Una herència inesperada, una carta plena d’instruccions i unes cendres per entregar. Quan la Lau rep una maleta i dos bitllets per anar a Portugal de part de la seva tieta morta, comença un viatge que la portarà a descobrir secrets, amors amagats i la veritable essència d’allò que significa no aferrar-se a res.

Acompanyada de l’Elena, a la qual la uneix alguna cosa més que una amistat d’infància, emprèn un camí cap a una destinació incerta on la natura salvatge de l’Atlàntic es converteix en el testimoni silenciós dels records i desitjos no pronunciats.

Entre paisatges on l’amor i el passat es barregen amb el misteri, No sé si dits o llavis explora la fortalesa dels vincles, la llibertat de la memòria i la bellesa de rendir-se al que és desconegut. Aquesta novel·la íntima i evocadora captiva amb una prosa delicada i omple el cor del lector de preguntes que potser no necessiten ser respostes.

Selena Soro

No sé si dits o llavis

ePub r1.0

Titivillus 02.11.2025

Títol original: No sé si dits o llavis

Selena Soro, 2025

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Als meus amors Clàudia i Júlia.

A les meves amigues:

les que fa temps que hi són,

les que acaben d’arribar

i les que hi seran sempre.

I com més anys passaran més estimaràs allò que mai no es coneix, allò que sempre es desitja, tot el que mai no es té: l’aire, la claror blanca de les estrelles, el mar que el teu vaixell deixa enrere.

MERCÈ RODOREDA

CAPÍTOL 1

Diuen que si contemples el mar en soledat les onades s’emporten la tristesa

Diuen que si contemples el mar en soledat les onades s’emporten la tristesa. No és tristor el que em porta a clavar els peus a les pedres calentes de la platja, ni vinc a deixar-hi res, entre les onades que venen i van. Són paraules, el que he vingut a buscar. Per explicar les coses grans, calen paraules petites.

Paraules que poden trobar-se sota les pedres blanques, perquè són senzilles i alegres les coses a què han de posar nom.

Elena. Potser el teu nom és un bon lloc per on començar. O potser no, potser el millor és començar pel principi. Pel dia que la cendra es va convertir en ciment.

És una mania que tinc des de petita. Cada vegada que espero algú m’imagino que soc a l’escena inicial d’una pel·lícula. No hi ha música, i la imatge que obre sempre és la mateixa, un primer pla que mostra les sabates que duc, si en duc, i acaba just on comencen els genolls. Una finestra rectangular a setanta mil·límetres que deixa entreveure si soc en una platja, o nua en un dormitori, amb la roba abandonada a terra, o si, com avui, espero un cotxe a la vora d’una carretera secundària.

Les sabates, unes vambes blanques sense mitjons una mica inquietes sobre la grava negra. Gairebé a tocar dels peus, dues maletes que no casen gaire, una gran i moderna i una petita i de cuir. Se sent la grava que peta i una roda s’atura a uns centímetres de l’equipatge.

—És aquesta? Em pensava que seria més gran —se sent fora de pla.

Uns peus s’acosten —sandàlies de taló— i s’aturen davant la maleta de cuir.

—La puc veure?

—Esclar —contesto.

Unes mans femenines aixequen la maleta i, amb el cloc que sona en deixar-la sobre el capó del cotxe, el pla canvia i comença la història.

Soc en aquesta carretera perduda perquè la meva tieta és morta. Una persona que és morta m’ha deixat dos bitllets d’avió pagats i una maleta feta. La maleta, i tot el que conté, és el seu testament. A dins hi ha roba, una carta i cendres.

He de travessar mig país, un país que no conec, i entregar la pols dels seus ossos a una persona a qui només va veure un cop. A una persona que ni tan sols sé si existeix. Però per a la meva tieta era la persona més important del món, així que ara mateix aquest desconegut és la persona més important del món per a mi.

Vull saber qui és, vull saber si és cert que la història més breu del món et pot deixar marcada de per vida.

La maleta me la va entregar l’advocat de la família un dia plujós d’abril. Me la vaig endur sense obrir-la. Fos el que fos el que hi havia dins, no volia veure-ho sota la llum esmunyedissa d’un cel de plom. Durant gairebé tres mesos va quedar oblidada en un racó de casa. Tot i que oblidada potser no seria la paraula. De vegades semblava que fos l’únic objecte que hi hagués a casa, observant immutable els homes i les dones que omplien d’amor i sexe el meu dormitori, mentre els dies passaven i la maleta esperava ser oberta.

El dia va arribar amb un correu electrònic de la meva editora. Feia un mes que li hauria d’haver enviat el primer esborrany de la nova novel·la. Deia que entenia que estigués de dol per la mort de la Sira però que potser podia aprofitar i convertir aquell dolor en alguna cosa bonica. Li vaig contestar amb un «A les seves ordres, capitana» i vaig deixar la maleta sobre el llit, amb l’estómac encongit i molt poques ganes d’escriure una sola línia sobre el fet que la meva tieta ja no hi fos.

Tenia alguna idea sobre el que hi podia haver dins la vella maleta. Durant els dos anys i mig que havia durat la químio, la Sira i jo havíem compartit moltes lectures: les veus fermes de Nothomb, O’Farrell, Oates, Fuertes, Rodoreda o Laforet ens havien acompanyat durant les llargues hores de tractament, insuflant-li en forma de paraules la vida que aquells líquids grocs s’havien negat a tornar-li. Els seus llibres rebregats i plens de subratllats era el que esperava trobar-me quan vaig alliberar la tanca i el contingut de la maleta finalment va veure la llum del dia.

Però no hi havia cap llibre, a la maleta. Hi havia roba, una carta i cendres. Vaig ignorar la roba i les cendres i vaig obrir el sobre amb la carta. Era un sobre gruixut, hi havia dues pàgines escrites i una llibreta petita amb tot d’instruccions, de tant en tant interrompudes per algun poema copiat a mà. Al sobre també hi havia dos bitllets per a un vol internacional que sortia al cap de… vuit dies!

La culpabilitat d’haver deixat la maleta abandonada durant tres mesos es va esfumar tan bon punt vaig descobrir, amb la seva cal·ligrafia elegant, les intencions de la Sira.

—No puc creure’m aquesta dona, no puc —vaig remugar, mentre buscava al mòbil el contacte de l’Elena.

Vaig dubtar gairebé un minut abans de prémer el botó de trucada. Però les instruccions de la Sira, si bé capritxoses, eren clares. Si havia d’explicar a algú el contingut d’aquella carta estranya era a la meva amiga Elena.

Ni tan sols li vaig donar l’oportunitat de dir un «hola»:

—Com ho tens per acompanyar-me quatre dies a Portugal?

Vaig notar la respiració de l’Elena i, de fons, els crits de dos nens petits.

—Hola, Lau —va fer ella—. Fa tres mesos que no sé res de tu. Va tot bé? Què dius, de Portugal?

No ho deia enfadada, volia saber de debò si estava bé. Tres mesos. He desaparegut de la vida de l’Elena durant períodes més llargs. Sempre hi he tornat així, abruptament, empesa per un tancar els ulls en un avió i pensar en ella. En un capbussar-me a l’aigua i pensar en ella. En una carta escrita a mà i pensar en ella.

L’avió amb turbulències, l’aigua glaçada d’un mar embravit, la carta d’una morta. Si et diuen «Estàs a punt de morir, ràpid, pensa en algú», en qui penses?

Tres mesos no eren res. Amb tres mesos podia fer com si ens haguéssim vist ahir:

—És el testament de la Sira. Alguna vegada has sentit allò que tothom té un capítol a la seva vida que no ha llegit mai en veu alta? —vaig dir—. Doncs bé, la meva tieta tenia tot un llibre escrit i se l’ha estat guardant fins ara.

—No ets escriptora, tu? Material literari: la teva editora estarà contenta.

—Sí, però crec que no serà tan fàcil. He de trobar una persona i li he de portar les cendres de la Sira.

—Una persona, qui? —va preguntar l’Elena, amb aquell to de curiositat que jo coneixia tan bé.

—Algú de qui no he sentit a parlar en ma vida. M’ho explica en una carta.

—Què diu? Què diu a la carta? Llegeix-me-la.

La veu dels nens a l’altra banda del telèfon es va fondre rere una porta que es tanca. Vaig agafar aire.

—Diu així:

Estimada,

Sé que et pertorbarà llegir unes paraules que t’envio des de la tomba, així que aniré directa al gra. L’actor Ethan Hawke (el meu preferit) va dir que no creia en els grans gestos romàntics. Que els moments més poderosos de la seva vida —i de la meva també, Lau— han sigut sempre petits i subtils. Un esmorzar mentre neva, un passeig, una trobada casual.

No és estrany, que parlem menys de les coses que pensem més? Fa trenta anys que duc un nom gravat al cor, però els meus llavis no l’han pronunciat mai. Ni tan sols davant teu, que aviat em veuràs morir, i no puc imaginar-me una intimitat més gran. Espero que em perdonis per haver-te amagat aquest secret, tu que me’ls has explicat tots, però de vegades no n’hi ha prou amb dir el nom de les coses, cal que una les visqui. T’he deixat a la llibreta les instruccions perquè trobis aquesta persona, la persona més important del món per a mi, i deixis les meves cendres a prop seu.

Et deus preguntar qui és. Segurament si l’estimés menys n’hauria pogut parlar més. Sí que et diré que era algú a qui sabia que estimaria tant si el veia cada dia com si no el tornava a veure mai més. Ens vam enamorar un estiu i vam decidir que no ens tornaríem a veure.

Deia Hemingway que la felicitat en les persones intel·ligents és una cosa rara de veure. I penso que tenia raó; no sé si he sigut una persona feliç, Lau, però vet aquí on he trobat moments de pau durant molt de temps: a tenir-ne un, de secret, alguna cosa que només jo i els amples oceans sabéssim, que fos meu i de ningú més. Ara que soc morta, i la felicitat i la tristor queden enrere, aquest és el meu regal per a tu: entregar-te el meu secret i l’alegria que hi he trobat quan la mort l’ha despullat de tot.

No perdis aquesta maleta: és el meu testament. A dins hi ha la vida que contenien els ossos que ara ja són pols.

Amb amor,

Sira

Vaig callar i em vaig preguntar si m’havia quedat sola al telèfon.

—Segueixes aquí?

—Sí. Déu meu, m’encanta.

—La llibreta és plena d’indicacions: horaris de vol, mapes de carreteres. Ho ha planificat tot, la Sira: el cotxe que hauré de recollir, l’hostal on m’hauré d’allotjar, qui m’haurà d’acompanyar… fins i tot el dia que hauré de trobar aquest desconegut.

—Ai, Lau, quina intriga… La teva tieta i jo hauríem d’haver passat més temps juntes. Té nom, el desconegut?

Vaig regirar la llibreta i vaig buscar algun nom reconeixible.

—No. Així… Podràs escapar-te quatre dies amb mi?

Es va fer un silenci a l’altra banda.

—Com és que m’ho demanes a mi, i no a un dels teus amants?

Per un segon vaig estar temptada de mentir, però no ho vaig fer.

—Aquí hi diu que tanqui els ulls i triï la primera persona en qui pensi.

«Estàs a punt de morir, ràpid, pensa en algú», deia la llibreta amb la lletra elegant de la Sira. «En qui penses?».

—I has pensat en mi?

—Sí, burra.

El silenci que es va fer em va fer pensar en totes les vegades que he pensat de trucar-li i no ho he fet.

—L’hi puc dir a la meva germana, també —vaig afegir.

—No, no —va dir la veu a l’altra banda del telèfon—. Jo vindré amb tu. Els nens es poden quedar amb l’Iu. Serà un secret que sabran els oceans amples, tu i jo.

Els secrets sempre ens han agradat, a l’Elena i a mi.

CAPÍTOL 2

No era perillosa, només estava disposada a anar una mica més lluny que els altres per posar emoció a la vida

A l’aeroport del Prat, la gent ja fa cua davant la porta d’embarcament. Jo busco l’Elena amb la mirada i trigo menys de dos segons a localitzar-la. No veure-la seria impossible, i no soc només jo, que la miro. Té la cara embenada i du una pamela que fa un metre de llarg. S’ha vestit amb una túnica excèntrica i elegant i duu unes ulleres de sol enormes. La forma com se les recol·loca i la postura del cos fan que sembli que està posant per a una revista. Tothom, absolutament tothom, està convençut que és una persona famosa i molts viatgers se la miren sense dissimular, intentant identificar qui és.

Ofego una riallada i m’acosto a ella mentre sento una punxada d’emoció al ventre. «Que comenci l’espectacle», em dic.

—De debò? Pensava que ho havies deixat —faig divertida.

—Em convides a un viatge a Portugal i et penses que no trobaré la manera d’agrair-t’ho? Tu espera.

—Què serà, avui? La famosa amb sensibilitat olfactiva? La divorciada paranoide?

—Res de tot això, ja ho veuràs.

Ric. Amb l’Elena és impossible avorrir-se. Quan la vaig conèixer, estiuejant a la Costa Brava, li tenia una mica de por. El seu comportament era imprevisible, i no va ser fins al cap d’uns mesos que vaig adonar-me que no era perillosa, només estava disposada a anar una mica més lluny que els altres per posar emoció a la vida.

—Et puc abraçar, o posaré en risc la teva missió? —li pregunto.

Ella aixeca una mica el cap.

—Sí, abraça’m, però com si fos de vidre.

L’abraço amb suavitat i la retinc uns segons als braços. Fa la mateixa olor que sempre i els records se m’amunteguen al fons de la ment. Me’n separo abans que m’agafi un atac de nostàlgia i l’ala de la seva pamela enorme em frega la cara.

—No serà molt incòmode, això? —li pregunto.

—És la idea —fa ella, que agafa la maleta i avança amb molta dignitat cap a la cua de la porta d’embarcament.

La gent intenta esquivar el barret però és difícil, i algunes persones s’aparten, visiblement molestes amb la meva amiga. Com si res, amb la cara tota embenada i les ulleres enfosquint-li els ulls, l’Elena segueix avançant fins que ens trobem assegudes als nostres seients a l’avió. El seu barret ocupa tot el passadís i envaeix l’espai d’alguns passatgers. Jo em col·loco al seu costat com puc, però de seguida s’apropa una assistent de vol i li demana si per favor pot treure’s el barret.

Amb tota la tranquil·litat del món, l’Elena li explica a l’assistent que acaba de passar per una complicada operació de cirurgia estètica. La meva amiga detalla el procediment amb tanta precisió i amb tants detalls sanguinolents, que la gent del voltant comença a mirar-la amb cara d’espant.

—Molt bé, senyora, però haurà de treure’s el barret. Està molestant la resta de passatgers.

—A la llista d’objectes prohibits no hi diu res de barrets. A més, el porto per prescripció mèdica. Les benes que duc han d’estar amb la pressió justa, i aquest és l’únic que he trobat que compleixi les condicions que faran que les ferides cicatritzin i la cara no em quedi deformada.

L’Elena s’allarga una estona més amb com de complicada ha sigut l’operació, que s’ha fet perquè té un nou paper en una pel·lícula d’un director francès molt important.

—No em puc treure el barret, així que ja em dirà vostè què puc fer —diu finalment.

Dos minuts després, l’Elena i jo estem còmodament assegudes a primera classe. La meva amiga es toca les benes i s’atansa la copa de xampany als llavis.

—A la teva salut —diu.

La miro i somric. A l’Elena li és absolutament igual, la primera classe. Si fos per ella, podria volar estirada sobre les maletes, a la zona de càrrega. L’he vist dormir a sobre de catifes polsegoses i subsistir a base de beure mate. Però si passes tan sols cinc minuts amb ella, sempre tindràs una història per explicar.

Assaboreixo el xampany i penso en la Sira i en totes les històries que vivim i que decidim guardar-nos per a nosaltres. Jo sí que l’hi vaig explicar, la meva història i la de l’Elena, a ella i a ningú més.

Així que, ara que és morta, podria ser com si res de tot allò hagués passat.

L’Elena i jo no en parlem mai, d’aquell estiu, i que ho fem o no és una qüestió de vida o mort, segons com.

Tanco els ulls i em preparo per a les dues hores de vol fins a Lisboa. Quan volo i m’envolten els núvols m’agrada recordar aquell estiu en què vaig estar més a prop del cel que mai.

L’Iu i jo érem inseparables. Les nostres famílies es coneixien de feia anys i havíem passat molts estius l’un a casa de l’altre. Érem com germans, teníem el nostre propi llenguatge secret i no ens importava jugar sempre al mateix. La nostra amistat era un refugi al món incomprensible dels adults, la nostra amistat eren les cabanes, i els pastissos de terra i de fulles humides.

L’arribada de l’Elena, la filla petita dels nous veïns, l’estiu que fèiem dotze anys ho va revolucionar tot. Quan va arribar l’Elena, les cabanes al bosc es van acabar de cop.

La primera vegada que la vaig veure, l’Iu i jo escombràvem amb branquillons el terra de la nostra cabana, construïda amb quatre taulons mal posats entre uns matolls al bosc de pins del costat de casa. Al principi vam pensar que era un animal, un gos salvatge o un porc senglar, d’aquells famolencs que fan por. Els matolls es van començar a sacsejar i ens vam quedar immòbils amb els branquillons a la mà, disposats a ser devorats per l’animal ferotge que havia descobert el nostre refugi. Fins que d’entre les mates va aparèixer l’Elena, amb les cames plenes d’esgarrapades i els ulls de gasela que ens estudiaven atentament.

—No està malament, la vostra xabola, però per què l’heu construït aquí? Sé d’un lloc millor.

I així va començar la nostra amistat amb l’Elena. Sense preguntar-nos com ens dèiem, va recollir algunes branques i ens va ensenyar el seu lloc, a un quilòmetre del bosc de casa. La vam seguir entre roques costerudes i ens va fer pujar fins a un penya-segat des d’on es veia tota la línia de la costa, brillant i escumosa. El cor em repicava fort mentre mirava la caiguda fins al mar. Aquell repicar de cor va quedar, per a mi, sempre lligat al nom de l’Elena.

Amb ella sempre hi havia un lloc millor, un joc més divertit, una platja amb més peixos, un bosc amb més flors. L’Iu i jo la seguíem a tot arreu, al principi amb una mica de por però després amb una confiança cega. El seu desvergonyiment amb els adults havia fet que passéssim la tarda en festes plenes de gent ben vestida, tastant begudes escumoses i menjars estranys, o a bord de barques amb noms estrangers des d’on havíem vist dofins. Cada dia amb ella era una nova aventura, un arribar a casa amb el cor a la gola i els ulls encara guspirejants d’emoció, i caure al llit esgotada i feliç.

Recordo que un aniversari li vaig regalar la meva casa de nines preferida. L’Elena no hi tenia cap interès, en les nines, i jo ho sabia, però l’hi vaig regalar perquè era la joguina que més estimava al món. No sabia com tornar-li tota la felicitat que portava a la meva vida de nena més aviat tímida i tranquil·la.

—Estarem sempre junts, oi? —va preguntar-nos una tarda l’Elena, a la nostra cabana al capdamunt del penya-segat.

L’Iu i jo vam assentir, commoguts, sense entendre per quina raó aquella noia tan espectacular ens havia triat a nosaltres. Tots tres junts, asseguts al penya-segat, ens sentíem més infinits que l’horitzó on el sol es fonia amb el mar.

