps que no el veiem.

—Tenien bona relació amb el senyor Garcia?

El Joel:

—Ni bona ni dolenta. Ja li he dit que no el coneixem gaire.

—I amb els altres veïns?

—Si hi tenim bona relació?

—No. Quina relació tenia el senyor Garcia amb els altres veïns?

Vam insistir que no en teníem ni idea. Primer el Joel; després jo.

—A quina hora han anat a dormir aquesta nit?

—No ho sabria dir… Al voltant de la una o les dues? —va respondre el Joel.

—Sí —vaig afegir. Llavors vaig allargar el braç i vaig agafar el paquet de tabac de sobre la taula. Em vaig encendre un cigarro—. Sempre hi anem més o menys a aquesta hora.

—I no els ha despertat res? Cap soroll? Cap crit? Algun vehicle?

—No.

—Jo no he sentit res.

—Si hagués pujat un cotxe a la nit l’haurien sentit?

El Joel es va rascar la barba.

—No ho sé —va respondre.

—Però senten els gossos, no?

—Sí. Borden i udolen. Molt.

—Ahà. —El mosso es va treure un mòbil de la butxaca i, tot seguit—: Demà un company els vindrà a prendre declaració. Em poden donar el seu telèfon?

Vam assentir. Jo li vaig dir el meu número.

—Hi ha poca cobertura aquí —vaig afegir. Però em va ignorar.

El Joel va dir-los que ell hi seria tot el dia.

—Bona nit —es va acomiadar el mosso sense insistir més. L’altre va repetir les mateixes dues paraules.

Un dels cotxes de policia ja havia marxat. Ara n’arribava un altre, un vehicle sense distintius, però que devia ser policial perquè els dos que en van sortir es van posar unes armilles grogues i van dirigir-se cap a casa del Romà. Duien una maleta negra. L’agent que havia trucat a casa el Carlos també havia acabat i ara s’anava a trobar amb la resta. Es van estar al mig del carrer xerrant uns minuts i després van apropar-se als de la maleta. Examinaven el cotxe del Romà, la façana de la casa, l’entrada, la gàbia dels gossos, que no callaven.

—Els de les armilles deuen ser de la policia científica —va dir el Joel, quan vam estar sols.

—Sempre m’ha fet gràcia aquesta expressió. Policia científica.

—Sí.

No vam comentar res més. Ens vam limitar a fumar un parell de cigarros asseguts al sofà. Esperàvem que marxés tota la comitiva policial, que tornés la calma i la solitud. Llavors va aparèixer el gat, que s’havia amagat sota el llit mentre parlàvem amb els mossos. Tots els gats són pirates i no es refien de l’autoritat, que diu el Joel. El pobre va començar a rascar la porta.

—No el deixis sortir —vaig fer—. Massa moviment a fora.

El Joel no deia res. No especulava. Callat. Ni tan sols va voler indagar si havia dormit tota la nit o no, si havia dit la veritat a la policia.

SENSE PARAULES

L’endemà vam tenir la segona visita de la policia. Van ser més pesats. Una noia amb cua de cavall, accent de barriada i esquena d’aixecar sacs va repetir les mateixes preguntes que ens havien fet la nit anterior. Demanava més detalls: hores exactes, on dormíem, quan feia que vivíem al Margalló i què sabíem de la resta de veïns. Va insistir força amb el Carlos, que si de què el coneixíem i quins tractes hi havíem tingut. Ens vam fer els ximples una altra vegada. L’avi m’ho deia sempre: Nono, per ximplet no et condemna cap llei encara.

Més tard, ja sense policies a prop, va venir el Carlos. Se’l veia una mica esquiu. O potser era que parlava amb massa calma per ser ell. Mantenia un to de veu molt civilitzat, curós, com si ens volgués treure alguna mena d’informació o temptegés la possibilitat de donar-ne alguna ell. Nosaltres fèiem el mateix. Respostes curtes, res concret, com si no hagués passat res de l’altre món, encara que tots sospitéssim de tots, encara que tots ens n’alegréssim i les ganes de compartir aquella felicitat ens gratés des de dins amb un pessigolleig plaent.

Amb fragments d’uns i d’altres em vaig muntar una idea aproximada del que havia passat i vaig començar a dibuixar-me l’escena, els fets, el meu croquis privat.

Vinyetes de còmic que s’encavalcaven dins el meu cap.