Després, l’Elena va estar dos estius sense venir al poble. Van ser dos estius estranys. L’Iu i jo ja no sabíem ser dos i vam començar a passar el temps separats, ell amb els nois i jo amb les noies. Aleshores teníem quinze i setze anys i semblava que el temps de les aventures havia mort. Era el temps dels primers petons, de les primeres borratxeres i dels primers cigarrets, primeres vegades que no tenien cap interès per a mi, que hauria preferit seguir atrapant crancs a la platja i amagar-los als vaixells de desconeguts.

Quan l’Elena va tornar, ja no era una nena. Encara recordo l’impacte que em va fer tornar-la a veure després de tant de temps. Estàvem estirats a la platja, escoltant música des de tres mòbils diferents. De sobte, una ombra em va tapar el sol, i en un eclipsi meravellós vaig veure el somriure burleta de l’Elena, i els ulls foscos que es clavaven en mi.

—Hola, Lau.

Ho va dir com si ens haguéssim vist el dia anterior, i el cor em va començar a bategar tan fort que semblava un murmuri. De sobte, algú es va aixecar i va empentar l’Elena, que va caure als meus braços mentre aixecava una nuvolada de sorra i deixava anar una riallada.

—Has crescut —va dir, estirada a sobre meu.

Jo vaig sentir el pes del seu cos calent i suau i ja mai més la vaig veure igual.

I, de nou, aquella sort inesperada que va fer que em triés a mi d’entre tots els altres. Encara li agradava jugar, però ara els jocs eren diferents. Ens fèiem petons quan no ens veien. El joc era aquest, esbrinar fins a on podíem arribar sense ser descobertes pels altres. Ballàvem a les nits, i si ningú ens mirava, els nostres llavis es trobaven i les llengües es tocaven. Els seus dits m’havien recorregut el cos, i el que al principi era només un joc es va convertir en el nostre passatemps favorit.

Aviat vam deixar de quedar amb els altres, ens trobàvem a la platja i se’ns feia de nit mentre provàvem de descobrir totes les formes en què el nostre cos podia sentir plaer. Mai ens vam dir que ens estimàvem, mai vam parlar del que sentíem, però és probable que fóssim el nostre primer amor.

Una tarda, vam rebre notícies de l’Iu. Havíem crescut, ja no ens movíem amb la mateixa gent, però de vegades ens el trobàvem pel poble i ens saludàvem amb afecte.

—Es veu que demà passat l’operen del cor, a Barcelona. És una operació molt complicada, els meus pares diuen que potser no se’n surt.

Ens ho va explicar a la platja una noia que era amiga dels cosins de l’Iu, al voltant d’una foguera on cremàvem fustes i cartrons. Recordo que se’m va fer un nus a la gola pensant en tot el temps que feia que no parlàvem. Ni tan sols sabia que estigués malalt.

L’Elena i jo ens vam mirar i sé que totes dues vam sentir-nos culpables.

—Podem fer un ritual per portar-li bona sort —va dir una de les noies del grup—. La meva tieta en sap, d’aquestes coses, i si es fan bé funcionen.

—Un ritual? Quin ritual? —va dir l’Elena, amb aquella manera que tenien els ulls de brillar-li quan una cosa li interessava de debò, i que a mi m’era tan familiar.

—Tots hem d’entregar-li una cosa que sigui important per a nosaltres. Una cosa bona.

De sobte vaig pensar en la casa de nines que havia regalat a l’Elena, aquella casa que tant estimava.

—Algun objecte, vols dir?

—No, això seria massa fàcil —va dir la noia, que es deia Blanca.

Encara ara alguns dies em trobo maleint el seu nom i el moment en què va parlar-nos d’aquell ritual.

—Si per exemple el que més us agrada és menjar formatge, ho heu d’entregar. Si el que més us agrada és jugar al dòmino amb el vostre avi, ho heu d’entregar.

—Què vol dir, que ho hem d’entregar? —va preguntar una noia.

—Que no ho podeu tornar a fer mai més.

—I ara, jo passo —va dir un dels nois del grup—. Tampoc el conec tant.

«Ni jo, ni jo», van dir els nois i les noies reunits al voltant de la foguera, tornant a les seves converses.

—Nosaltres ho farem —va dir de sobte l’Elena, que em mirava fixament.

Jo vaig assentir. En veu baixa, li vaig preguntar:

—Què donaràs, tu?

—El mateix que donis tu.

Vaig dubtar uns segons, però des del primer moment vaig saber què havia d’entregar si havíem de salvar la vida de l’Iu. La meva casa de nines, allò que més estimava.

—Tu i jo. Li entregarem això —vaig dir, i a l’instant me’n vaig penedir.

L’Elena va fer una expressió estranya, però, finalment, va assentir.

Em va agafar de la mà i va tancar els ulls.

Ara que ho havia dit, no me’n podia desdir. A més, l’Iu hauria fet el mateix per mi, fins i tot si feia anys que no teníem una conversa de més d’un minut.

Vaig tancar els ulls i vaig pensar fortament en ell, en els estius que havíem passat a les nostres cabanes quan eren tan senzilles que un cop de vent les desfeia, i en tots els sols que havíem vist pondre’s al mar al costat de l’energia embriagadora de l’Elena, al capdamunt del nostre penya-segat.

L’estimava molt, l’Iu, i per això vaig entregar-li el que més m’agradava. Quan ho vaig fer, ho vaig fer de debò i de tot cor, li vaig entregar allò que més estimava amb l’esperança que així se salvés.

Crec que mai he tornat a creure res amb tanta força.

Després d’aquella nit, l’Elena i jo no ens vam tornar a fer cap petó. I com que ningú ens havia vist fer-ho, va ser com si mai hagués passat. De vegades em pregunto si potser ho he somiat. Però sé que va ser cert perquè el cor no m’ha tornat a bategar tan de pressa.

Crec que va ser l’Elena, qui em va ensenyar a estimar d’una forma diferent, sense lligar-me a una sola persona. Vaig descobrir que podia estimar altres persones i seguir estimant-la també a ella.

L’Iu té un cor sa que batega a la perfecció, amb una cicatriu gairebé invisible al pit. El vam veure un mes després, amb els seus pares a la terrassa d’un restaurant. Ens va saludar amb la mà i l’Elena i jo ens vam somriure, em pregunto si amb el cor trist i alegre a parts iguals.

Encara ara de vegades sento que si toqués els llavis de l’Elena el cor de l’Iu s’aturaria.

Uns anys després d’aquell estiu, l’Iu i l’Elena van trobar-se a la carrera d’arquitectura, a Barcelona. Van recuperar l’amistat, i gairebé deu anys després, mentre treballaven junts al mateix estudi, la meva amiga va enamorar-se d’aquell cor delicat que ella i jo havíem reparat.

Se n’ha escrit molt, dels amors tràgics. Potser no se’n parla tant, de les amistats tràgiques, aquelles que estan una mica massa tacades per l’amor.

No sé quin és el secret de la Sira, però aquest és el meu.

CAPÍTOL 3

Ja ho diuen, que la memòria té forma de conte

Un taxi ens ha portat per camins polsegosos al poble perdut on la Sira volia que recollíssim el cotxe. L’ha anat a buscar l’Elena mentre jo l’esperava amb les maletes a la vora de la carretera. La de la Sira, de cuir, ara està oberta sobre el maleter del nostre cotxe, tal com l’Elena l’ha deixat.

M’allarga un vestit vermell i ella se’n posa un de blanc. La miro i la veig preciosa, la pell brillant com el mar. Em desfaig dels texans i la samarreta bàsica i jo també em sento una mica diferent, amb la tela suau i vaporosa que em frega la pell. Està clar que són els vestits d’una persona alegre, d’una persona disposada a enamorar-se d’algú a qui podria no veure mai més.

I, també, són els vestits de la Sira.

Miro les cendres que hi ha a la maleta i de sobte es converteixen en ciment dins meu. No l’hi vaig dir a l’Elena quan vaig trucar-li i no n’hi he dit res durant el nostre vol des de Barcelona, perquè jo mateixa he estat intentant distreure’m de creure en aquesta possibilitat.

Però vet-ho aquí, tinc la sospita que la persona que busquem no existeix.

Suposo que hauria de sentir-me culpable per haver arrossegat l’Elena a aquest viatge, deixant la feina i els nens amb l’Iu quatre dies, però no ho faig. Si una no pot aprofitar la mort de la seva tieta per arrossegar la seva millor amiga a un viatge de plaer per la costa atlàntica, quina gràcia té tot plegat?

Alguna cosa de l’esperit irreverent de l’Elena també se’m deu haver enganxat a mi, després de tants anys.

La Sira ho hauria aprovat. Menys moral i més plaer, hauria dit. La maleta existeix, la carta hi és, i si les cendres es fan ciment dins meu és només perquè sento llàstima per la Sira. Em fa pena que no hagi viscut el gran amor que descriu a la carta. Me la imagino al llit, amb les ungles grogues i el tou dels dits esquerdat per la químio, fabulant una història fantàstica per allunyar-me de pensar en la seva mort.

No n’hi ha tants, d’amors que una hagi de guardar en secret durant anys.

Amb un sospir, guardo la maleta al maleter i em miro el cotxe. Això sí que és típic de la Sira: complicar-nos la vida fent-nos anar a buscar un cotxe que ni tan sols sabem de qui és a un bar de mala mort perdut enmig d’una carretera secundària.

—No m’han volgut acceptar els diners —ha dit abans l’Elena, que es defensa amb el portuguès molt millor que jo.

Quan s’ha apropat al bar que la Sira ens havia deixat anotat a la llibreta, el cambrer ja tenia les claus preparades i el cotxe aparcat a la part del darrere. Li ha explicat que la meva tieta els va trucar fa quatre mesos i ho va deixar tot preparat.

—M’agrada que no haguem agafat un cotxe de lloguer a l’aeroport —diu la meva amiga—. Aquest té alguna cosa especial. Aquí s’hi ha plorat i s’hi ha rigut molt.

Mai m’han importat gaire els cotxes, però l’Elena té raó. És un model qualsevol d’una marca qualsevol, però un ull curiós veu de seguida que per a qui el va conduir va ser alguna cosa més que un tros de ferralla. Tot i que és vell, està ben cuidat, i en una xapa una mica rovellada s’hi llegeix un nom: Nina. Ningú no bateja un cotxe si no és perquè una mica de la seva sang bombeja també dins del motor. Del retrovisor en penja un colibrí de fusta pintat de groc que em resulta familiar.

Si l’Elena diu que s’hi ha plorat i rigut, és que és cert. Ella en sap, d’aquestes coses. Es va fer arquitecta, li he sentit dir moltes vegades, per crear espais resistents a la bogeria humana.

Sec al seient del pilot i de sobte sento pessigolles a l’estómac. Giro la clau de contacte i, per un moment, sembla que la Sira segueix viva. Potser la persona que busquem no existeix, però de moment el pla de la meva tieta funciona, el motor rugeix i gairebé podria ser la seva riallada la que sona a prop meu. L’Elena somriu, amb la llibreta plena d’instruccions i gargots frenètics a la mà.

De sobte penso que fa molt de temps de l’última vegada que vam tenir tantes hores per a nosaltres soles. Fa tant de temps… que gairebé diria que va ser en una altra vida. En una vida que ja ningú no recorda.

Perquè d’això no en parlarem. És cert que parlem menys de les coses que més pensem.

—Ai, estic nerviosa i tot. Pròxima parada… platja de Sines —diu la meva amiga, mentre premo l’accelerador i la carretera secundària que s’estén davant nostre ens pren dins el seu cos serpentejant.

La cinta que hi havia posada al casset del cotxe salta i Twist in my sobriety de Tanita Tikaram comença a sonar pels altaveus. Encara hi ha prou llum per distingir el contorn dels turons blaus que s’allunyen al retrovisor, suaus i ondulants.

Passen les sis de la tarda i tenim dues hores de camí per carreteres estretes fins a l’hostal on farem nit, a uns vint minuts de la platja on la Sira diu que va veure per primer cop el seu home misteriós.

L’Elena llegeix en veu alta el que la meva tieta ha deixat escrit sobre l’indret:

—«Una platja de colors vermells, grocs, blaus i marrons. En una tarda vaig fotografiar flors d’estiu que no havia vist mai i que no he tornat a veure enlloc més. La sorra és dolça i s’estén durant quilòmetres paral·lela a l’horitzó. L’aigua, en canvi, és salvatge, però si no fa vent i les gavines la sobrevolen, al capvespre es confon amb el cel». —L’Elena fa una pausa—. Hi ha una frase de Bukowski, també: «Troba allò que estimes i deixa que et mati». M’encanta, sembla que l’hagi escrit per a mi.

L’Elena sembla més jove, sota la llum de Portugal, i el cert és que, malgrat tot el xou de l’aeroport, la veig més tranquil·la que mai. Em va dir a l’avió que ser mare l’ha canviada, que li ha abaixat una mica el volum a la vida per poder sentir millor la veu dels seus fills.

Potser no cal que li expliqui la meva teoria sobre el fervor fabulador de la Sira, però potser és just que la conegui una mica més, ja que és per ella que el vent de l’Atlàntic li remou els cabells per la finestra oberta mentre la seva vida a Barcelona es posa en pausa.

Abaixo la música.

—Daixò… Elena. No t’ho he explicat mai, oi, que la Sira tenia un trastorn bipolar?

L’Elena fa cara de sorpresa i nega amb el cap.

—Bipolar? No, no ho sabia. Sempre m’havia semblat peculiar, però…

—No li agradava gaire que la gent ho sabés. No volia que la tractessin de boja.

La nit comença a caure al nostre voltant i l’Elena apuja les finestres a poc a poc. Aquest cotxe fa una olor peculiar: de bergamota, i una mica de cera i liles.

—Com era, la Sira?

M’alegra que no em pregunti si ho estava, de boja. És per aquestes coses que m’estimo tant l’Elena. Sempre té curiositat, però mai jutja.

—Era una dona forta —dic—. L’àvia les havia pegades, a ella i a ma mare. La Sira em va dir que un cop li van plantar cara, mentre preparaven el sopar. Ma mare li va dir: «Pega’m, i m’hi tornaré». La Sira li va dir: «Ja pots pegar-me. Soc tan dura com el marbre d’aquesta cuina». I probablement tenia raó.

—Mmm. Van Gogh també era bipolar.

—Sí, i Nietzsche i Munch i Virginia Woolf.

Persones inventives. Que la Sira tingués un trastorn bipolar no la feia més propensa a inventar-se històries, simplement li agradava i no tenia res a veure amb la seva malaltia, em deia jo moltes vegades. Però el cas és que ho feia, la Sira s’inventava moltes històries.

Algunes vegades l’havia enxampada, d’altres havien resultat ser certes, tot i que sempre hi havia algun detall alterat. Però ja ho diuen, que la memòria té forma de conte.

Em pregunto quan es començarà a preguntar l’Elena quina part de les línies que té entre les mans són veritat i quines no. Potser ni tan sols li importa, potser ja ho sap, ella sempre ha sabut més coses que els altres.

—L’havien tancada algun cop en un psiquiàtric? —demana l’Elena, molt suaument.

—De vegades deixava la medicació i l’havien d’ingressar —contesto—. Quan estava molt malament li costava sortir del llit. La Sira deia que el mal de la ment és el pitjor mal que hi ha, perquè no hi ha manera d’escapar-ne. Fins i tot amb els vòmits de la químio i els dolors musculars deia que el mal de la ment era molt pitjor. Quan estava bé aprofitava per viatjar, i llegia molt. Tenia tot de frases apuntades i enganxades a la paret de casa. Per Cap d’Any les treia totes i tornava a començar.

—Quin tipus de frases?

—Mmm… La que tenia al vàter me la sé de memòria, de tantes vegades com la vaig llegir els últims mesos. Crec que era la seva preferida. Deia…: «Em nego a viure en un món ordinari com una dona ordinària. A establir relacions ordinàries. Necessito l’èxtasi. Soc una neuròtica, en el sentit que visc al meu món. No m’adaptaré al món, m’adapto a mi mateixa». Aquesta era la meva tieta, suposo.

—La conec, és d’Anaïs Nin. D’adolescent vaig devorar els seus diaris, m’encantava el polidrama —diu l’Elena—. I què deia la Sira, sobre tenir tres nòvies i dos nòvios i fer servir la paraula monogàmic com a insult?

—Ha, ha, és monògam, que faig servir com a insult. Però monogàmic sona molt millor, gràcies. No la va sorprendre, quan l’hi vaig explicar.

M’adono que mai he explicat a l’Elena que va ser el nostre amor d’aquell estiu, el que em va ensenyar a estimar diferent.

—Això és que et coneixia —diu ella.

—Sí.

Agafem un revolt a la carretera i sento una onada de tristor. Sembla que totes les parts que algú ha conegut i ha estimat en nosaltres empal·lideixen una mica quan la persona desapareix.

Sortim del cotxe i d’alguna banda ens arriba l’olor d’uns llimoners i de la pasta que algú cuina amb molta orenga. Sense descarregar les maletes, ens apropem a la recepció de l’hostal, recobert de buguenvíl·lies, l’Elena amb els talons titil·lant sobre la grava.

—Pensava que després de tenir fills deixaries de portar aquestes coses.

—Quins fills? —fa broma ella—. Durant quatre dies, Lau, no tinc fills. Tinc tantes responsabilitats com una noia de quinze anys.

La meva amiga em mira descarada i somriu mentre entrem a l’hostal.

Quan vam fer-nos el primer petó, teníem quinze anys. Feia molt temps que no hi pensava tant, en aquells dies d’adolescència. És cosa de la Sira, això ho sé: «Estàs a punt de morir. Ràpid, pensa en algú. En qui penses?».

Segurament l’Elena tampoc hi pensa mai, en aquell estiu, igual que una no pensa mai en aquell vestit de colors que va estimar bojament fins que va ser massa gran per portar-lo i se’n va oblidar.

Potser créixer és això, anar oblidant el que hem estimat.

La campaneta de la Pousada do Moinho, l’Hostal del Molí, repica i torno al present. La recepció és petita i està decorada amb gust i senzillesa. També fa de sala d’estar. Davant del taulell hi ha algunes butaques ocupades per tres dones grans, que llegeixen i fan mots encreuats mentre intercanvien alguna paraula.

Al fons de la sala hi ha una porta que du a un petit jardí on algunes persones sopen sota la llum de les espelmes.

Els ulls se me’n van cap a un noi que beu vi en una taula, tot sol. I, de sobte, tinc la certesa que ja l’he vist abans.

CAPÍTOL 4

Gelatina de pètal fresc i tremolor marina de magenta

El meu cervell deixa d’intentar descobrir on he vist la cara del noi del jardí quan m’adono que totes les persones que hi ha al restaurant ens miren.

—Què passa aquí? —pregunta l’Elena, que també se n’ha adonat.

—No ho sé, potser no estan acostumats a veure dones soles —dic.

—Tia, que no som a Thelma & Louise. Tot i que podríem estar-ne a l’altura, obvi.

La nostra estranyesa augmenta quan la dona que apareix rere el taulell diu:

—Elena e Lau, certo? Bem vindas. Nós preparamos seu quarto para você.

—Què diu que ha fet?

—Que ens ha preparat la seva habitació —diu l’Elena.

—La de la Sira? Per què sembla que sàpiguen qui som?

L’Elena s’arronsa d’espatlles, divertida. A mi, la situació, en canvi, m’incomoda una mica. He acceptat que la Sira m’expliqui les mil i una per entretenir-me amb una aventura, però que impliqui d’aquesta manera unes persones que no tenen res a veure amb la seva mort… potser és portar-ho una mica massa lluny.