Una ombra, forma humana, s’acosta a casa del Romà. És fosc. Du la cara tapada? Sí, l’hi ha de dur, si no la policia ja hauria detingut algú. Un passamuntanyes? Una màscara? Una d’aquelles de làtex que desfiguren el rostre? L’home o la dona puja pel carrer. Camina a poc a poc, arrambat als murs de bardisses de les cases abandonades. La majoria de fanals no fan llum. Cap bombolla de claror que el pugui descobrir. Quan és a tocar de la casa s’atura i evita els focus de seguretat, potser té por de despertar abans d’hora els gossos, que encara callen. S’hi està uns minuts, allà, dret o dreta, respirant. Suant en silenci. Potser fuma un cigarro. També deu repassar el pla.

Sosté un objecte contundent. Una barra de ferro o una canonada. Una palanca? La foscor no permet distingir bé l’arma. Però és perfecta. Acabarà deixant el Romà rebentat a terra, amb no sé quants ossos trencats, mitja mandíbula esmicolada i commoció cerebral. La policia que va venir l’endemà ens va parlar de múltiples contusions de diversa gravetat.

L’ombra obre la reixa del pati. Es planta davant de la porta del cancell. Un focus l’encega. Però no es mou. Sabia que això passaria. S’espera uns segons. Cap canvi. Ningú no obre la porta. Ningú no l’escridassa ni l’amenaça des de l’interior de la casa. Alça la barra i la fa repicar contra els barrots de la gàbia, que provoca que els gossos surtin esperitats del seu cau i comencin a bordar. Els provoca donant més cops a la gàbia, com els guàrdies de les presons de les pel·lícules quan desperten els presos. Els gossos bavegen, salten i xoquen contra els barrots sense por de fer-se mal. S’ha mogut alguna cosa darrere de les cortines del segon pis. El Romà va creure que era un lladre o ja va pensar en algú de nosaltres? Hi ha molta gent que desitjaria fotre-li una bona pallissa. Molta que ho podria haver fet. El Carlos, el Joel, el del locutori —no és gens savi denunciar l’operació d’un traficant—, o fins i tot el seu fill o la seva ex, per venjar-se de ves a saber quantes humiliacions domèstiques. Potser vaig ser jo i em guardo aquest secret per gaudir-lo sola. O la Deli, que les que semblen més poca cosa… El Romà ha de tenir molts enemics, aquí, al Margalló, i a fora també. I quan hi ha molts botxins i una sola víctima, alguna cosa ha de voler dir.

El Romà no s’atreveix a sortir de casa. Contempla des de l’interior del seu dormitori aquella figura que l’amenaça, espantat. Segur que ja ha trucat a la policia i a la seguretat privada d’aquella protecció vint-i-quatre hores que anuncien els cartells que té penjats pertot arreu. L’assaltant s’ho imagina. Retrocedeix i es planta davant del Golf. El comença a rebentar a cops. Les llunes, els para-xocs, els llums. Vidres i peces senceres del retrovisor, del taulell de comandaments, del parabrisa, esclatant i esquitxant el carrer. El Romà acaba sortint fotent crits. No se’n pot estar: que el cotxe és el cotxe. I quan encara no ha posat un peu a la vorera, l’ombra ja l’espera i se li tira a sobre, i cau el primer cop, i el segon, i encara més i més cops. Dotzenes d’impactes a les cames, als braços, a les costelles, a la cara. Tot sense intercanviar ni una sola paraula.

Després l’assaltant desapareix.

Arriba la policia. I després l’ambulància.

I em desperto i veig el Joel.

I ens venen a preguntar a casa. Dos cops.

I ens fem els ximples. Dos cops també.

I després ve el Carlos de visita.

Estem bé.

Pessigolleig agradable.

HIVERN A VINT-I-DOS GRAUS DE MITJANA

No vam tornar a veure mai més el Romà. No va morir. Els malparits ho aguanten tot quan es tracta de continuar vivint, però es va estar una bona temporada a l’hospital i fent recuperació. O això ens va dir el Carlos que li havia explicat el fill, que es veu que ara ja s’hi torna a relacionar. Al cap d’un parell de dies, un desconegut que duia la jaqueta d’una protectora va plantar-se al cap del carrer amb una furgoneta. Es va emportar els gossos. Ara, al costat dels cartells de l’empresa de seguretat també hi penja un Es ven. Cap visita però. No ens hauria passat per alt.

—I si la comprem nosaltres? —va proposar un dia el Joel mig de broma.

—Si la ven a bon preu.

La policia no ens va interrogar més. Vam veure passar un cotxe patrulla un parell de nits després de l’atac, però després res de res. Tot en pau. El Carlos assegura que no descobriran mai qui va ser, que de casos com aquest n’hi ha dotzenes cada setmana i no donen l’abast. En una sortida molt seva, va afegir:

—Conec un mosso, un amigo, bon tio, i m’ha comentat que el Romà té tot un historial de queixes i denúncies. Que el troben un pesat, vaja.