Igual que ho portaria l’Elena, segurament. Segurament la meva tieta ja sabia que la triaria a ella.

—¡Sí, Sira! ¡Española, pelo largo y negro! —diu en castellà la dona de recepció, i el cor em fa un bot—. Parece un poco Yoko Ono.

D’acord. Hem fet aquest viatge per descobrir un secret que suposadament la meva tieta ha amagat durant trenta anys. És hora de començar a destriar quines parts són certes i quines no.

—Que venia gaire sovint, la Sira? —pregunto a la recepcionista, i l’Elena de seguida tradueix la meva pregunta.

—No. Una sola vez. Trinta anos atrás, por diez dias. Mas nos lembramos dela, todos nos lembramos. La recordamos.

—¿Por qué? ¿Por qué la recordáis? —pregunto desconcertada.

—Minha meninha… —De sobte alguna cosa semblant a la malenconia tenyeix el rostre amable de la dona—. ¿Alguna vez has visto dos estrellas chocar? Bem, aí está. Tu también lo recordarías. Aquí todos lo vimos.

—¿Qué es lo que visteis?

—Ah, no, no… Sem mais preguntas. Llegáis justas para cenar. Vá se refrescar e terá a mesa pronta em dez minutos.

—Ara què diu?

—Que ens rentem una mica i baixem a sopar, d’aquí deu minuts.

La dona ens dona la clau de l’habitació i sortim a buscar les maletes. Segueixo l’Elena de tornada a l’hostal i pugem per unes escales estretes fins al primer pis. La nostra habitació és la número 3, i mentre l’Elena obre la porta em fixo en el clauer que penja del pany. És un colibrí groc, com el del cotxe que ens ha dut fins aquí, i aleshores sé on l’he vist abans, penjat al rebedor de casa de la Sira.

Bé, almenys és cert que es va hostatjar aquí, i que, això no em sorprèn gaire, encara la recorden.

—És perfecta —diu l’Elena, quan entra a l’habitació i amb un sol gest obre la finestra i descorre les cortines—. Aquí s’hi ha follat molt i s’hi ha follat bé, Lau. Aquí tindrem somnis divertits.

Alguns pètals de buguenvíl·lia entren per la finestra oberta i les converses de la gent que sopa al jardí s’escolen a l’habitació. Corre una brisa càlida i l’Elena somriu. La veig tan tranquil·la que penso en la Sira i sento una punxada d’enyor i agraïment: és ella qui arrenca aquest somriure serè dels llavis de la meva amiga.

L’Elena em deu haver llegit l’ànim, perquè se m’acosta i m’agafa el braç amb suavitat. Sempre m’han agradat les seves mans, són molt petites, gairebé sembla que sigui la pluja qui et toca. Està a punt de dir alguna cosa quan de sobte em deixa anar. Alguna cosa a la paret darrere meu li ha cridat l’atenció.

—Ei, mira això! Està escrit en català —diu sorpresa.

S’apropa a un quadre petit i totes dues ens el mirem. És un poema arrencat de la pàgina d’un llibre i emmarcat amb un delicat pètal de buguenvíl·lia al centre. L’Elena el llegeix en veu alta:

Gelatina de pètal fresc

i tremolor marina

de magenta

dubtant

i

fent-me dubtar

si millor dits

o potser llavis

GEMMA GORGA

—Dubtant, i fent-me dubtar, si millor dits o potser llavis… —repeteix, fluixet—. És molt sexi.

El poema ha activat alguna cosa dins meu i sento una escalfor agradable. Noto que les galtes se m’encenen i de sobte em ve de gust una copa de vi. A través de la finestra, veig el noi que ha captat la meva atenció abans, sopant sol al restaurant. És gairebé tan guapo que podria ser actor; penso que potser ho és i per això em resulta familiar.

L’Elena s’ha adonat que el miro i esclafeix a riure.

—Em referia al poema, eh?

—Sí, sí —dic, despistada—. No sé si dits o llavis. És sexi.

—T’agrada? —pregunta l’Elena—. Podria mirar de descobrir quina és la seva habitació.

—Apa! Ni de puta conya —faig jo, divertida—. Deixa’t d’investigacions, que en tenim una de ben grossa entre mans.

—Ai, per què no? De vegades em sorprèn que siguis poliamorosa i tan monja. A més, és atractiu —contesta ella. S’apropa una mica més a la finestra i gairebé sento l’olor de la seva pell—. També podríem convidar-lo aquí, a la nostra l’habitació.

—No soc monja, és que no m’agrada follar amb desconeguts —dic—. M’agrada follar amb persones que conec.

L’Elena somriu.

—Doncs jo crec que podríem despullar-nos i que ens besés tot el cos. Un desconegut besant-te el cos perquè tu l’hi has demanat… No sé què és el que no t’agrada.

—Au va. I què més? —li pregunto. No sé si fa broma. No sé si fa veure que s’ha oblidat de la nostra promesa d’adolescència o si senzillament vol posar-me a prova.

—Ho vols saber?

—Sí, ara estic intrigada. A veure què ha pensat el teu cervell brut.

No sé per què, m’imagino el cor de l’Iu aturant-se a l’altra punta de la península.

—A veure, deixa’m que m’ho pensi…

Totes dues mirem el noi. Diria que és francès, i té una mandíbula forta i unes celles i uns ulls femenins. Per la forma com agafa la copa, penso que ha de tenir unes mans delicades. Segur que es diu Jean-Paul, o Gabriel. M’imagino l’Elena apropant-se a la seva taula i convidant-lo al nostre llit.

—Pujaríem aquí amb ell i ens estiraríem l’una al costat de l’altra, sobre els llençols —comença l’Elena—. Duríem aquests vestits i ens agafaríem de les mans mentre ens fa petons al coll, al pit, a les cuixes.

La idea d’agafar la mà de l’Elena mentre rebo plaer m’excita. Una mà que estimo, una mà petita que sostindria entre la meva quan l’orgasme arribés. Una mà que conec molt bé i que no he oblidat del tot.

—El faríem seure a la punta del llit i li demanaríem que es masturbés per a nosaltres. Tu i jo ens masturbaríem, sense deixar-nos anar la mà, amb els ulls tancats.

—Hem de masturbar-nos agafades de la mà?

—Sí, i amb els ulls tancats. És important, sobretot per a tu, que no saps follar sense estimar. Al principi intentaríem ofegar els gemecs, però de seguida veuríem que ens excita sentir-los, i quan la respiració d’una s’accelerés, també ho faria la de l’altra. L’orgasme seria fort i faria que ajuntéssim els cossos quan arribés. Potser ens diríem els noms. Quan obríssim els ulls, tindríem les galtes i els llavis vermells.

El cor em batega fort.

—I el noi?

Riu.

—Ostres, m’havia oblidat que hi era.

Totes dues riem i l’Elena toca la cortina.

Per un segon, sembla que mira el desconegut amb desig. Donaria el que fos per saber què pensa ara mateix, per saber si de debò faria el que ha dit. Si fos una persona valenta, i no covarda com un ratolí petit, potser l’hi preguntaria.

Però no ho faig, esclar.

Mentre l’Elena entra al lavabo i es renta la cara i les mans, fixo la mirada en el poema i la buguenvíl·lia emmarcada a la paret. «No sé si dits o llavis». Hauré de preguntar a la dona de recepció com ha arribat aquest poema aquí.

—Som-hi? —fa l’Elena, que sembla que ja s’ha oblidat del noi i del poema, i jo assenteixo i la segueixo fora.

Quan entrem al restaurant, un cambrer italià ens porta fins a una taula parada sota un gessamí florit. L’olor m’embriaga i vaig directa a la carta de vins. Crec que en necessito un de fort, que m’adormi una mica els sentits.

—Et ve de gust un negre? —pregunto a l’Elena.

—Espera, la Sira ens ha triat el vi.

Parpellejo sorpresa quan veig que l’Elena porta la llibreteta a la butxaca. Per un moment m’havia oblidat absolutament de la Sira i de la seva aventura.

—Un… Barbeito Malvasia reserva.

—Collons, quaranta-cinc euros l’ampolla —dic quan el localitzo a la carta.

—Va, Lau, un dia és un dia. Estem de vacances.

Somric.

—Tens raó.

En qüestions de diversió, l’Elena sempre n’ha tingut.

Al cap d’una estona el cambrer ens porta el vi i el sopar i gaudim d’una pasta amb gamba crua i una amanida de formatge i figues. Estem tipes i contentes pel Barbeito Malvasia quan el cambrer ens pregunta per les postres. L’especialitat de la casa, la nata do céu, o «crema del cel», se’ls ha acabat, i per passar la decepció demanem un tiramisú i un coulant.

—L’últim glop —diu l’Elena, amb la mirada brillant darrere la copa de vi—. Aquí hi ha com a mínim cinc euros.

—Ei, no es parla de diners quan es va borratxa. És molt poc estilós.

—Tens raó, i quan tens raó, tens raó, Lau! A més, saps què? M’ho he inventat, que la Sira ens obligués a beure aquest vi… Així que aprofitem-lo.

—Què!? Ets una guarra! —ric, contenta.

—Però sí que diu —fa la meva amiga— que va ser el vi que va beure el seu primer dia a Portugal. Així que he pensat… fem-li un bon homenatge.

L’Elena s’inclina cap a mi i els cabells negres li freguen les galtes.

—Saps què? M’ha agradat la història d’abans —fa.

—Quina història? —pregunto, tot i que sé exactament a què es refereix.

Miro de reüll cap a la taula del desconegut, però a la cadira només hi ha una jaqueta.

—La de les mans agafades.

L’Elena fa un últim glop.

—Em pregunto què pensaria el noi si sabés el que hem dit d’ell.

—Sisplau, estaria encantat —dic jo, mentre entrellaço els dits amb els de l’Elena, en un gest gairebé inconscient.

—Potser ho sabrem ara.

—Com dius? —pregunto divertida.

—Ve cap aquí.

L’últim glop de Barbeito Malvasia em crema a la gola i gairebé m’ennuego.

L’Elena no menteix. El desconegut no és a la seva taula i ve cap a la nostra.

CAPÍTOL 5

Por que um português falaria catalão? Só por amor

De prop, el desconegut és menys guapo, però sembla més interessant. Té un somriure una mica tort, i això fa semblar que estigui a punt de dir alguna cosa divertida tota l’estona. Em ruboritzo quan penso que m’agradaria convidar-lo a la nostra habitació. L’Elena el mira divertida i no sé si el que li brilla als ulls és el vi o és el desig.

—Bona nit, senyores. No he pogut evitar fixar-me que no heu pogut demanar la nata do céu. No em perdonaria que no tastéssiu el plat estrella de la Pousada do Moinho.

No sé si em sorprèn més que el desconegut parli un català amb accent portuguès gairebé perfecte o que ens ofereixi dues copes plenes de crema daurada amb una galeta enfonsada al mig.

—Que atrevit, no? Les has robat d’una altra taula? —pregunta l’Elena, i el mira desafiant.

Jo ric per sota el nas. La meva millor amiga està lligant, sempre s’ha rigut dels nois que li agraden i sempre li ha funcionat.

—No, les acabo de fer.

—Què ets, el xef? —pregunta l’Elena.

—El xef pastisser —respon el desconegut, i somriu amb amabilitat—. Gabriel, molt de gust.

Se m’escapa una rialla i em giro cap a l’Elena, que riu encantada.

—Crec que això es mereix una mica més de vi.

Faig un gest al cambrer i li demano un porto de postres. El mestre pastisser fa un cop de cap i deixa les dues copes de nata do céu a la nostra taula.

—Bon profit, senyores.

—Com és que parles català? —li pregunto al Gabriel.

El cambrer que ha dut el porto, un home vell, deixa el vi a la taula i se li avança.

—Por que um português falaria catalão? Só por amor.

—Per amor? —dic.

Em mira i cada vegada estic més convençuda que ja l’he vist abans. Però no és actor, és mestre pastisser i la seva crema del cel espera que hi enfonsem la cullera.

—Alguna cosa semblant —diu. I afegeix—: Espero que tingueu una nit deliciosa.

Aleshores ens somriu i se’n torna a la seva taula, on el cambrer li reomple la copa de vi mentre intercanvien unes paraules.

—Crec que ho sap, Lau —diu l’Elena.

—El què?

—El que hem dit d’ell a l’habitació.

—Au va.

—Segur que en aquest hostal tenen una persona que escolta totes les converses dels hostes, com en una pel·li de Wes Anderson.

—Estàs borratxa —li dic.

—Sí, i tu també. Va, a veure com és la crema del Gabriel. Ja ho has sentit: «La crema del Gabriel és l’especialitat de la casa». Potser hauríem de tastar-la.

L’Elena em mira excitada i em poso a riure. Enfonsem la cullera a la copa i la crema se’ns desfà als llavis. Noto la canyella a la punta de la llengua, és deliciosa.

—Ho faries? —li pregunto, i no sé d’on trec l’atreviment. Deu ser el Barbeito Malvasia, segur.

—El què?

Els ulls de l’Elena semblen somiadors.

—Convidar-lo a l’habitació.

Per un moment, sembla que l’Elena gairebé s’ho pensa. Aleshores s’acaba la copa de porto i deixa el tovalló a una banda.

—No, estic massa cansada. Follar cansada ja ho faig a casa. Si he de fer-li el salt a l’Iu, almenys m’agradaria fer-ho bé. Anem a dormir?

Somric.

—Sí, jo també estic cansada. Portem tot el dia amunt i avall.

Demanem el compte i deixem la taula amb tota la dignitat de què ens veiem capaces. Abans d’abandonar el restaurant faig una última ullada al racó del Gabriel, però el mestre pastisser ja no hi és, i la seva jaqueta tampoc. Em pregunto si també dorm a l’hostal.

A l’habitació hem deixat la finestra oberta i l’olor de gessamí i buguenvíl·lia impregna tota la cambra. Fa calor i una fina capa de suor ens cobreix la pell.

—Et dutxaràs? —pregunto.

L’Elena es deixa caure al llit amb el vestit posat. Se’n descorda els primers botons i llança els talons a l’altra punta de l’habitació.

—Passo, ja ho faré al matí. Igualment suaré tota la nit.

—Què diu el nostre itinerari de demà?

—Algú ens vindrà a recollir per acompanyar-nos a la platja de Sines.

—Algú qui?

—Algú que va conèixer la Sira i el seu desconegut. No en diu el nom. Només que ens vindrà a recollir amb un escúter groc.

Assenteixo. La Sira i els seus trencaclosques; no podia escriure’ns un nom i una adreça, no.

—Jo sí que em dutxaré —dic—. Crec que si no ho faig vomitaré el Barbeito Malvasia, i seria una llàstima.

L’Elena fa que sí amb el cap i creua les mans sobre la panxa.

—Avisa’m si necessites res.

Entro al bany i m’assec al lavabo. Al llit, l’Elena contempla el sostre. Sembla pensativa.

Em trec la roba a poc a poc i entro a la dutxa. M’entra el riure perquè la paret és un mirall i veig l’Elena estirada. Segurament si anés menys borratxa tancaria la porta, però fa massa calor i estic una mica marejada.

A més, m’agrada que sigui a la mateixa habitació que jo, la fa més bonica, més infinita.

Obro l’aixeta i deixo que l’aigua fresca em llisqui pel cos i s’endugui la suor. Al mirall, veig que l’Elena em mira. Agafo sabó i se m’escola entre les mans. Quan estic així, entre cansada i borratxa, només una cosa em treu el mareig. Penso que podria tocar-me. Penso que podria tocar-me amb l’Elena mirant-me des del llit. No em veu a mi, veu un reflex meu al mirall. Quina diferència hi ha entre una pantalla i un mirall? Seria com si veiés un vídeo pornogràfic, seria algú altre, algú sense rostre. Excepte que les mans serien meves i els ulls que em mirarien les mans serien els seus. Tinc el cap emboirat, l’aigua cau al meu voltant i amorteix els sons de la nit. Deixo que la mà llisqui per la panxa fins que un dit s’apropa al pubis i s’atura. Ben mirat, podria ser un somni. Si fos un somni, ningú trencaria cap promesa.

Ahir vaig somiar amb tu. Vaig somiar que ens tocàvem mentre ens miràvem. Jo a la dutxa i tu estirada al llit. Vaig somiar que ens excitàvem amb la respiració que s’accelera i el pols que es dispara.

Recolzo el cap contra la paret freda de la dutxa i sento una escalfor agradable entre les cames. L’Elena em mira amb els ulls molt oberts, molt quieta. Sempre m’ha agradat que em miri. Em sento triada per un déu. El desig li inflama la mirada i el cor se m’accelera quan veig que es posa la mà sota el vestit. Per un moment penso que ella també el recorda, aquell amor nostre, i que sempre hi torna en les seves fantasies. El sol pensament m’excita i sento la necessitat d’estrenye’m contra una altra pell, contra la seva pell.

Tota jo cremo i m’enganxo al mirall fred, intentant desfer-me del desig que comença a envair-me sota la mirada encesa de l’Elena. El rostre li crema i té els llavis humits. Amb la cara encastada al mirall, creuem les mirades i ja no puc resistir-me al foc.

Si no ens toquem, si no ens besem, al cor de l’Iu no li passarà res.

M’atanso un dit a l’esquerda inflada i m’acaricio mentre l’aigua calenta em llisca pel cos. L’Elena també ha començat a tocar-se sota el vestit i se li escapa un gemec. Els seus ulls de gasela em recorren amb desig i aleshores es tanquen.

La meva amiga es toca amb suavitat, com si tota ella fos de seda, i jo em pregunto què pensa.

Em pregunto si pensa en aquella primavera després de la universitat que vam banyar-nos nues a les basses de Tòrrec, i com ens vam agafar les mans sota l’aigua. Em pregunto si pensa en aquell Cap d’Any al Pirineu que vam ballar juntes tota la nit, i com vaig quedar-me adormida a la seva falda, mentre li acariciava la cama, o en aquella tarda a Pals que vam compartir sidra del mateix got, fins que el got es va trencar i ella em va besar el dit ferit. Em pregunto si mai ha intentat contenir tots aquests records, com faig jo ara.

El pit li puja de pressa sota el vestit obert, la suor li baixa pels sostens transparents i la humitat li fa brillar les costelles. Només li veig un tros de canell: els dits delicats que conec tan bé han desaparegut entre les cames i la faldilla, que la mà ha fet pujar uns centímetres. M’escorreria ara mateix però m’aturo un segon. La trobo preciosa, immersa en el seu propi plaer. Obre els ulls i quan em mira ja no puc contenir-me més. El dit allibera l’orgasme i em debilita les cames. Enganxo la boca al vidre i deixo que el crit llisqui lliure per la gola. El mirall s’entela i veig que l’Elena arqueja l’esquena mentre l’orgasme li recorre el cos i el meu baf la fa desaparèixer en un núvol blanc.

Les cames encara em tremolen quan m’aparto del vidre i em recolzo amb un braç a la paret. De cua d’ull veig que l’Elena es tapa amb el llençol i tanca els ulls. Deixo que l’aigua i la sang, que circula amb força, acabin d’endur-se el mareig i finalment m’embolico amb la tovallola. Estic esgotada. Els orgasmes més intensos de la meva vida sempre han estat enmig del dol.

Em pregunto si demà farem veure que tot plegat ha estat un somni, i si ho afegiré a la meva llista de records continguts.

Tanco els ulls i sento que ja me’n començo a oblidar.