—Doncs potser va ser un policia qui li va rebentar les cames —li va respondre el Joel.

El Carlos va riure picant-se la cuixa amb una mà, i, després, fotent-li a la Heineken:

—A saber!

—Tot és possible.

—Tot.

I de mica en mica també en vam deixar de parlar nosaltres.

*

Ara som a finals de gener. Ja li he comunicat a tothom del museu que plego i no m’ha semblat que els hagi sabut gaire greu. L’Aleix fa setmanes que va marxar a Londres. Millor. Menys feina. El Joel està tranquil. Content. No ho manifesta, però jo ho sé. No sabria explicar què ha passat ni com, però ha anat bé. Hem reduït el món. Hi som nosaltres i les coses que tenim a tocar. En tenim prou. I sí, se me’n refot si el que ha passat és correcte o no.

Avui, aprofitant que fa una «temperatura suau», el Joel ha començat a treure les caixes de la mudança que no hem obert mai i les ha anat entaforant al garatge. Se’l veu feinejar sense gens de pressa, fa sense aquella ànsia constant que patia abans. M’encanta veure’l així, em tranquil·litza. El gat l’ha seguit tota l’estona. Ensumant-ho tot.

—Ara que he assegurat els prestatges…

Al matí ha començat a explicar-me que havia fixat l’estructura amb uns cargols especials i no sé què més de repartir bé el pes, però no li he fet gaire cas. Més tard, suat com una anguila, ha tornat a entrar a casa per beure un vas d’aigua i m’ha deixat una llibreta oberta per una pàgina sobre el marbre de la cuina. La solució que ni ell sabia que buscava, però que jo sí que necessitava, suposo, i que ell, que tot el que fa ho fa per a mi, com no para de recordar-me, em serveix en safata.

—També desaré les llibretes del teu avi —ha dit— i la moto l’hi regalarem al Carlos, que diu que no, que no vol, però sé que li farà gràcia.

Quan ja era fora i el sentia arrossegar més caixes, he agafat la llibreta, he clavat el cul sobre el marbre i he llegit l’entrada.

El meu fill segur que li posarà tota mena de problemes —escrivia l’avi—. Dubto molt que li deixi llançar les cendres. I la nena encara no és prou forta per plantar cara a son pare. Els pares som així, castrem els fills quan encara no saben que tenen collons, ovaris o l’òrgan que sigui que et fa prendre bé les decisions. Però la Nono és tossuda. Ara riu per tot, als joves els toca riure, però amb el temps dirà prou, i quan ho faci estic segur que no s’estarà d’emportar-s’ho tot per endavant. Segur que algun dia, gràcies a ella, o al mar, que ja no l’atura ni Déu, les meves cendres solcaran els oceans. L’únic que quedarà. Un món, un sol oceà. Cap superfície per escriure cap epitafi.

Tot molt cert.

Tanco la llibreta.

JOEL

LA SAGRADA FAMÍLIA

La Nono m’allarga mitja mandarina. L’ha partida i m’ofereix la meva part. Ella ha arrancat un grill i se’l fica a la boca. Mastega fent una mica de soroll. Jo l’imito. Som a uns vint metres d’on hi havia la xemeneia, recolzats sobre un bloc de formigó. Ja l’han enderrocat, la xemeneia. Només en queda una mena de pou a nivell de terra que han tapat amb runa. La van demolir amb explosius. Vam sentir les detonacions des de casa. Una traca de quatre pets i després un terrabastall molt fort que va aixecar un núvol de pols que va trigar hores a dissipar-se. Un petit bolet nuclear. En realitat, ha desaparegut tota la central. No en queda ni una paret dreta. Això sí, han renovat la tanca que encercla el perímetre, nova de trinca i ben poblada de cartells que avisen de perills i prohibeixen el pas.

—Feia mesos que no menjava mandarines.

—Que bones.

—Una mica massa madures, però bones.

—Ha estat una sorpresa trobar-ne al súper. L’ocasió fa el lladre, no?

—No sé si s’aplica aquesta frase al nostre cas, que les hem pagat.

—Tant se val.

Les màquines s’ho han endut gairebé tot, però queden rastres. Feixos de cables que surten de terra. Els solcs estriats de les cadenes dels buldòzers. Munts de maons. Ferros oblidats. Mil microplàstics, com els que hi ha al fons del mar i a les panxes dels peixos. M’agraden les cintes amb franges vermelles i blanques que pengen de la tanca i ondulen segons bufa el vent.