CAPÍTOL 6

Hi ha poques coses més íntimes que dormir amb algú

M’he despertat abans que l’Elena i he trigat uns segons a recordar on era. Aleshores he vist les buguenvíl·lies que entraven per la finestra i he pensat en llavis i he pensat en dits, en dits humits sota un raig d’aigua calenta. No me n’he oblidat, esclar que no.

Deu haver fet calor, perquè en algun moment de la nit l’Elena s’ha tret la roba i ara dorm nua al meu costat, de bocaterrosa.

Hi ha poques coses més íntimes que dormir amb algú. No follar, dormir i dormir bé, sense aquell son superficial i incòmode de les primeres cites. Per abandonar-te al son has de fer caure els murs invisibles que alcem durant el dia. Res et protegeix, quan dorms. Què va passar ahir? Tinc la sensació d’haver travessat una paret feta de paper. El que hi havia a l’altra banda ja hi era abans, només calia esquinçar la fibra amb la punta dels dits. O potser no. Potser només va ser el vi i el que va passar ahir quedarà atrapat entre els vapors de les coses que mai es diuen, de les coses que ens forcem a oblidar.

Mira, Sira, un altre secret. Ara t’imagino somrient. Tu potser sabries dir-me per què aquest cos que he vist nu tantes altres vegades, a la platja, o amb els nens a la banyera, em remou avui d’aquesta manera.

Potser sabries dir-me per què soc així. Per què hi ha coses que m’arriben tan endins i em fan tremolar l’ànima. De vegades m’hi voldria negar. Oposar-me que l’ànima em tremoli d’aquesta manera, fins i tot per les coses més petites, sobretot per les coses més petites.

No mare, no monògama, no heterosexual. Em defineixo pel que no soc i aleshores soc més lliure per ser, però de vegades em desbordo a les costures i descobreixo que no hi ha cap fil que em contingui. El que ha passat aquesta nit té pes, o només en té per a mi? Quan penso en qui soc, m’és més fàcil pensar que soc les coses que m’agraden. El sol a la pell nua, el sabor d’una ostra o el vent de la ciutat a la nit.

Les coses que m’agraden em fan gran i no petita, i ara mateix el que m’agrada és el cos nu de l’Elena al meu costat.

És delicat però no fràgil. A la línia de la columna li veig la corba dels dies i els dos clotets són dos punts que anuncien el magnífic desenllaç: un cul rodó i ferm.

L’Elena obre els ulls i m’enxampa mirant-la. En els dos segons que triga a situar-se busco sota les pestanyes algun senyal d’incomoditat.

—És dura, la ressaca del Barbeito —diu, sense moure un sol múscul—. Em vaig quedar KO a l’instant.

D’acord. Així doncs, farem veure que no va passar. Qui sap si el cor de l’Iu ho aguantaria. Perquè de debò sigui un secret, no s’hauria de dir primer en veu alta? Em sap greu si això et decep, Sira.

Sense vestir-se, l’Elena s’aixeca i camina cap al lavabo.

—Vaig a la dutxa. A les deu ens recullen a recepció per portar-nos a la platja de Sines. Tu també t’hauràs de dutxar, Lau?

Miro el rellotge. Són les 9.50.

—No, no tenim temps.

L’Elena assenteix i quan tanca la porta darrere seu em pregunto si hi ha algun lloc on tots els plaers perduts per la frase «no tinc temps» vagin a morir.

Deu ser un lloc refotudament increïble.

Jo també tinc mal de cap i em vesteixo de pressa. Després agafo la llibreta que l’Elena ha deixat a l’escriptori sota la finestra i llegeixo l’itinerari que ha preparat la Sira. Un pícnic a la platja de Sines. «Així el vaig conèixer, Lau. Un dia d’estiu que els colors del cel anunciaven coses bones». Somric i una onada de tendresa m’omple el pit. M’alegra haver heretat aquesta superstició de la Sira perquè em fa sentir-la a prop. Els dies amb el cel extraordinàriament bonic són dies en què sempre m’han passat coses bones.

L’entrada d’avui a la llibreta acaba amb la frase de Bukowski que ja m’havia llegit l’Elena: «Troba allò que estimes i deixa que et mati».

A les deu i deu minuts l’Elena i jo baixem a recepció. No hi ha ningú a excepció del Gabriel, el xef pastisser, que ens observa amb la mà agafada a la nansa d’una motxilla. Als peus hi té una nevera petita de color lavanda que sembla sortida d’un videoclip de Taylor Swift o Katy Perry.

—Hola, mestre pastisser —el saluda l’Elena, mentre li dirigeix un somriure seductor—. Vens a portar-nos crema?

Ell riu com si fos possible escapar-se de l’encanteri dels seus ulls. Penso que l’hauria d’haver vista ahir al llit, seria incapaç d’estar-se allà dret tan tranquil.

—És nata. Nata do céu —contesta.

Miro la recepció buida i li pregunto:

—Algú ha preguntat per nosaltres?

—Sí, fa deu minuts que us espero. Fem tard.

—Tu ets el nostre acompanyant? —fa l’Elena.

—Mas sim. —Es gira cap a mi—. Anirem a la platja on el meu pare i la teva tieta es van conèixer.

—Un moment. La persona que busquem és el teu pare?

—Per què no ens ho vas dir ahir? —pregunta l’Elena.

—Perquè m’hauríeu cosit a preguntes i no hauríeu gaudit de les postres. I les postres sempre van primer.

L’Elena es mira la nevera de Katy Perry i replica:

—Excepte que en realitat van al final.

—Em seguiu amb el cotxe, senyores? Hi hem de ser abans de les onze o ens ho perdrem.

—Què ens perdrem? —pregunto.

El xef pastisser calla i, per un segon, m’irrita que el meu dol pugui acabar convertit en una espècie de joc. Vull plorar-te, Sira, no perseguir els fantasmes que podries haver fet corporis mentre encara eres viva. Si és cert que aquesta persona existeix, per què mentre mories em parlaves de llibres i pel·lícules i coses que en realitat no importaven?

—De seguida ho sabràs —diu el Gabriel—. De totes formes, sempre et saltes tota la diversió a la vida, Laura? Vas directa al final?

Em mira amb el somriure tort i sembla que ja està tot decidit.

—Va, Lau, confia una mica en el xef pastisser.

El portuguès assenteix i ens fa un gest perquè el seguim fora de l’hostal, on hi ha un escúter groc i el nostre cotxe, la Nina.

—Més val que te’l follis, o tot aquest numeret que estàs fent serà penós —li dic a l’Elena.

—Potser ens l’haurem de follar totes dues, i així et passarà el mal humor —em contesta mentre m’agafa de la mà i un instant després la deixa anar, divertida.

El tacte de la seva mà sobre la meva és efectiu, deixo de pensar en la Sira i em torna al cap la imatge del seu cos nu.

Té raó. És la ressaca, que m’ha deixat el cap espès. El xef pastisser s’equivoca, no soc una d’aquelles persones que trien perdre’s la diversió, això l’Elena m’ho va ensenyar i m’ho va ensenyar per sempre. Si fins i tot compro una marca de xampú perquè m’identifico amb l’eslògan: «Per a cabells que s’han divertit massa». Jo l’hi podria ensenyar, el que és la diversió. Jo no faria veure que una cosa que ha passat no ha passat.

«Excepte que ho estàs fent», em dic.

Pugem al cotxe i l’Elena es recull els cabells en una cua. Alguns flocs negres li cauen sobre el clatell i em maleeixo al descobrir que el desig que va encendre ahir no ha marxat. Que no deixo de tornar-hi, que fa massa temps que hi és. Hauria de deixar de donar-hi voltes o em tornaré boja de debò. Mai n’he tret res, d’encapritxar-me d’un monogàmic, i menys si el monogàmic és la meva amiga.

Els amors que m’esperen a Barcelona són familiars, càlids, com una casa calenta un dia de pluja, i no com una onada que et deixa tota tremolant.

Per sort, les carreteres que dibuixa l’Atlàntic aconsegueixen endur-se’m de seguida en els seus vaivens i em perdo en els penya-segats salvatges, esquitxats de flors que no conec. La Sira m’havia parlat del seu amor per aquests paisatges, potser hauria d’haver intuït que el seu cor vivia aquí.

Segurament les persones ens expliquen cada dia els seus secrets i el problema som nosaltres, que no hi parem atenció.

L’escúter groc del Gabriel ens guia com un ocell petit, i el seguim fins que l’asfalt es converteix en sorra i ens trobem dins d’un petit camí rural que avança entre dues dunes. La moto s’atura on el camí s’acaba i paro el motor del cotxe.

No hi ha absolutament res al nostre voltant, excepte una granja llunyana amb uns estables d’on ens arriba una forta olor de cavalls.

—É aquí, haurem de seguir a peu —diu el Gabriel—. Si anem a pas ràpid encara arribarem a temps.

—A temps de què? —pregunto. Miro el mar i veig que està embravit, o potser no, potser és que no és el meu Mediterrani—. Que ens facis desaparèixer i diguis que ha sigut un accident?

Li somric conciliadora i ell em torna el gest. Ho reconec, sempre m’ha costat estar massa estona emprenyada amb els nois guapos.

—Ara ho veureu —contesta el Gabriel—. Veureu què sent algú quan s’enamora.

L’Elena i jo ens descalcem, ara intrigades de debò, i seguim el portuguès per les dunes fins que davant nostre apareix una platja llarguíssima.

M’agrada descobrir que és tal com la Sira l’ha descrita, una platja de colors vermells, grocs, blaus i marrons.

El Gabriel camina davant nostre i penso que bonic que és caminar darrere d’algú que coneix el camí. Els racons se’t fan familiars i les flors es converteixen en velles conegudes. N’hi ha moltes, i l’Elena les fotografia amb la càmera analògica sota un cel lilós. Algunes semblen fetes de sorra blanca, i aquí i allà es barregen amb petites flors grogues i arbustos que muten de color amb qualsevol canvi en la llum.

Em trobo pensant que si trepitgés aquesta platja i no hi conegués ningú especial, algú que em marqués per sempre, l’inventaria.

M’he enamorat moltes vegades al llarg de la vida, potser cinc o sis, i totes les vegades ha sigut diferent. Diuen que hi ha molts tipus d’amor al món, però mai el mateix amor dos cops. Penso que fa molt de temps que no m’enamoro, i no sé si arriba un moment que senzillament perds la capacitat de fer-ho. Pots ni tan sols enamorar-te, quan tens el cor trencat?

—Ja hi som, arribem just a temps.

El Gabriel s’eixuga la suor del front i deixa la nevera a terra. A uns cent metres, gairebé a peu de platja, hi ha la granja que havíem vist de lluny. El xef pastisser se la mira i l’olor forta dels cavalls m’arriba barrejada amb la sal del mar. És una aroma nova per als meus sentits, que no saben si oloren el mar o la terra.

—Sabíeu que el meu pare i la teva tieta van fer l’amor trenta minuts després de coneixe’s?

—Recoi, amb la Sira, Lau! Definitivament hauríem d’haver passat més temps juntes —s’exclama l’Elena, i el Gabriel riu.

A mi no em sorprèn. La Sira era pensionista, tenia tot el temps del món, i per això no el perdia mai. En molts sentits, vivia fora de les normes socials més bàsiques. S’havia menjat l’última rajola de xocolata, s’havia endut llibres del prestatge de reservats de la biblioteca i havia estimat tots els amants, casats i no casats.

L’home que va conèixer en aquesta platja, però, devia estimar-lo diferent, si he de recórrer mig país per entregar-li les seves cendres.

—M’he estat preguntant com podria explicar-vos què van ser l’un per a l’altre —comença el Gabriel, amb la mirada fixa en l’Elena i en mi—. Com us ho podia mostrar. Què és enamorar-se i deixar anar, tal com ella m’ho va descriure.

Ara escolto el Gabriel amb tota l’atenció, preguntant-me quan va parlar de tot això amb la Sira. Però el xef pastisser calla i sembla que espera alguna cosa.

I de sobte passa.

Un home molt vell apareix per una cantonada de la granja i camina cap a una gran porta de fusta. S’enretira cap a un costat i, mentre obre la porta, la barreja de sal i cuir fa l’aire més dens. Se sent un únic renill i de l’interior de la granja surten al galop sis cavalls negres. Corren cap a l’aigua, i quan l’escuma els frega els turmells alcen les crins i el cel lila els tenyeix el pèl de porpra. Els músculs lluiten contra l’embat de les onades i els cavalls corren cap a nosaltres, sense brida ni estreps, en un naufragi desbocat. El vell s’ho mira com qui ja ho ha vist tot i jo sento dins meu la calor dels seus cossos i la humitat de l’aigua, la violència del mar i la llibertat del cel. Els cavalls ens passen pel costat enmig d’un núvol d’escuma i els veiem allunyar-se per la platja llarga, deixant rere seu empremtes com traus que el mar esborra en l’instant d’un sospir.

L’Elena i jo hem emmudit.

—Cada dia el Beppo els allibera i els cavalls corren fins que se’ls acaba la platja i tornen aquí —murmura el Gabriel—. De seguida passaran una altra vegada.

—Podem anar més enllà de la granja? —dic de sobte—. No els vull veure tornar.

Em miro l’Elena i em pregunto si sent el mateix que jo. Que vull pensar que els cavalls no han tornat, que no tornaran mai, que seran sempre un amor salvatge.

No sé si el Gabriel intueix què em passa, però de seguida agafa la nevereta i comença a caminar en la direcció contrària a la que han marxat els cavalls, més enllà de la granja.

I aleshores m’ho començo a creure. La Sira va conèixer en aquest lloc la persona més important del món per a ella. I després, d’alguna manera, va aconseguir dir-li adeu. L’Elena m’agafa de la mà i sento que el cor em batega amb força. Quina cosa més preciosa, les mans. S’aferren i, de vegades, deixen anar.

CAPÍTOL 7

Tenia el cor lleuger perquè deixar anar li agradava

Després d’escollir un racó tranquil a la platja, el Gabriel obre la nevera i comença a preparar el pícnic més excessiu que he vist mai. Hi ha formatges, embotits, truites, fruita, pastissos de nata, croissants, pa amb mantega, raïm, fruits secs, figues, mel i panets amb patés de diferents colors sobre unes tovalles de quadres blaus. No sé quina marca de xampú fa servir, però, ho he d’admetre, sembla que sap perfectament com divertir-se.

—Això és el que la Sira va demanar a l’hostal abans de venir a aquesta platja, fa trenta anys —diu el mestre pastisser—. Envoltada de tot aquest menjar és com el meu pare la va veure per primer cop. Així és com me la va descriure la primera vegada que em va parlar d’ella. Si mai trobes una dona bella amb gana, em va dir, no la deixis escapar.

L’Elena i jo seiem però no sé si tinc gana. Ara mateix només vull escoltar el Gabriel. Mai he necessitat tant les històries com enmig del dol.

—Sempre has sabut de l’existència de la Sira?

M’adono que em molesta una mica que el seu pare fos més generós amb ell que la Sira amb mi.

—Sabia que eren bons amics. Però pensava que l’única dona amb qui havia estat era la meva mare. Va ser ella qui m’ho va explicar primer. L’agost de fa dos anys vaig anar a visitar el pare i el vaig trobar plorant sobre la taula del menjador.

»“Una bona amiga està malalta”, va dir la meva mare, i ell va alçar la cara.

»“No, Juliana. Ara la veritat, ara només la veritat”.

»I aleshores m’ho va explicar. Em va explicar que el meu pare havia estimat una dona i que ara aquella dona s’estava morint.

»“Una aventura? I l’hi vas perdonar?”, vaig dir jo, estúpidament ofès.

»La cara d’“ets burro” de la mare em va fer callar. De seguida vaig voler saber més sobre aquella dona que feia plorar el pare i que la mare no odiava.

»Ell va trigar uns dies a poder parlar-ne. Em va visitar la setmana següent amb un feix de cartes i algunes fotografies. Es deia Sira, i era catalana. No va haver de dir gaire més: jo també la coneixia, jo havia passat un estiu amb ella a Barcelona. L’estiu més important de la meva vida, de fet, però això és una altra història…

»Diu que se’n va enamorar quan li va veure el plaer a la cara. Que va saber que seria l’home més feliç a la superfície de la terra si algun dia podia despertar l’èxtasi en aquell rostre. La meva mare sempre diu que hi ha moments que duren més que la vida, i que tothom en té algun, d’aquests. Per al meu pare, un d’ells va ser un matí d’estiu amb una desconeguda que menjava en una platja plena de flors.

Gairebé puc imaginar-me la Sira aquell dia. Conscient que l’home desconegut la desitja igual que ella a ell, decideix agafar-lo d’imprevist. Hi parla, li fa un petó llarg als llavis i follen allà mateix, sobre els pastissos de nata i els croissants i les figues amb mel, que queden abandonats a la sorra. O potser no, aquesta imatge l’he vist en alguna pel·li americana i la Sira no devia necessitar decorat: segurament van follar al mar, bressolats per l’aigua i nus com quan van arribar al món. La sal —la suor, la saliva, la llàgrima que s’escapa vora l’ull— convertida en l’únic ingredient del seu amor.

El sexe dura més que la vida. L’enamorament, potser no tant.

—No se separen ni un sol instant els deu dies següents i després decideixen no tornar-se a veure mai més —dic—. Va ser per la teva mare?

La veritat és que em costa de creure, o més aviat d’entendre. Per què algú renunciaria a tanta passió? Hi ha qui viu una vida llarga i no la troba mai.

El xef pastisser fa una mirada estranya i de sobte tinc pànic que totes aquestes persones hagin arribat a conèixer la Sira més que jo.

—No em correspon a mi respondre aquestes preguntes, en realitat. Demà us donaré l’adreça del meu pare.

M’assalten mil dubtes quan veig que el Gabriel es passa els dits pels cabells i recull la motxilla.

—Que marxes? —pregunto.

—Malauradament. M’esperen a l’hostal. Sabreu tornar, oi?

—Esclar —diu l’Elena.

Aleshores em passa allò que m’agafa quan tot plegat se’m fa bola. A qui li importen les respostes? Soc a la platja més bonica que he vist mai, el sol brilla i hi ha almenys tres tipus de formatges diferents sobre les tovalles. I l’Elena, la meva Elena, és aquí. Sembla que ella pensa el mateix, perquè, de sobte, diu:

—No et va dir el teu pare que si trobaves una dona bella amb gana no la podies deixar escapar?

La meva amiga s’ha ficat una mica de pa amb mantega a la boca i somriu al Gabriel. Sempre n’ha sabut, de fer el primer pas.

El Gabriel somriu divertit i diu:

—Aprecio la bellesa d’una dona, però qui em desperta la gana són els homes.

Per un moment em quedo amb la boca oberta i després ric.

—Esclar —fa la meva amiga, massa segura d’ella mateixa per immutar-se—. Ves, mestre pastisser, i gràcies per portar-nos aquí.

—Per servir-vos. Us veuré demà, senyores.

Veig com s’allunya i penso en el meu radar ultraavariat.

—Així que el nostre xef pastisser és gai —diu—. Me n’hauria d’haver adonat. Que ens passés per alt ahir que anàvem borratxes, d’acord, però… I el lloc on ens ha portat? I el pícnic, i els cavalls? Aquests homes només són heteros a les comèdies romàntiques. Estic desentrenada.

Ric.

—Tens tota la raó. Puto Hollywood. Tota la vida ens ha fet desitjar homes que no superarien l’hora i mitja de pantalla. I encara sort. A mi dona’m homes amb defectes que pugui veure i estimar.

—Ui, és pitjor que això —diu l’Elena, de sobte pensativa—. Els homes de Hollywood són els que ens han ensenyat a estimar. S’estima i es folla com quatre homes blancs i avorrits volen.

—Ho creus de debò?

—Potser sí. Només… em pregunto com és l’amor que volem les dones. Com és el sexe que volem les dones. I si la Sira ho sabia? I si va voler viure una història meravellosa i perfecta? Una que ningú pogués espatllar, que fos només seva.

—Una història perfecta —repeteixo—. I no és millor una de real?

Penso en la nit anterior, i com l’Elena ha fet veure que no havia passat.

—La realitat està sobrevalorada —diu. I afegeix—: La realitat de seguida es torna avorrida.

—Suposo que la Sira hi estaria d’acord —dic, i sospiro—. Per a ella la realitat sempre havia estat o bé massa o bé massa poc. Per això se la inventava, per això feia el que volia. S’inventava la vida que volia viure sense importar-li gaire com la vivien els altres.

—Potser la felicitat és això, Lau. Viure moments que durin més que la vida —diu l’Elena—. Quants d’aquests has viscut?

No contesto. L’Elena m’agafa de la mà la torrada amb mantega que he deixat a mitges i afegeix:

—Potser perquè els moments durin han d’estar fora de la realitat. Han de ser únics, irrepetibles, egoistes. Com una bandada de cavalls que es llança al mar i no torna. Abandonar qualsevol amo. És això o que la realitat els atrapi.

Em mira amb els ulls grossos i em quedo sense alè. La platja, els cavalls, l’Elena al meu costat amb les galtes enceses… No vull pensar tant, podria despullar-me aquí mateix i deixar que les onades em descobrissin el cos.

Vull desfer-me del dolor i substituir-lo per plaer.

Però no ho faig, no faig res perquè tinc por. Tinc por de la força amb què ara mateix desitjo els llavis de la meva amiga. Tinc por que no els pugui tornar a deixar anar.

Jo no soc com la Sira. Jo m’aferro a les coses. Jo m’he allunyat de l’Elena cada vegada que l’he sentida massa a prop: Austràlia, el Japó, l’Argentina, Xile… Hi he passat mesos, sempre buscant eixamplar la distància.

La Sira tenia el cor lleuger perquè deixar anar li agradava. El meu pesa. Amb cada alenada hi afegeixo sempre una mica de plom, no sigui que algun dia alci el vol i marxi de mi.

Així que el que em fico a la boca en lloc de les seves mans petites és una pruna dolça que trobo a les tovalles i que em provoca una punxada dolorosa al ventre.

Sempre he sabut quan he deixat escapar un moment, quan n’he fugit. Ho he fet prou cops per saber que els moments que deixem escapar tenen una empremta. Són records que no han passat, i tot i així poden perseguir-te anys. Han passat en algun lloc, però no a tu. Han passat en un altre univers, però no en el teu. De vegades, quan tens el cap als núvols, en veus un bocí fugaç i un estremiment et recorre tot el cos.

L’Elena i jo mengem fruita i formatge en silenci. El vent remou la sorra i el sol ens acaricia la pell dels braços, encara blancs per la primavera. Quan ja no podem més, l’Elena s’estira sobre les tovalles i fa un sospir llarg. Jo em quedo asseguda. Allà on m’arriba la mirada només hi ha la platja llarguíssima esquitxada de flors.

Penso que hi ha moments de felicitat que aconsegueixen escapar-se del dol. Són moments sense paraules, perquè si els expliques es queden sense poder.

CAPÍTOL 8

Només el que s’esborra té importància

L’Elena condueix la Nina de tornada cap a la Pousada do Moinho. Amb els peus nus prem l’accelerador. No ens hem volgut posar les sandàlies i una capa fina de sorra cobreix l’estoreta negra del cotxe.

Sento una alegria inesperada, i mentre la brisa em despentina els cabells em venen al cap els últims versos del meu poema preferit, de Felícia Fuster, i potser l’únic que em sé de memòria: «Deixeu-me blanca, calç apagada, poca cosa, no res, amb els peus nus. Sé caminar descalça. I més. I encara sé: només el que s’esborra té importància».

La Sira deia que li agradava la platja perquè li semblava una metàfora d’una forma bonica de viure la vida. No deixar la teva empremta als llocs —les petjades les esborra la marea— però que els llocs et deixin empremta a tu: la sorra que se m’ha colat a les butxaques del pantaló em seguirà fins a Barcelona.

Li semblava una forma bonica de veure la vida però no era la seva. La Sira sempre deixava empremta, fins i tot si no era la seva intenció.

—Penses en ella?

La veu suau de l’Elena m’arrenca de l’abstracció. Em mira amb una expressió que no aconsegueixo desxifrar, i em pregunto si ella també és de les que pensen que la mort de la meva tieta no m’hauria d’haver afectat tant. Ho he vist a Barcelona. Les cares tristes dels amics i coneguts, amb el que els llavis callen escrit als ulls: «Feia dos anys que estava malalta, el càncer l’hi van enxampar en estadi 4. Et vas poder preparar. No era la teva mare. Ni tan sols compartíeu sang: era la germana de la segona parella de ta mare. És… una tieta. No ens n’havies parlat gaire, d’ella».

Potser és culpa meva, que he callat massa.

—Sí. Pensava en ella —contesto finalment—. Elena… Puc explicar-te una cosa? No pots dir-ho a ningú. Ni tan sols a l’Iu.

L’alegria que he sentit fa uns segons s’arrauleix una mica sota el pes d’unes paraules que fa mesos que tinc atrapades a la gola.

—Esclar —diu ella, molt seriosa. La meva amiga sempre ha sabut guardar un secret.

El sol es reflecteix a les ulleres fosques de l’Elena, i quan aparta els ulls de la carretera i em mira és a mi a qui veig, una figura petita atrapada als vidres.

—No va ser el càncer, el que va matar la Sira.

L’Elena dona un cop de volant i després redueix la velocitat.

—Què?

Veig que frena amb intenció de parar-se a la vora de la carretera però l’aturo:

—No deixis de conduir, sisplau.

Em mira amb preocupació però assenteix, i el paisatge salvatge de la costa atlàntica segueix desfilant al nostre voltant. Penya-segats aliens a les coses que senten éssers més dèbils que ells, penya-segats durs que em fan sentir una mica millor.

—Després de canviar de tractament tres cops, el càncer li va remetre. El diagnòstic inicial, que li donava cinc anys de vida, va passar a ser incert. La seva vida ja no tenia una data de caducitat escrita, el tractament experimental havia funcionat i la Sira es podia curar. Però per assegurar-se que el càncer no tornaria, l’oncòleg li va dir que haurien d’extirpar-li tot el tracte digestiu. Tot. De l’esòfag a l’anus. D’ara en endavant, li van dir, tindria sempre més un forat artificial al pit per alimentar-se i un altre al ventre per cagar. El metge li va explicar tot el procediment, i ella el va escoltar amb atenció. Jo era allà amb ella. Quan va acabar, la Sira va dir que no ho faria: «No vull ser una persona foradada», van ser les seves paraules.

L’Elena em mira en silenci, agafant el volant amb força, i jo continuo parlant:

—Vaig passar-me les setmanes següents intentant convèncer la Sira que estava cometent una estupidesa. Fins i tot vaig contactar amb una associació de persones que s’alimenten a través de la nutrició parenteral. Són persones que no poden absorbir els nutrients de forma convencional i durant quinze hores al dia s’alimenten a través dels líquids que els bombeja una motxilla. Algunes d’aquestes persones porten deu, vint anys sense menjar ni beure res, ni tan sols aigua.

Faig una pausa i m’empasso saliva, em noto la boca seca.

—Tenen una vida complicada, sí, però ni tan sols diries que estan malalts. La noia amb qui vaig parlar em va explicar que feia vida normal i era feliç, que viatjava, que cuinava per a la seva parella. Vaig intentar que la Sira s’assegués amb ella, vaig intentar que entengués que aquell pronòstic era un regal, però es va tancar en banda. «M’he fet a la idea de morir, Lau, però no em faré a la idea de no tornar a menjar una maduixa mai més».

»Crec que aquell dia vaig estar a punt de tornar-me boja. No l’entenia, segueixo sense entendre-la. “De debò et deixaràs morir per una puta maduixa? Una puta maduixa!!”, li cridava jo. És ridícul, però des d’aleshores no puc menjar maduixes, em fan venir basques.

L’Elena aparta una mà del volant i m’estreny la cama amb força.

—El pitjor va venir després —dic, mentre el cor em pica amb força contra el pit—. Si la Sira no accedia a sotmetre’s a l’operació, el càncer tornaria i acabaria la feina. I ho faria de pressa: amb la seva negativa, l’esperaven mesos d’una degradació tan ràpida que aviat no podria ni moure’s del llit. El metge l’hi va deixar clar, i quan la Sira em va trucar una tarda per dir-me que havia trobat la solució vaig pensar que potser havia canviat d’idea, que accediria a operar-se per seguir vivint.

»Però el que havia trobat la Sira eren unes pastilles que li havia aconseguit el noi que li cuidava les plantes. “Són naturals, del Pirineu, no vull morir amb més químics al cos”, em va dir. Quan vaig entendre què pretenia no m’ho podia creure. Li vaig dir que si realment havia decidit que no volia viure més hi havia altres maneres. Maneres segures i supervisades. Però ella no volia ni sentir a parlar de morfina o cures pal·liatives. Volia que jo estigués amb ella quan se les prengués.

»Al principi jo m’hi vaig negar. Em vaig negar que unes càpsules que portaven ves a saber què acabessin amb la seva vida. I si li donaven una mort dolorosa?

»Ella hi va insistir, així que li vaig dir que ho faríem si em deixava analitzar abans de què estaven fetes. No va voler perquè va creure que les hi prendria, i vam quedar que en parlaríem al cap d’uns dies. Vaig pensar que si li deixava unes setmanes de marge potser es repensaria el tema de l’operació.

»Un matí, vaig trucar a la Sira però no em va contestar. Em va semblar estrany, sempre tenia el telèfon a prop. Un parell d’hores més tard vaig anar a casa seva i la vaig trobar morta a terra.

»Els metges li van fer una autòpsia però les anàlisis no van ser concloents. No sabien què l’havia matada, tant podia haver marxat tranquil·lament com en una agonia paralitzadora. La Sira podria haver viscut, però no va voler. La persona més vital que coneixia no va voler lluitar per la seva vida, i jo no he trobat encara la manera de perdonar-la.

Les llàgrimes em cauen per les galtes quan m’adono que l’Elena ha parat el motor del cotxe. M’abraça en silenci i deixo anar tot el dolor que he estat reprimint. Tota jo tremolo contra l’escalfor del seu pit.

Per què va haver de marxar d’aquesta manera? Per què no va lluitar més per seguir al món dels vius? Per què no es va quedar amb mi? Tantes preguntes i ja per sempre el silenci com a resposta.

Quan sento que m’he quedat buida de llàgrimes, alço el cap i l’Elena m’aparta els cabells humits de la cara. Té un somriure tendre als llavis, i penso que està més bonica que mai.

—Saps? Ara ja sé per què la Sira t’ha enviat a aquest viatge —diu.

—A part d’entregar-li les cendres a un coi de desconegut, vols dir?

M’eixugo els mocs i intento netejar-me el rímel corregut.

—Sí. Crec que vol que l’entenguis.

—Que entengui què?

L’Elena em mira com si li estigués parlant en un altre idioma.

—Saps què? La Sira té raó. De vegades no n’hi ha prou amb dir el nom de les coses, cal que una les visqui.

El motor del cotxe rugeix i l’Elena s’incorpora a la carretera. Taral·leja una cançó, de sobte sembla ridículament contenta. No l’entenc.

De vegades no n’hi ha prou amb dir el nom de les coses, cal que una les visqui.

—T’has après la carta de la Sira de memòria? —li pregunto.

—Esclar. I els seus poemes també. Me’ls estic aprenent tots de memòria.

—Ets una intensa —dic, i somric—. Què diu el següent?

—Diu així:

Quina illa tan petita

per a un amor tan gran.

Quin amor tan gran

per a tants pocs dies.

Que pocs dies

per a un record tan gran.

Quin record tan gran

per a un poema tan petit.

JOAN MARGARIT

Faig un sospir i deixo que el sol de la tarda em cremi els ulls. Quan els tanco veig tot de puntets grocs: una mica de llum entre tanta foscor, plorar m’ha fet bé.

Crec que ja estic preparada per conèixer la persona més important a la vida de la Sira.

CAPÍTOL 9

Ara sí que m’has llegit la ment

Quan arribem a la Pousada do Moinho el Gabriel ens ha deixat una nota. Aquesta tarda no hi serà, ha anat a veure els pares. Ens escriurà demà al matí per explicar-nos com arribar al mas on viuen, a tres hores d’aquí. Diu que parlarà amb ells perquè hi puguem passar la nit, que el lloc és espectacular però una mica inaccessible.

Tinc ganes de conèixer l’home que va trastocar la vida de la Sira, però m’alegra poder descansar unes hores de tot el que té a veure amb la seva història. Proposo a l’Elena quedar-nos llegint a la piscina de l’hostal fins que arribi l’hora de sopar.

—Ara sí que m’has llegit la ment —em diu, i pugem a l’habitació a buscar els banyadors i un parell de llibres.

La piscina de la Pousada do Moinho és agradablement petita. És al bell mig d’un pati interior pintat de taronja envoltat de columnes i plantes exuberants. La llum es filtra per les columnes del pati i les ratlles de sol i ombra li donen un aspecte irreal que m’agrada. Em fa sentir que podria estar de vacances en un altre planeta.

L’Elena i jo escollim dues gandules a tocar de l’aigua i ens submergim en els nostres llibres. Jo m’he agafat Biografia de la fam, de la Nothomb. Llegir en companyia d’algú a qui estimes és una de les sensacions més boniques que hi ha al món, i de tant en tant aparto la vista de les paraules per observar de reüll l’expressió concentrada de l’Elena, i el seu cos lluent sota el sol, totalment quiet a excepció dels peus, que es mouen al final d’unes cames llargues d’aquella manera que indica plaer.

A mi també em passa. Moc els peus quan llegeixo i moc els peus quan m’escorro.

Perdo el fil de la Nothomb quan veig que l’Elena em mira. Ha deixat el llibre a un costat i les lletres del títol ballen entre la llum i l’ombra: Emmanuelle.

—Què? —pregunto.

Sembla que em vol dir alguna cosa, els ulls li riuen.

—Em va agradar, veure’t ahir —fa.

Em pregunto si es refereix al que penso que es refereix quan els llavis se li separen i la sento dir:

—Em va agradar veure com et tocaves a la dutxa.

La sorpresa em deixa sense respiració i gairebé immediatament sento pessigolles al ventre. Trigo uns segons a contestar.

—Pensava que fèiem veure que no havia passat.

—Crec que això ho fas veure tu, Lau. —Una pausa i rectifica—: Ho has fet altres vegades.

Altres vegades? Quines vegades? No sé a què es refereix però el cor em batega fort. Sé que de vegades continc els records, però això no vol dir que els esborri.

—Igual que aquell estiu quan teníem quinze anys —diu—. Per què fas veure que no va passar?

Em quedo tan de pedra que soc incapaç de contestar res. Fa més d’una dècada d’allò i l’Elena mai n’havia dit ni una paraula. Sé que vaig ser jo qui va proposar entregar-ho tot al foc, però ella tampoc hi va oposar resistència. Ella tampoc em va tornar a besar.

—Jo faig veure que no va passar? —pregunto.

—Sí. Cada vegada que algú parla de l’estiu canvies d’habitació. I si m’apropo massa a tu, fins i tot canvies de continent.

—No canvio de…

Callo perquè l’Elena té raó. Cada vegada que m’ha abraçat al balcó en una festa, cada vegada que m’ha recol·locat els cabells al metro, o que m’ha tocat el peu amb el seu en un sofà ple d’amics… cada vegada que s’ha apropat el meu cos ho ha registrat i un termòmetre de mercuri tòxic dins meu ha dit: prou, això és zona de perill, ara he de fugir.

—He intentat mantenir sempre la nostra promesa.

La meva amiga em mira confusa i després esclata a riure.

—Espera, encara creus en allò? Després de tot aquest temps?

Parpellejo sorpresa. No dic res perquè la meva cara ja ho diu tot. Ella no s’ho creu.

—De debò és per això que mai t’has tornat a apropar a mi?

No sé si el que li noto a la veu és curiositat o tristor. Arronsa les espatlles. Torna a riure i m’agafa una mà.

—Així que de debò creies que l’Iu es moriria —diu l’Elena, incrèdula però també una mica divertida—. I ell que sempre m’ha preguntat per què no ha passat res entre tu i jo… Si l’hi dic no s’ho creurà.

—Tu tampoc em vas tornar a besar —dic molt a poc a poc.

Ara és ella qui em mira sorpresa.

—Esclar que no, tia. Vas posar tanta distància que vaig pensar que t’havies avorrit de mi. I que allò del ritual era una excusa perquè no sabies com desfer-te de mi. Sincerament, mai m’ho vaig prendre de debò… Òbviament.

Avorrir-me de l’Elena? No he sentit mai res tan ridícul, encara que suposo que a ella li sona igual de ridícul que decidís creure que nosaltres vam salvar l’Iu per dir-ho davant del foc.

—Així que tots aquests anys… t’has pensat que si em feies un petó l’Iu es moriria.

—Doncs sí —confesso, una mica avergonyida, ara que veig que tot va ser cosa meva—. És la veritat.

Em mira amb un mig somriure.

—I encara ho creus?

Torno a arronsar les espatlles i ella esclata en una riallada forta.

—No m’ho puc creure, Lau! Besaries un gripau a la carretera però a mi no.

—Perquè els humans no som gens propensos a creences irracionals, oi? Que t’he sentit culpar Mercuri retrògrad quan les coses t’han anat malament, guapa.

Ara jo també somric. I que burra que soc, penso. No diem les coses que més pensem i no fem les coses que més volem. Per què no l’agafo i la beso aquí mateix? Per què no li ensenyo com crema el meu desig?

Quina por, perdre algú pel sexe. Quina tristor, no compartir-lo.

L’Elena em mira riallera i s’espera que una parella que acaba d’entrar a la piscina triï gandula abans de replicar. Són joves, ell sembla un habitual del gimnàs i ella té uns pits grossos que el biquini blanc sosté amb gràcia.

—Aleshores… no t’atreviries a fer-me un petó? —pregunta l’Elena, mentre observa com la parella deixa les tovalloles i es capbussa a l’aigua.

Primer ella, elegant i discreta, de cap, i després ell, rialler, de bomba. Es troben a l’aigua i es premen l’un contra l’altre.

—No ho sé —li dic, honestament.

Potser mai ho he cregut, que l’Iu moriria, potser només he sigut covarda.

—Tan malament ho feia?

Em poso vermella.

—No és això. A més, érem unes nenes. Ni tan sols sabíem què fèiem.

Calla, burra. Digue-li que et va encantar, digue-li que ho vas oblidar perquè hauries volgut besar-la cada dia. Digue-li que en realitat no ho vas oblidar, que ho vas enterrar.

L’Elena em mira intrigada, com si m’intentés llegir la ment. No sé quina cara fer, en general me’n surto prou bé ocultant el que penso.

—I si et faig jo un petó?

Deixo de respirar. No sé si estic preparada perquè tot el meu món torni a tremolar.

—I si el cor de l’Iu s’atura? —pregunto.

L’Elena m’agafa la mà i la posa sobre el seu pit.