—Té, acaba-te-la tu.

La Nono m’ha passat un parell de grills més, en mastego un. S’ha aixecat i s’estira per treure’s la mandra. El sol li brilla entre els dits de les mans, que estén enlaire com si fossin dos estels de joguina. Du el barret de palla, les ulleres de sol, la part de dalt d’un biquini i una mena de pareo que s’ha fet amb un tros de tela d’un vestit antic. S’ha tret una espardenya i l’espolsa donant-li copets amb la mà. Unes pedretes cauen a terra.

Fa estona que un parell de gavines ens observen a certa distància amb un posat antipàtic. Ens podríem banyar, penso, mentre passa un tren. Caretes sense expressió que ens miren des de les finestres. S’allunyen a tota velocitat i es perden enllà, cap a Barcelona, resseguint la costa entre murs de protecció i terraplens. Em venen al cap escenes d’alguna pel·lícula de ciència-ficció antiga on ja es veien imatges com aquesta: rostres de cera, inerts, màquines en moviment, l’entorn reduït a una massa recremada, asfaltada, feta de pegats de ciment. Ja no m’esforço a recordar el nom d’aquestes pel·lícules.

—Creus que a les gavines els agraden les mandarines? —pregunto.

—Diuen que són com rates, que s’ho mengen tot.

—No, això són els coloms.

—Els coloms s’ho mengen tot?

—No, que són com rates.

Els llanço el darrer grill, que cau a un parell de metres d’on esperen pacients. Els dos ocells salten i criden. Després d’una batussa molt exagerada, la gavina que aconsegueix el premi se l’empassa de cop. Després em mira amb uns ulls negres de cap d’agulla.

—Ens observa —diu la Nono.

—En vol més.

—Quan ens miren ens fan reals. Ens dibuixen.

—Ja pot ser.

M’eixugo la suor del front amb la samarreta. La duc embolicada al cap com un d’aquells soldats britànics del S.A.S. de la guerra mundial.

—Tornem? —proposa la Nono. S’ha calçat la segona espardenya després de revisar-ne l’interior amb ulls de rellotger.

—Com vulguis.

Caminem fins a la tanca. Aixeco el filat pel lloc on l’hem tallat, l’espai just perquè la Nono pugui passar. Ella s’ajup una mica i surt a fora. Després el sosté ella perquè passi jo.

Ens dirigim cap al nostre turó. Pugem i baixem el terraplè. Creuem les vies. A còpia de passar-hi moltes vegades, el camí ha quedat gravat a terra. Sempre anem pel mateix lloc. Sempre animals d’hàbits. Comencem a enfilar el pendent. Evitem els pedregars i tota l’abundància de plantes punxegudes que té aquest coi de natura on ens ha tocat viure. El sol ens crema l’esquena. Des de la distància el mar fa un so diferent, més constant, sense tants alts i baixos, com un motor dièsel enterrat sota terra. M’espolso un insecte que m’ha saltat a la cara.

—Putes xinxes asiàtiques —rondino.

Són una de tantes plagues sobrevingudes.

—No servirà de res fotre’t de mala llet —diu la Nono, que em segueix a un parell de metres.

Té raó.

A mig camí m’aturo i miro enrere, cap a baix. Un altre tren fa estremir el paisatge.

—Va, no t’entretinguis, que tinc set i se m’ha acabat l’aigua.

Ara és ella qui passa al davant.

Continuem pujant.

El gat ens espera al marge.

AGRAÏMENTS

Gràcies a la Vanessa, a l’Stefan i a la Carlota pels seus comentaris i correccions.

Gràcies a la Carla, amb la seva visió i idees fa que tot quedi bé, compacte, bellament rodó.

Gràcies a l’editor i a l’editorial per creure en el que escric i donar-me aquesta oportunitat.

I, sempre, gràcies a tots els gats que he conegut i que m’han acceptat com a company seu.

MARC VINTRÓ i CASTELLS (Vilanova i la Geltrú, Garraf, 28 d’abril de 1975) és un escriptor català. Llicenciat i doctorat en Filosofia a la Universitat de Barcelona, amb una tesi doctoral sobre l’autor romàntic anglès William Wordsworth, també es formà a l’Escola d’Escriptura de l’Ateneu Barcelonès. El 2022 va guanyar el Premi Mercè Rodoreda de contes i narracions per la seva primera obra, Unes ganes salvatges de cridar (2023). El 2025 va publicar la seva primera novel·la, El gat ens espera al marge.