—El de l’Iu no ho sé, però el meu sempre sap què vol.

El cor li va tan de pressa que el sento a les puntes dels dits.

Aleshores l’Elena s’inclina cap a mi, a poc a poc. Li veig el coll brillant per la crema de sol, les galtes plenes de pigues i els llavis humits que s’acosten i toquen els meus.

L’Elena em fa un petó i noto excitada que vol seduir-me. Primer em besa suau, tendra, després em mossega una mica el llavi inferior i amb la llengua toca la meva. M’estremeixo. La seva boca és fresca, com un glop d’aigua quan t’estàs morint de set.

S’aparta i em mira divertida, esperant la meva reacció.

Per dins soc un volcà, però ho dissimulo.

—Pots trucar a l’Iu, per favor? —faig jo, mig en broma.

—Au va! Tan malament beso que penses en l’Iu, ara?

—Burra. Els teus llavis són increïbles —li dic, i aquesta vegada és impossible que la meva cara menteixi, tota jo cremo com una pira en flames.

—Com d’increïbles?

—De l’1 al 10, diria que un 14.

—Així que un 14, eh —diu, i somriu.

El mòbil de l’Elena rep una notificació i me l’ensenya amb un gran somriure.

—Ho veus? L’Iu que m’envia una foto dels nens. Està viu.

Totes dues riem i quan aixequem la mirada ens adonem que la parella de la piscina ens mira. Ella fa un somriure entremaliat i es posa la mà del noi al pit dret, que ell prem amb suavitat.

L’Elena i la noia es miren i em sembla que parlen un idioma que jo no entenc. M’adono que a la piscina no hi ha ningú més, i a l’hostal sembla que tothom dorm la migdiada a la frescor de les habitacions. L’Elena assenyala el nostre balcó amb el cap, la noia somriu i després la meva amiga m’agafa de la mà.

—Vols fer una cosa divertida? Ara que saps que l’Iu no es morirà.

—Què?

—Puja amb mi al balcó i t’ho ensenyaré.

Aleshores m’adono que l’Elena s’ha entregat totalment a l’esperit d’unes vacances a un planeta llunyà, així que deixem els llibres i les tovalloles abandonats a les gandules i la segueixo pel pati empedrat fins a les escales laterals que pugen al primer pis de l’hostal i fins a la nostra habitació. Reconec que tinc una mica de por, i per un moment em sento com la nena que la seguia pels penya-segats.

L’Elena obre el balcó, les cortines voleien amb la brisa i em fa un gest perquè m’apropi.

Surto a fora i la veig. La noia està estirada al costat de la piscina i el noi, ajagut al seu costat, li besa el coll. Ella mira cap al balcó, ella ens mira a nosaltres.

Em pregunto com es deuen dir. Lucía i Aitor? Michelle i Tom? El balcó és prou a prop de la piscina perquè els ho pugui preguntar sense haver de cridar.

Com es diuen en realitat no m’importa, m’importa que la noia s’ha posat les mans a les calces del biquini i ha començat a tocar-se mentre el noi li besa els pits per sobre de la tela. Veig com l’excita exhibir-se i la seva excitació fa que el baix ventre em bategui. El cos musculós del noi es doblega i la pell li sua sota el sol. Ell només sembla tenir ulls per a ella, ni tan sols sé si s’ha adonat que totes tres ens mirem. Ara li mossega un mugró i la noia gemega.

L’Elena s’apropa a mi, la pell del seu cos bonic al descobert, els ulls brillants de desig. Em mira els llavis i s’humiteja els seus.

—Tornem a posar a prova la teva ridícula teoria, Lau? —pregunta.

Aquesta vegada em dic a la merda la desitjo tant vull tornar a tastar els seus llavis tendres i l’agafo per la barbeta i li faig un petó.

El meu cor, li dic a l’Iu, també vol viure.

Així que aquest petó, aquest és de debò.

Aquest petó no és un joc i diu tot el que normalment callem. L’Elena panteixa i ens apropem una mica més. A baix, a la piscina, el noi s’ha estirat damunt la noia i veiem que s’hi refrega desitjós, sense arribar a penetrar-la.

Penso que m’agradaria ser allà baix, amb l’Elena, i ajuntar els quatre cossos besats pel sol. Penso que m’agrada ser aquí, amb l’Elena, i notar el seu cos ferm contra el meu.

—Deixa’m masturbar-te. Vols? —em diu, la seva boca molt a prop de la meva orella.

Faig que sí amb el cap i l’Elena es posa darrere meu. No hi ha res que no vulgui que em faci, torno a ser la noia d’aquell estiu de fa quinze anys.

M’arrepenjo al balcó i quan la meva amiga m’abraça per darrere m’agafo fort a la barana. Davant meu, la parella jove ha entrat a l’aigua i veig el noi d’esquena, empenyent. Ella mira l’Elena, veig com la desitja, i l’Elena m’acaricia amb una mà l’esquena i amb l’altra s’apropa a la línia del meu biquini. La noia de la piscina gemega de plaer i jo sento la humitat del meu sexe contra la tela fina del tanga.

La mà delicada de l’Elena em palpa les natges i s’atura a l’espai entre les dues galtes. «Baixa una mica més, baixa una mica més», penso. La carn em palpita i s’omple de sang i desig. Amb la mà que té lliure, l’Elena em frega el pit, delicadament, i m’acaricia el mugró dur. Segueix baixant i, encara amb la mà esquerra al cul, m’introdueix la dreta pel mont de Venus i baixa fins a la vulva. Els llavis inflats acullen el seu dit i ella s’espera un segon.

Aleshores comença a masturbar-me i el dit estimat de la meva amiga estimada m’arrenca onades de plaer mentre es prem contra mi i les barres del balcó se’m claven agradablement a la pell. L’Elena fa cercles amb el dit al voltant del clítoris i em masturba mentre la respiració se li accelera.

Tinc l’impuls de girar-me, i ella ho nota i em diu:

—No, no et moguis. Mira-la. Mira-la a ella.

La parella de la piscina ha sortit de l’aigua i ara és ell qui està estirat a terra. Ella el cavalca, refrega la vulva contra el pubis del noi mentre pel seu gest intueixo que s’apropa a l’orgasme.

La mà de l’Elena segueix fent cercles al voltant del meu clítoris, l’aturo un moment amb la mà dreta i amb l’esquerra la separo una mica de mi per poder tocar-la. Està tan mullada i tan oberta que la seva pell gairebé es fon amb la meva. Li introdueixo dos dits a dins i amb el palmell li frego el clítoris. Ella s’apropa al meu coll, me’l mossega i em xiuxiueja el nom a l’orella. Davant nostre, la noia de la piscina s’escorre sobre el noi, però per a mi ja ha desaparegut. La cara de l’Elena està enganxada a la meva i mentre ens besem la boca l’orgasme s’allibera. Per un moment, tot desapareix, la piscina, l’hostal, Portugal, només som ella i jo en un balcó que flota enmig del mar, les onades ens acaricien la pell i la pell es converteix en onada.

Quan torno a obrir els ulls, el vent remou les cortines i ens embolcalla. L’hotel hi és però s’amaga darrere un vel blanc que ho entela tot. Els ulls de l’Elena, foscos i brillants com el mar, em miren amb una barreja d’amor i desig.

En quin moment saps que sempre has estat enamorada d’algú?

CAPÍTOL 10

Diuen els estels que els fugaços sou vosaltres

L’Elena somriu i jo li miro les pigues que li esquitxen el nas. «Diuen els estels que els fugaços sou vosaltres», diu la cançó, que no sé qui canta ni per què m’ha de venir ara al cap, en aquest balcó on no se sent ni una mosca.

És terrible, el moment que penses que t’has enamorat d’algú, perquè aleshores ja no hi ha marxa enrere. Potser l’única manera d’escapar-se’n és no dir-ho, potser si no ho dius les paraules no se’t fan pell i encara te’n pots desfer.

L’Elena em fa un petó als llavis i em pregunto si farà el mateix a Barcelona, davant de l’Iu i davant dels nens. No l’hi vull preguntar. No vull que hagi de pensar i la resposta l’allunyi de mi.

Per a l’Elena això és un parèntesi, per a mi és un paràgraf que rellegiria cada dia.

Sento que, malgrat tot, he de dir alguna cosa. Alguna cosa que fixi aquest moment a l’espai i el temps, per molt fugaç que sigui.

—Així que això serà un amor d’estiu —ho dic, i m’adono que sona més a afirmació que a pregunta.

Jo, que no tinc costures, intentant filar el nom de les coses.

—Jo què sé —diu l’Elena—. M’agrada compartir això amb tu. Et molesta?

—Si em molesta que em masturbin contra un balcó? No, crec que no.

Somric amb lleugeresa. Mentre no parlem d’amor, del nostre amor, potser serà fàcil.

—M’agrada fer-te petons —fa.

—I a mi. A mi també m’agrada. Podem fer-nos petons.

Ens besem i sento que ja començo a acostumar-me als llavis de l’Elena. A sentir-los familiars, a voler sentir la seva llengua contra la meva.

—Estic tota suada. Vols que ens banyem? —proposo, i l’Elena assenteix.

Baixem per les escales que porten a la piscina. La parella d’abans pren el sol amb els ulls tancats. Diria que tots dos dormen, i em pregunto si en realitat ens han somiat.

L’Elena i jo entrem a poc a poc a la piscina, procurant no despertar-los. La meva amiga se submergeix a l’aigua mentre m’estira de la mà.

Em capbusso i quan el pes de l’aigua amorteix els sons i ens veig a totes dues amb la pell estriada pels raigs de sol —les meves cames, les seves cames, les seves mans, les meves mans—, decideixo que potser puc fer el mateix que va fer la Sira. Potser puc viure una història tan breu i tan bonica que res la pugui espatllar. Una història que duri per sempre, atrapada en un país que no és el meu.

Potser puc trobar la manera de viure això intensament i després deixar anar. I aquesta vegada, fer-ho de debò. Sense fugir.

Però ara no. Encara no. Ara només vull sadollar-me. Agafo aigua amb la boca i quan sortim a la superfície deixo que em caigui pels llavis mentre beso el coll suau de l’Elena.

—El coll és trampa. El coll és off-limits —diu, però no m’aparta: se m’apropa i em mossega el llavi. Crec que ha descobert que m’agrada—. Ets una cabrona, Lau.

Tornem a estar excitades, però aquest cop només ens abracem a l’aigua, assaborint l’estranya sensació de descobrir amb les puntes dels dits un cos alhora tan familiar i tan nou, ple de racons per explorar.

Sopem al pati de l’hostal amb els biquinis sota les túniques d’estiu i tinc la sensació que ningú en tota la terrassa és tan feliç com nosaltres, que ningú aquí sap què és viure de debò. Parlem d’aquell estiu d’adolescència i dels llocs on ens vam besar i que havíem oblidat. Parlem de Portugal i dels cavalls que hem vist córrer a la platja i dels plats i les postres que hem tastat. Parlem de tot el que és lleuger i no ens pesa al cor.

Després de sopar, una figura familiar s’apropa a nosaltres i ens allarga dues copes de nata do céu. Em fixo en el rostre amable del Gabriel i m’adono que gairebé havia oblidat què he vingut a fer a Portugal.

Les cendres de la Sira segueixen a dalt, a la maleta, esperant que les entregui a un desconegut que, ara sí, em moro de ganes de conèixer. Necessito saber com s’ho van fer per enamorar-se fins als ossos i no tornar-se a veure mai més.

Diuen que el dol és viure amb una persona que no hi és. Penso que tornar a Barcelona amb l’Elena i no tornar-la a besar seria alguna cosa semblant.

—Feu bona cara. Us ha tocat el sol —diu el Gabriel, amb un gest aprovador. El cert és que té raó, l’Elena resplendeix com si portés tota la vida de vacances.

El xef pastisser, en canvi, sembla cansat.

—Pensàvem que tornaries demà —dic—. Casa dels teus pares és lluny, oi? Et deus haver fet un fart de conduir.

—Sí —contesta el Gabriel, i em sembla que un núvol li cobreix el front.

—Que passa res? —li pregunto.

—Pensava tornar demà al matí però… m’he discutit amb el pare.

—I això? —fa l’Elena.

—Ell… Em sap greu. No sé com dir-vos-ho.

L’Elena i jo arrufem les celles.

—Deixa-ho anar, Gabriel —fa la meva amiga.

—Diu que no us agafarà les cendres. Diu que no vol saber res de la Sira. Que no és cosa seva.

Tot el cos se’m glaça i els cabells del clatell se m’ericen.

—No ho entenc. Què vol dir, que no vol saber res de la Sira?

Deixo la cullera en una banda, al costat de la nata do céu. Sento un nus a la gola i el Gabriel em mira amb llàstima. M’ho ha dit ell, que van estar enamorats, m’ho ha dit ell, que en aquest lloc tothom recorda la seva història.

—T’ha dit per què? —pregunta l’Elena, que a diferència de mi no ha perdut la capacitat de parlar.

El xef nega amb el cap.

—M’ha engegat, m’ha dit que no tinc dret a demanar-li una cosa així. Ho ha preparat tot per marxar amb la barca demà al matí; ho fa de vegades, quan necessita estar sol. No l’he pogut convèncer.

Qui ha sentit el so d’un cor trencar-se sap que sona una mica així com el mar que s’enretira sobre la sorra. No sé què faré ara, si tot el que la Sira m’ha demanat és que li entregui les cendres i ell no vol ni parlar del tema.

—Per això he vingut a buscar-vos —continua el xef Gabriel—. Si sortim ara arribarem de matinada i serem a temps d’enxampar-lo. Calculo que fins i tot podreu dormir un parell d’hores. Ja he parlat amb ma mare i us ha preparat els llits de la casa de convidats. Potser si hi parleu vosaltres el podreu convèncer.

—Ens podries haver trucat —diu l’Elena—. Em sap greu que t’hagis fotut la pallissa.

—És que pensava quedar-me aquí. Pensava rendir-me. Però he canviat d’idea.

Em miro l’Elena i sento que ho faig amb els ulls buits. Ella m’agafa la mà i diu al Gabriel:

—Anem, doncs, a què estem esperant?

El mestre pastisser assenteix.

—Us espero al pàrquing d’aquí cinc minuts.

—Per què has canviat d’opinió? —li pregunto, i em sento desfeta d’agraïment, cap a ell i també cap a l’Elena—. Per què ens ajudes? Per què ens ajudes tant?

Crec que ara podria plorar, i si no ho faig és perquè segueixo massa confusa.

—Perquè la Sira també em va ajudar a mi. Va, ens veiem ara.

Veig el Gabriel desaparèixer i l’Elena i jo pugem a l’habitació. En dos minuts hem recollit l’equipatge i estem travessant el camí de grava que porta al pàrquing on tenim la Nina, el cotxe que ens va preparar la Sira. El Gabriel ja ens espera al costat del seu escúter groc.

—Vens amb nosaltres, oi? —proposo.

Ell assenteix i s’asseu al seient del darrere. El xef em comparteix la ubicació al mòbil i llegeixo el nom del destí: Praia das Cachoeiras. És a gairebé tres hores d’aquí i cap al final la carretera s’entortolliga com una corda plena de nusos. Arrenco el cotxe i els primers deu minuts tots tres estem en silenci.

—Tres hores de carretera… —diu l’Elena, mentre s’acomoda al seient—. Vols explicar-nos d’on has sortit, xef Gabriel?

—Sí, per què parles tan bé català, per exemple? —pregunto.

Qualsevol cosa que m’allunyi de pensar a follar en un balcó.

Ell somriu amb gest cansat.

—En realitat… Les primeres paraules les vaig aprendre amb la Sira.

—Per correspondència?

Miro el Gabriel pel retrovisor i per un moment m’agradaria poder-lo seduir. Així, cansat, és encara més atractiu, i l’Elena m’ha despertat els sentits d’una manera que ara podria fer l’amor amb tots dos. Potser el que ens fa humans i ens diferencia dels animals és desitjar allò que no podem tenir. No m’imagino un gos volent una ombra diferent d’aquella en la qual descansa, potser per això ells són feliços i nosaltres no.

—No, no. A Barcelona. Ens vam conèixer a Barcelona.

—És veritat, ens ho vas dir —recordo—. Com és que no m’havia parlat mai de tu?

—Suposo que pel mateix motiu pel qual no va parlar-te del pare.

—Lau, sé que l’estimaves molt, però… no creus que la Sira va ser una mica egoista, amb tot això? —pregunta l’Elena.

—Esclar que ho penso —contesto—. La meva tieta podia ser molt egoista. Deia que no volia ser una d’aquestes dones que es passen la vida donant, una d’aquestes dones que s’obliden de donar-se a elles mateixes. Potser algunes vegades ho va portar a l’extrem.

—Tenia una fotografia meva al moble del rebedor, tampoc era un supersecret.

Torno a mirar el Gabriel pel retrovisor i li observo les faccions. És per això que el primer dia que el vaig veure al restaurant em va resultar tan familiar? Intento recordar les fotografies que tenia la Sira a casa quan de sobte la imatge se m’apareix nítida davant els ulls.

—Espera! Ets el noi de la cadira de rodes?

—Efectivament.

—Coi! Per això no hi havia caigut! Què et va passar?

És senzilla, la fotografia, però la recordo perfectament. La Sira, abillada amb un enorme barret taronja, està asseguda al costat d’un noi amb cadira de rodes en un banc davant de l’Hospital del Mar, a la Barceloneta. Tot i que ell té les dues cames enguixades, tots dos somriuen com si fossin les dues persones més felices del món.

Crec que algun dia li havia preguntat qui era, però la resposta havia sigut tan poc interessant que ni tan sols hi vaig parar atenció. La molt bruixa, devia fer-ho expressament.

—Què no em va passar, més aviat —diu el Gabriel, mentre estira les cames al seient del darrere, com si de sobte necessités assegurar-se que segueixen allà amb ell.

Al nostre voltant la nit és fosca i la Nina avança per carreteres desertes. Em pregunto si la Sira també va conduir per aquestes mateixes carreteres, amb el cor ple a vessar a causa d’un nom.

—La fotografia és de fa uns deu anys, de quan estudiava a l’escola de cuina. He patit d’ansietat social tota la meva vida, la gent m’incomoda, no sé què dir o què fer, tot i que he après a dissimular-ho. Un estiu, intentant fugir de tot el que tenia aquí, vaig decidir fer un viatge a Barcelona. El meu pare sempre m’havia dit que hi tenia una amiga que podria acollir-me.

—La Sira —dic.

—Sí, la Sira. Tenia molta ansietat, aleshores. Necessitava estar sol, però alhora em feia por i m’assegurava de no estar-ho mai. No estava bé enlloc. Quan arribes a nivells tan alts d’ansietat, de vegades fas justament el contrari del que et va bé. No saps com deixar de sentir-te tan malament, així que ho portes a l’extrem perquè potser, si explotes, finalment hi faràs alguna cosa.

»I jo me’n vaig anar a Barcelona, a l’estiu, i el primer dia, directe de l’aeroport i amb la motxilla ridícula que portava, em vaig plantar a la plaça Reial i vaig conèixer uns borratxos que em van portar de festa. Vam beure, i vam prendre molly i no sé quantes coses més. El següent que recordo és despertar-me a l’Hospital del Mar amb les dues cames i tres costelles trencades. Es veu que vaig caure d’una moto en marxa i una furgoneta de Correus em va atropellar. M’ho va explicar la Sira, que va ser la persona a qui el meu pare va avisar quan va rebre la trucada de l’hospital. Vaig passar tot l’estiu amb ella, tancats a casa. Va ser el pitjor i el millor estiu de la meva vida.

—Quin any va ser, això? —pregunto.

—Doncs no ho sé, un parell d’anys després de la pandèmia, crec.

—Devia ser l’any que vaig passar l’estiu a l’Argentina. Per això no vam coincidir.

—I encara sort. No sé què hauries pensat de mi. A conseqüència del trauma de l’accident vaig desenvolupar hipersensibilitat i moltes coses em feien mal. La gent em cansava horrors. Si em trucaven per telèfon, començava a badallar i no podia dir cap paraula. Sentir les veus al carrer, notar el sol a la pell… Tot era dolorós. Cada vegada que sentia un cotxe, la panxa em feia mal.

—Doncs bona sort! La meva tieta vivia a tocar de la Rambla…

És dir aquest nom i la cara del Gabriel es transforma i s’omple d’amor.

—Aquell estiu, la Sira va construir un fort per refugiar-me. Va donar-me uns cascos insonoritzadors i va omplir tota la casa de plantes. N’hi havia tantes que semblava que fóssim en un bosc. De vegades estàvem un a cada punta de l’habitació i ni tan sols ens vèiem.

—Me’n recordo! Recordo que vaig tornar a la tardor i la Sira tenia una figuera enorme a dins del lavabo! No vaig entendre res.

—Ha, ha, sí! —riu el Gabriel—. La Sira era l’única persona que podia tolerar aquells dies. Era la resta de la gent, la que a mi em semblava boja. Esclar que no parlàvem el mateix idioma, i ella no sabia anglès, així que la nostra comunicació es limitava a gestos i alguna paraula dispersa. Vaig saber que m’estava recuperant el dia que em va venir de gust que m’expliqués com es deien algunes coses en català. Quan vaig tornar a Portugal, vaig començar a estudiar l’idioma a casa. Era la meva manera de passar les tardes sol, però amb la ment ocupada. Al final li vaig agafar gust, i ara ja fa temps que la soledat no em fa por. Vaig poder donar-li les gràcies en el seu idioma i des d’aleshores tinc una figuera petita al lavabo…

Somric al xef però no puc evitar pensar que l’home que regava totes les plantes que la Sira tenia a casa va ser qui li va aconseguir les pastilles que van acabar amb la seva vida. M’adono sorpresa que fa moltes hores que no penso en la imatge d’ella estirada a terra.

—I encara tens ansietat social? No se’t nota —fa l’Elena.

—Sí, però he trobat altres maneres de gestionar-la.

—Per exemple?

—Per exemple… dir a les dones heteros que soc gai, i dir als homes gais que soc hetero.

—Com?!!!

L’Elena i jo ens mirem i fem un gest exagerat d’indignació. El Gabriel deixa anar una riallada.

—Però no és culpa vostra. Soc jo, que soc una mica ameba.

—Què vols dir, que ets una mica ameba? —pregunta l’Elena.

—Ets asexual… —afirmo.

—Sí. Em considero asexual. Però fingir que m’agrada un altre sexe és més fàcil que contestar un munt de preguntes per a les quals gairebé mai no tinc resposta.

—Està bé, captem la indirecta. No et preguntarem…

—Un altre dia, potser. —El Gabriel badalla—. Avui estic rebentat. De fet, si no us fa res, potser dormiré el que queda de camí.

—Esclar, fes com si no hi fóssim.

—Les amebes dormen? —bromejo, i el Gabriel em mira amb una mitja rialla mentre s’estira al seient del darrere.

És estrany, però el miro i de sobte sento unes ganes molt fortes de protegir-lo, d’assegurar-me que res li pertorba el son. No fa ni dos dies que el conec i ja sento que el podria estimar. Crec que passa amb algunes persones, d’alguna manera el nostre cor les tria i decideix que s’hi quedaran per sempre.

Em va passar amb l’Iu i em va passar amb l’Elena. Encara ara, quan ens hem trobat tots tres, he sentit l’amor que ens uneix, fins i tot si no ens veiem mai.

Sento que tinc moltíssimes coses a parlar amb ella, i, justament perquè són tantes, callo. La carretera es fa estreta i sento que el cotxe s’ha convertit en un petit refugi.

—Et sembla bé si posem música?

L’Elena posa una llista de reproducció des del mòbil i avancem en silenci per les línies que dibuixa la costa portuguesa. Per un moment, torno a sentir la Sira viva dins meu, noto la seva empremta en alguna banda del cos i crec que fins i tot podria assenyalar-la, en un punt entre els pulmons i el cor. És la Sira la que ens ha portat aquí a tots tres i és la Sira la que ha creat el vincle que començo a notar entre nosaltres.

Penso en les ganes que tinc de conèixer el pare del Gabriel, i aleshores recordo que l’haurem de convèncer perquè ens accepti les cendres. Què coi va passar perquè no vulgui acceptar les últimes voluntats d’una morta?

Se’m fa un nus a l’estómac, així que decideixo deixar de pensar-hi i em centro en la música. Pels altaveus sona Sigur Rós i la seva melodia suau sembla perfecta per a la soledat d’aquesta carretera. M’adono que soc l’única que segueix desperta i m’agrada que sigui així.

A les tres de la matinada deixem l’asfalt i ens endinsem en una carretera de terra on amb prou feines hi caben dos cotxes. Hi ha tants sots que l’Elena i el Gabriel es desperten.

Aturo el cotxe i al fons de tot veig una casa blanca envoltada de sorra. La lluna s’ha tapat, així que m’hauré d’esperar fins l’endemà per veure exactament on som. Agafem les maletes i el Gabriel ens porta a una cabana que sembla preparada per acollir les visites.

—Us vindré a buscar d’aquí dues hores —fa el Gabriel mentre obre la porta i ens mostra una habitació petita i acollidora, amb roba de llit blanca i motius marins blaus a les parets. De seguida penso que qui l’hagi decorat és algú sensible i amorós, algú a qui ve de gust abraçar.

—Gràcies, Gabriel. Ens veiem d’aquí una estona —diu l’Elena, que prem el braç del xef suaument i es deixa caure en un dels dos llits individuals que hi ha.

Jo també em giro cap al Gabriel i busco dins meu les paraules que necessito per donar-li les gràcies, però noto que em ve l’esgotament i no les trobo. Ell em llegeix els ulls cansats i sembla que m’entén.

Abans de ficar-me al llit, obro la maleta de cuir i agafo el pot diminut on hi ha les cendres de la Sira. Em pregunto on van a parar totes les nostres passions, quan morim. Una part de mi pensa que no deuen morir del tot, o jo no seria en aquesta casa al mig del no-res a punt de descobrir per què coi una persona morta m’ha enviat a aquest racó perdut del món.

CAPÍTOL 11

Quina sort conèixer algú que et fa tan difícil dir adeu

Ahir estava tan cansada que no em vaig adonar que en aquesta casa se senten les onades. Em desperten uns tocs suaus a la porta i em quedo uns segons contemplant el raig de llum que entra per la finestra. Els llençols fan olor de net i sento que m’agradaria quedar-me una mica més en aquest instant en què el món sembla tan nou. No hi ha soroll, no hi ha color, només aquesta llum blanca que ho banya tot amb un silenci respectuós.

La porta de la cabana s’obre i el Gabriel treu el cap. És l’hora, em dic amb el cor fent-se’m una mica petit dins del pit.

M’incorporo sobre el llit i faig un gest al xef perquè no desperti la meva amiga. Això ho he de fer jo, però encara no sé què diré ni com convenceré l’amant de la Sira. Mentre em vesteixo ràpidament i segueixo el Gabriel fora de la cabana, l’únic que penso és que necessito saber què va passar entre la Sira i ell. Necessito saber com algú et pot marcar tant i després deixar-lo anar.

El Gabriel m’assenyala l’horitzó i aleshores la veig. La silueta d’un home contra els núvols roses i blaus que suren sobre el mar, al costat d’una barca vella amarrada al moll, d’aquestes que tenen una cabina petita per passar-hi la nit.

«Juliana», llegeixo al buc.

És ell, és l’home que la Sira va estimar més. El Gabriel em prem el braç i jo camino cap a l’aigua. Em pregunto quantes vegades devia pensar la Sira a tornar a veure aquesta silueta, quantes vegades devia voler tornar a ser mirada per aquests ulls clars que s’alcen i es claven en mi. Em pregunto quantes vegades deu haver pensat ell en ella, i si mai ha desitjat que siguin els seus peus els que trepitgin la sorra de la platja.

M’aturo davant del pare del Gabriel i no cal que digui res perquè ell sàpiga qui soc. No sembla enfadat, però sí una mica sorprès de trobar-me aquí.

—Tu deus ser la neboda —diu en castellà amb un accent portuguès fort—. Ja l’hi he dit al meu fill: no en vull saber res, de les cendres de la Sira.

L’observo en silenci i intento imaginar-me la seva cara tal com devia ser quan la Sira el va conèixer. És atractiu, fins i tot ara que té els cabells blancs i les arrugues li solquen el front. Creia que quan el veiés sabria immediatament per què la Sira se’n va enamorar, però no ho sé, i penso que potser no és tant al rostre, on ho he de buscar, sinó en els gestos, en les mans que es mouen amb lentitud mentre desfà els nusos del cap, en la cicatriu que li recorre l’espatlla i li tensa el coll i en els peus ferms que s’enfonsen a la sorra.

—Vols saber una cosa? —Finalment trenco el silenci i l’home em mira serè—. Jo tampoc en vull saber res, de les cendres de la Sira. Si era tan important per a ella, que m’ho hagués dit quan era viva.

De sobte la mirada de l’home canvia i veig que les espatlles se li relaxen.

—Creia que eres la neboda trista; veig que ets la neboda enfadada.

—Una mica —reconec.

—Com et dius?

—Laura. Lau.

—Jo Marco.

—Hola, Marco.

El Marco assenteix i tinc la sensació que som semblants, que ens entenem, que jo també podria ser l’home que s’aferra al cap. Ja n’ha desfet els nusos però encara el sosté a les mans torrades pel sol.

—On vas? —li pregunto.

—A navegar. Faré nit al mar, avui.

—Puc venir amb tu? —pregunto.

L’home sembla sorprès, i potser una mica intrigat. Segurament he sigut massa atrevida, però necessito parlar amb ell, necessito desfer el fred de la seva mirada i saber com la Sira el va convertir en foc.

—Hi vaig per estar sol —contesta.

—No et molestaré —dic—. No diré res. Estaré silenciosa. Sisplau.

Penso en l’Elena i en el seu cos estirat sobre els llençols a la casa de la platja. Encara deu dormir. Potser quan torni la desperto i li explico que la nostra història la podríem explicar abans que fóssim cendra, si ella volgués, abans que fóssim un home aferrat a la corda d’una barca. Penso que probablement no li diré mai això. Fugir sempre és més fàcil que parlar.

El Marco em mira i em pregunto si busca en mi alguna cosa de la Sira.

—Hauràs de dormir a la coberta —diu finalment—. Tinc mantes.

—Gràcies. —Somric—. Serà com si no hi fos.

El Marco m’assenyala la barca i hi pujo intentant no perdre l’equilibri. La fusta grinyola i quan m’assec sento l’olor del mar atrapada a les taules. Ell puja amb un salt àgil i s’asseu davant meu. El motor amb prou feines se sent entre les onades que acaricien la nau. No diem res mentre ens allunyem de la costa i ens endinsem a les aigües inquietes de l’Atlàntic. Em pregunto què sentiria la Sira si ens veiés ara. Probablement somriuria, satisfeta d’haver-se sortit amb la seva, un cop més.

Naveguem tot el matí resseguint la costa de l’Atlàntic. Les onades trenquen als penya-segats i ens les mirem de lluny, segurs a la nostra barca. Al cap de dues o tres hores el Marco para el motor i maniobra entre les roques fins que l’embarcació queda encaixada en una cala a recer del vent.

Llança l’àncora i l’ajudo a assegurar la barca amb uns caps flexibles que acaben amb un ganxo ple de dents. Intento fer-ho el millor que puc i no dic res mentre dura tota l’operació, ni tan sols quan una roca se’m clava al genoll i un rajolí de sang em cau fins al turmell.

Me l’eixugo amb la mà i remullo la ferida amb una mica d’aigua del mar.

A la barca, el Marco treu un tros de canya i comença a polir-la. No sé què en fa. Jo miro al meu voltant i l’únic que veig són roques i l’aigua blava de la cala en calma. Em podria haver endut un llibre, penso. Soc estúpida, ni tan sols he agafat el mòbil.

Al migdia el Marco em dona una mica de pa amb truita d’all. La faig durar tanta estona que quan l’acabo ja torno a tenir gana.

Tinc la sensació que les hores no passen, i arriba un moment que estic temptada de llançar-me al mar i deixar que els corrents se m’enduguin i el meu cos acabi estampat contra qualsevol penya-segat. Que les gavines cridin i s’alimentin de mi. L’Elena es tornaria boja, aquí. O potser no, potser sabria què fer.

Però jo no faig res ni dic res. Em limito a observar el tros de canya que poleix el Marco. Ara ja ha agafat una mica més de forma i comprovo que és una flauta. De tant en tant la brisa del mar n’arrenca un gemec.

Quan el sol comença a caure el Marco deixa la flauta i d’una nevera petita en treu el que sembla arròs i peix. Me’n dona la meitat i m’allarga una ampolla petita amb cervesa.

—Gràcies —dic, i la veu em surt estranya de tantes hores que fa que no parlo.

Mengem en silenci, i quan acabem diu:

—Pots dormir dins, jo dormiré a la coberta.

Ni que sigui per mantenir el meu pacte de silenci, no protesto. Tinc fred i, a més, reconec que no em fa cap gràcia dormir a la intempèrie en una barca al mig del mar.

Igualment no acluco l’ull en pràcticament tota la nit. La barca es mou i sento el vent colpejar-ne els taulons. Fins a un centenar de cops em pregunto què m’ha fet pujar a la barca, penso en la Sira i penso en l’home silenciós de qui es va enamorar.

Surto de l’espai minúscul on hi ha el llit quan m’arriba l’olor de cafè. Encara és de nit, però és probable que ja siguin les cinc o les sis del matí. Quan el Marco em veu m’allarga una tassa de cafè i me la bec com si m’hi anés la vida.

Després llevem l’àncora i ens alliberem de les roques que ens envolten. Mentre ens allunyem de la cala penso que ha sigut una de les nits més estranyes de la meva vida. No hi sabria tornar mai, a aquest lloc, i mentre deixem el recer de la cala i tornem a mar oberta sento alguna cosa semblant a la nostàlgia. Definitivament, penso, m’estic tornant boja.

Comença a fer-se de dia i a cada minut que passa el sol escalfa una mica més. Em desfaig de la manta amb què m’he cobert quan he sortit del llit i deixo que la pell senti la brisa i el sol. Començo a trobar-li el gust, a aquest deixar-se portar i no saber on.

Sé que estem tornant perquè els penya-segats ara queden a l’esquerra, i em pregunto què deu haver fet l’Elena tot el dia. Quan li digui que he estat vint-i-quatre hores en silenci no s’ho creurà. Ni jo m’ho…

—I doncs, què t’ha fet la Sira perquè estiguis tan enfadada?

De sobte el Marco parla, i m’he acostumat tant al silenci que faig un bot. De fet, trigo uns segons a processar la pregunta i per un moment m’espanta haver perdut definitivament la parla.

—Ella… —dic, i la veu em surt aspra i rogallosa.

Callo i estic a punt d’oferir-li un intercanvi, jo li explico la meva història si ell m’explica la seva, però canvio d’opinió i penso que en realitat vull explicar-l’hi, que ho necessito, que potser ell, d’entre totes les persones que hi ha al món, m’entendrà. I que porto més de vint hores sense parlar i ja no puc més.

—Va decidir morir —dic—. La Sira podria haver viscut, però va rendir-se i va decidir morir.

El Marco em mira amb els ulls nets, sense rastre de judici, en silenci. Davant de la seva falta de resposta, afegeixo:

—Tota la vida havia sigut una persona valenta, i al final va ser covarda.

«Com jo», penso. «Exactament com jo».

—Et vas acomiadar d’ella? —pregunta.

Ara soc jo qui el miro, i al seu rostre hi veig el mateix dolor que al meu. Noto un nus a la gola i els ulls se m’omplen de llàgrimes. Estic trista i esgotada després de tota la nit sense dormir, però, estranyament, per primer cop des que la Sira va morir no em sento sola, per primer cop sento que potser algú entendrà per què ploro.

—No me’n vaig acomiadar —faig—. No vaig poder. Va dir que preferia morir que deixar de menjar maduixes i no em va deixar acomiadar-me’n.

Sé que per al Marco no té cap sentit que li parli de maduixes, i alhora sé en alguna banda dins meu que no necessita que l’hi expliqui, que ja ho sap, que ho sap tot.

L’home que la Sira va estimar posa una mà sobre la meva i després l’enretira. El contacte se’m fa estrany, però m’agrada i em reconforta. Són unes mans fortes, unes mans que s’han fet servir.

És curiós, tot aquest silenci entre nosaltres, i ara sento que podríem parlar de qualsevol cosa.

—I tu? —m’atreveixo a preguntar—. Per què estàs tan enfadat?

Ell fa anar el timó i esquiva una formació de roques plena de cormorans silenciosos. Tinc la sensació que sospesa si hauria de contestar la meva pregunta. Soc una desconeguda, igual que ell ho és per a mi. O potser no. Potser ja no.

Potser hi ha un lligam que uneix les persones que han estimat algú que ja no hi és. No en saps res, però en saps una cosa que importa de debò. Una cosa que només es pot dir en silenci.

—No vull que pensis malament de la teva tieta, si t’ho explico.

Tot el cos se’m tensa.

—Dit així, segur que tot el que em pugui imaginar serà pitjor —dic.

—Tens raó.

S’està uns segons en silenci. A la fi, amaga la mirada a l’horitzó i diu:

—Durant els últims trenta anys he respectat que la Sira no volgués que ens tornéssim a veure, tot i que jo l’hauria vista cada dia.

Gairebé m’ennuego. Una altra cosa que no m’esperava.

—Com? Pensava que això era cosa de tots dos.

El Marco nega amb el cap.

—No. No va ser cosa meva —diu. I després afegeix—: Però ho vaig acceptar. Quan vaig saber que s’estava morint li vaig demanar de tornar-nos a veure. Li vaig demanar que em deixés acomiadar-me’n. Em va dir que ni parlar-ne, que la veuria vella i malalta, que em faria fàstic. La Sira no entenia que jo l’únic que volia era tornar-la a abraçar, mirar-la un últim cop i donar-li les gràcies per haver aparegut a la meva vida. M’era igual, si estava arrugada i feia olor de malalta. Per a mi seguiria sent la noia de qui em vaig enamorar.

Se’m fa un nus a l’estómac i no goso interrompre’l. Ara que el silenci entre nosaltres s’ha trencat, les paraules del Marco surten lentes però fermes:

—No li vaig fer cas i, malgrat les seves protestes, vaig volar a Barcelona. Vaig estar-me darrere la seva porta i no em va voler obrir. Després de trenta anys, no va voler donar-me un últim adeu, l’únic que vaig sentir van ser les seves passes que s’enretiraven. Comprendràs que no vulgui saber res de les seves cendres.

Callo. Sento que el cor se’m fa miques i m’abraço les costelles. No entenc com va ser tan egoista, la Sira. Com va poder fer això a algú a qui deia que estimava.

Si pensava que en aquest viatge trobaria respostes, m’equivocava. Del tot. Estic més enfadada i tinc més preguntes que mai.

—Per què ho va fer? —demano.

—No ho sé. Abans de volar va dir-me per telèfon que ja m’havia dit adeu un cop i que no ho podia tornar a fer. La primera vegada que ens vam acomiadar, aquí a Portugal, m’havia dit: «Quina sort conèixer algú que fa tan difícil dir adeu».

—És bonic.

—Saps qui ho havia dit, abans que ella?

—Qui?

—Winnie the Pooh. La Sira es va acomiadar de mi amb una frase de Winnie the Pooh.

De sobte em poso a riure, i el Marco també.

—El puto Winnie the Pooh —fa.

L’expressió desconcertada de la seva cara em fa molta gràcia i m’agafa un atac de riure que al cap d’uns segons se li encomana també a ell. Acabem tots dos doblegats, amb llàgrimes als ulls.

—Ai, gràcies —li dic—. Ho necessitava molt, això.

Ell no em contesta però fa un somriure tímid.

Recupero la respiració a poc a poc i penso que m’agrada ser amb el Marco en aquesta barca. Curiosament, el pes de la seva mirada fa que em senti més lleugera.

—I doncs? Què faràs amb les cendres? —em pregunta, mentre seguim avançant entre les onades.

—No ho sé, potser les deixo a la platja on us vau conèixer. Ja sé que no és el que em va demanar, però…

Callo perquè de sobte m’imagino la Sira sola en aquella platja plena de flors, esperant tota l’eternitat el seu amant, preguntant-se per què les seves cendres no són amb ell. Sento una punxada de culpabilitat però l’aparto de seguida; el Marco té tot el dret a rebutjar l’únic que la Sira va voler donar-li: un grapat de pols.

Miro al meu voltant i em quedo sense paraules quan veig que el Marco ens ha portat fins a una platja enorme envoltada de penya-segats. Són tan alts que em sento petita, el lloc on cauen és tan bell que em sento gran. El Marco s’aixeca, treu l’àncora i la llança amb traça per la borda.

—La Praia das Cachoeiras. Aquest és el meu lloc preferit —diu—. No es pot ser infeliç, envoltat de tanta bellesa i solitud. Som a mitja hora de casa, ja.

Estic d’acord amb ell. L’aigua canvia del blau al turquesa i el sol que puja per l’horitzó fa més reals els penya-segats que ens envolten. La vegetació creix salvatge al voltant de la platja nua i, per un moment, jo també em sento feliç.

—Vols saber una cosa? —faig.

Ell no diu ni que sí ni que no, però em mira amb aquests ulls tan nets que semblen plens d’aigua i dic:

—He vingut amb una amiga i crec que n’estic enamorada. Des de fa molts anys, diria. Com t’ho vas fer, per deixar anar la Sira? Se’m passarà algun dia, això?

Ell em mira fixament:

—No ho veus? No ho vaig fer. No l’he deixada anar mai. Encara penso en ella cada dia.

El nus que tinc a l’estómac es fa encara més gran. La seva resposta m’espanta. Jo no podria viure trenta anys amb un nom atrapat al pit.

Això meu i de l’Elena… Potser ho hauria de tallar abans que dir adeu se’m faci massa difícil.

No sé què deu haver vist al meu rostre el Marco, però em mira i diu:

—De vegades és més nostre el que somiem que el que toquem.

—Qui ho diu, això? Winnie the Pooh?

El Marco riu i nega amb el cap:

—No, crec que és d’una cançó.

Me’l miro amb curiositat.

—Vau estar junts deu dies. No és molt poc temps, per arrossegar una història trenta anys? —li pregunto, i sé que en realitat només vull una resposta per a la meva pròpia història, per a aquest amor tan gran que no acaba de marxar mai.

El Marco em mira com si jo fos un animaló que acaba de néixer i no sabés absolutament res de la vida dels humans.

—No ho crec —diu al cap d’uns segons, serè—. Tenim moltes paraules per parlar de les coses que han passat: memòria, nostàlgia, melancolia… Però sobre les coses que podrien haver passat i no passen… No existeix cap paraula per referir-s’hi. Quin buit més gran, no creus?

»La Sira i jo només teníem deu dies, així ho havia decidit ella, i en deu dies vam intentar viure tota una vida. I creu-me que ho vam fer. Les persones van pel món amb murs aixecats, nosaltres els vam fer caure tots. Tot l’amor que ens donàvem era a fons perdut. La nostra és la història d’un naufragi: ningú recorda el vaixell que arriba a port; és el que s’enfonsa, el que tothom recorda.

Somric.

—Parles del Titanic?

—Suposo que parlo del noranta per cent de les històries d’amor del cinema i la literatura. De Romeu i Julieta, Tristany i Isolda, Mercedes i Edmond Dantès… Qui se’n recordaria, d’ells, si haguessin acabat bé?

Em pregunto si aquest és el testament de la Sira. Empenye’m a una història d’amor que em deixi una marca inesborrable, el tipus de marca que deixa només allò que ja no hi és.

—Anirem tornant cap a casa —fa el Marco, finalment—. Ahir no vaig ser gaire agradable amb el meu fill i em sembla que li dec una disculpa. No és culpa vostra que la Sira em negués un últim adeu. Suposo que cap al final va perdre el cap…

Mentre ens allunyem de la costa sento llàstima per la Sira. Crec que es va equivocar. No volia que el Marco la veiés vella i malalta, i ara és el seu record, el que començarà a empal·lidir.

Però no estic d’acord que la meva tieta perdés el cap, o no hauria pogut planificar aquest viatge. Per què m’has enviat a Portugal, Sira? Per què ho has fet? No he fet més que equivocar-me, des que soc aquí. No faig més que perdre’m.

—Neboda trista… —diu de sobte el pare del Gabriel—. Crec que hauries de conèixer una persona.

—Una persona, qui?

—Algú que sí que t’agafarà les cendres de la Sira. Algú que sí que sap deixar anar.

CAPÍTOL 12

Potser és quan fallem, que estem realment vius

M’acomiado del Marco al moll i quedem que dinarem junts a casa seva. Abans de deixar-me, m’ha explicat com arribar caminant fins a la Praia das Cachoeiras, un passeig per camins de sorra blanca del qual segur que la meva amiga gaudeix, diu.

—És un bon lloc per a un adeu. No facis servir Winnie the Pooh, si ho pots evitar.

Li somric i el veig desaparèixer a la platja de sorra blanca, cap a la casa que s’aixeca a recer de les onades. S’ha fet de dia, però la llum és tan tènue que encara es veuen alguns estels al cel. Miro l’estrella del Nord, tremolosa. Aviat desapareixerà.

Tinc la sensació que el Marco m’empeny a acomiadar-me. A no dur més enllà aquesta història. Potser ha vist que soc com ell, algú que no sap deixar anar.

I no sé per què… flotem sols enmig d’un univers enorme; si no m’aferro al que m’agrada i al que estimo, no hi ha res que em diferenciï de tot el que sura enmig del no-res.

Tot i que vaig llegir que en realitat no flotem, caiem en picat. Hi penso mentre camino cap a la cabana on he deixat l’Elena. Caiem en picat i ho fem a tanta velocitat que no ens n’adonem. La lluna no flota enmig del cel, com diuen els poetes, està en caiguda lliure. La lluna cau en cercle sense parar. Per això el truc per volar consisteix a aprendre a tirar-se a terra i fallar, diuen els científics.

Potser només volem quan fallem. Potser és quan fallem, que estem realment vius. I jo porto tota la vida fugint per no fallar.

Obro la porta de la cabana de convidats i sento l’aigua de la dutxa que corre al lavabo. L’Elena surt i quan la veig nua, amb les gotes transparents que li cauen pel cos, sento la força gravitatòria que ens uneix. Podríem deixar de parlar-nos, podríem ignorar-nos i, cada vegada que ens creuéssim al carrer, la gravetat seguiria creant una atracció mútua entre els nostres cossos.

És un pensament que em tranquil·litza. Fins i tot si algú ha desaparegut de la nostra vida, la gravetat ens uneix.

Deixo de pensar en l’univers i m’assec al llit, el meu lloc preferit per viatjar.

—Mare meva, creia que se t’havien empassat els peixos! —diu l’Elena.

—En alguns moments he desitjat que ho fessin, creu-me.

—Com ha anat? L’has convençut? —em pregunta l’Elena.

—Crec que més aviat m’ha convençut ell a mi. T’ho explico més tard, ho estic paint…

—Esclar.

L’Elena s’asseu al meu costat mentre s’eixuga els cabells amb una tovallola.

—Què has fet tu? —li pregunto.

—Banyar-me a la platja. I passejar amb el Gabriel i la seva mare. Ah, i he tingut un somni molt estrany. Vols que te l’expliqui?

Normalment em fa peresa escoltar els somnis de la gent, però a l’Elena no li puc dir que no, no quan la tinc tan a prop.

—Érem monges de clausura, i passàvem els dies als jardins, darrere les fonts, al claustre, als horts, masturbant-nos les unes a les altres —diu ella—. M’he despertat i m’he hagut de masturbar. M’he imaginat que tu i jo vivíem en aquest claustre, que ens aixecàvem les faldilles l’una a l’altra sota les glicines, davant del capellà, que no s’adonava de res.

Ric.

—Quina fantasia més estranya.

—Ui, en tinc unes quantes, d’aquestes. Segurament una dona casada amb fills té més imaginació al llit que una escriptora al teclat.

Li dono un copet.

—Ah sí? Quines fantasies tens?

—Em jutjaràs.

—No ho faré, ja ho saps —prometo—. Sé com funcionen les fantasies. Seria genial que ens excitessin la pau mundial i la gent agafada de les mans, però no és així. Amb la Sira vam llegir una escriptora bellíssima, Suzanne Brøgger, que deia que l’única fantasia que li funcionava era pensar que un home lleig i desgavellat, un home que podria picar-te a la porta de casa per vendre’t bíblies, es masturbava davant seu. Un dia fins i tot la va portar a la realitat.

—Ecs —fa l’Elena amb una ganyota divertida—. Està bé. Tinc tres fantasies recurrents una mica estranyes. M’agrada pensar que dos germans em tenen tancada en un castell. El gran em vol matar l’endemà, com als contes d’Andersen, i el germà petit ve a mitjanit a la meva habitació per follar-me i satisfer tots els meus desitjos abans que mori. Quan m’ho imagino, em corro sempre quan penso que l’endemà he de morir. És saber que és el meu últim dia al món, el que m’excita, saps? L’altra fantasia és que soc mare i tinc els pits plens de llet. Però en lloc d’alletar els meus nadons, alleto només els meus amants.

—D’acord, són estranyes, però tenen el seu què —dic, i ric.

—Crec que són la meva versió retorçada i pornogràfica de Disney —fa l’Elena.

—I la tercera?

—La tercera és que… m’agrada imaginar-me que soc Adam i Eva. Que soc la primera persona que existeix al món i que soc la primera persona que descobreix el sexe. M’agrada imaginar-m’ho com un joc innocent. M’agrada imaginar-me que soc Eva i que Adam em penetra estirat sobre la meva esquena: m’agrada imaginar-me la sorpresa de descobrir que el meu cos és capaç de generar tant de plaer.

Aquesta última fantasia m’excita de debò, i de sobte m’imagino que l’Elena i jo som les primeres dones que hi ha al món. Descobrir un cos per primer cop. Es deu assemblar bastant a fer l’amor per primera vegada amb algú de qui estàs enamorat.

—Crec que en realitat la primera dona va ser Lilith, convertida en dimoni per haver-se negat a jaure sota Adam —dic.

—Què vols que et digui, així funciona la meva fantasia.

—Vols que la fem realitat? Sé un lloc perfecte.

Em mira i diu que sí. No em sorprèn que no dubti, ella mai ha tingut la por que tinc jo.

Deixa caure la tovallola a terra, es tira per sobre un vestit blanc curt i vaporós i es deixa anar els cabells molls sobre l’esquena. Avui està preciosa.

—Anem o què? —diu.

Agafo la bossa amb les tovalloles i l’Elena s’endú una cistella amb figues que els amfitrions han deixat en una tauleta. La miro i penso que descalça i amb la cistella sota el braç sembla més lleugera que mai.

Sortim de la cabana de convidats i enfilem cap al camí que voreja la casa i segueix per les dunes esquitxades de vegetació. D’aquí una hora, m’ha dit, haurem d’endinsar-nos en un bosc d’eucaliptus i baixar pel camí en ziga-zaga que porta a la platja.

—Com són les teves fantasies? —pregunta l’Elena, mentre caminem en la direcció que el pare del Gabriel m’ha indicat.

—Soc més d’imaginar-me situacions quotidianes, amb persones que conec o amb qui he interactuat durant el dia a dia.

—De debò? Que pervertida —diu l’Elena, i riu—. I ho saben, aquestes persones?

—No, i ara!

—Doncs crec que els ho hauries de dir. Potser et sorprens. Potser aquella persona també ha pensat en tu i acabeu follant. El munt de polvos que ens devem perdre, per tot el que no diem…

Crec que mai he estat més d’acord amb la meva amiga.

—És que crec que no voldria emportar-me una decepció —contesto.

—Ja. Bé, digue-ho alguna vegada. Alegrar-li el dia a una persona ens prova. Crec que si parléssim més de plaer el món també seria un lloc més plaent.

—Potser sí.

Caminem en silenci el que queda de camí. De tant en tant ens freguem les mans i se’ns escapa un somriure. No sé quant de temps feia que el somriure no se m’escapava així. És un bon senyal, quan l’alegria se t’escapa del cos sense que te n’adonis.

Arribem al bosc d’eucaliptus i l’aire s’omple de l’aroma embriagadora de les fulles seques que han caigut a terra. No trobem ningú, i les branques dels eucaliptus han crescut tant que mentre caminem ens freguen els braços i l’esquena.

Seguim el camí de sorra blanca i al cap d’una estona comença a baixar en ziga-zaga. Els eucaliptus desapareixen i els substitueixen uns arbustos alts i punxeguts que ho cobreixen tot. Finalment sortim del bosquet i apareixem a la platja, que es desplega davant nostre amb una esplendor verge.

No hi ha absolutament ningú, ben bé podríem ser les úniques persones al món.

—Uau, Lau, això és increïble —diu l’Elena, mentre la mirada se’ns perd entre els diversos tons que l’aigua ens regala sota la llum transparent. És verd turquesa allà on el mar troba la sorra, i es fa blava quan juga entre les roques que s’alcen al mig de l’oceà.

La platja és llarga, deu fer més d’un quilòmetre, un tros de terra només per a nosaltres. Ens mirem il·lusionades i comencem a caminar cap a la vora dreta, on els plecs de la roca creen espais tocats ara per l’ombra i ara pel sol.

Escollim el punt on el mar és més cristal·lí i ens asseiem tan a prop de l’aigua que les onades ens mullen els dits dels peus.

És freda i sento que em desperta els sentits.

L’Elena treu una figa de la cistella i hi fa una mossegada. Espero que caigui líquid vermellós de la fruita, però no, l’Elena l’ha absorbit tot.

—No sé si dits o llavis —dic.

—Com?

—El poema de l’hostal.

—Gelatina de pètal fresc i tremolor marina de magenta —diu l’Elena, de memòria—. Dubtant, i fent-me dubtar, si millor dits o potser llavis.

—Ni dits ni llavis. Et vull tota, amiga —faig, i m’apropo a ella i la beso, sense poder-me frenar.

Ella obre la boca i les nostres llengües es troben. L’Elena em prem contra el seu cos i li noto els pits contra els meus. Gemega. M’excita tant el seu contacte, la seva boca fresca, que de seguida m’humitejo. Vull llepar-la tota, i descobrir amb la llengua el que amaga sota la roba. Comencem a panteixar i les mans de l’Elena em premen un pit i baixen pel vestit, buscant la vora. Els seus dits, suaus com pluja d’estiu, fan que el cap em rodi i atrapo la mà que busca la carn.

—Espera, espera —li dic.

—Què passa? —fa.

—Si hem de ser les primeres persones que fan l’amor al món, hem de fer-ho bé.

—I com és això? —diu, i s’allisa el vestit amb les galtes enceses.

Em mira i els seus ulls són tan cristal·lins que realment sembla que acabin de veure el món per primer cop.

—I si ho fem només una vegada? —se m’acut de sobte.

—Què vols dir?

—L’amor. Fem l’amor una vegada i prou. Com si fóssim les primeres persones al món, i com si fos l’últim cop. El que sigui que hi ha entre nosaltres ho deixarem aquí, en aquesta platja, perquè duri per sempre.

L’Elena m’estudia divertida:

—Un altre pacte? Ja et vols tornar a desempallegar de mi?

—Mai. Però… I si la Sira tenia raó? I si les úniques històries d’amor que ens acompanyen per sempre són les que el temps no ha pogut descolorir? Ja no s’enfonsen Titanics ni s’enverinen els amants ni s’empresonen els mariners, Elena. Quantes vegades a la vida tindrem l’oportunitat de sentir alguna cosa així d’intensa i deixar-la tal com era, enterrada a la sorra d’un país llunyà?

—Quina illa tan petita per a un amor tan gran, quin amor tan gran per a tants pocs dies —fa l’Elena, i els ulls li brillen d’excitació.

—Potser és aquest, el regal de la Sira. Tu i jo sempre aquí, en un moment que duri més que la vida. Ho vas dir tu, que la felicitat era això.

Sento que és la millor idea del món. Fins que, de sobte, l’Elena es queda callada i diu:

—Crec que m’he enamorat de tu.

La sorpresa em deixa sense paraules. M’empasso saliva i el cor em batega amb força.

No sé què dir o què fer. Ara mateix, podria plorar d’alegria. La joia més absoluta em travessa i alhora estic morta de por.

—Crec que fa temps que ho estic —afegeix l’Elena, en veure que no dic res.

—Segurament no més que jo —dic finalment, i la meva amiga m’agafa la mà i tota jo em desfaig davant del seu somriure.

Li beso les pigues de la galta i quan me’n separo pregunta:

—I si ens en penedim? De deixar-ho aquí i no emportar-nos-ho a Barcelona.

El terror m’envaeix en sentir el nom de la nostra ciutat. No vull perdre-la, l’Elena. Si ens enduem això a Barcelona i la realitat ho espatlla, com m’ho faré, per viure sense el seu amor?

Millor que ho deixem anar, millor que es quedi enterrat a la sorra. Això no és fugir, és assegurar-se que no mori. I repeteixo les paraules del Marco:

—Serà un amor a fons perdut.

Nosaltres sí que ho aconseguirem, el nostre amor serà una bandada de cavalls salvatges que es perd al mar i no torna.

L’Elena em somriu. El que jo li ofereixo és nou, és diferent. La conec, sé que no s’hi pot resistir. Qui ha buscat els penya-segats més alts no deixarà de fer-ho.

L’Elena s’apropa a mi i m’acaricia el coll amb els llavis.

—Així que aquesta serà la nostra primera vegada, i també l’última —diu.

La seva fantasia. Ja està decidit, doncs. Això es quedarà aquí. Assenteixo alleujada i també una mica trista, però l’escalfor de l’Elena al meu costat de seguida em recompon.

—Necessitem una fruita —dic.

—La fruita que ens expulsarà del paradís? —fa ella, divertida, i agafa un parell de figues de la cistella entre els dits.

—No, amiga. El paradís som nosaltres —contesto, i l’estiro a terra i el meu cos es prem contra el seu, anhelant. Li beso el coll i el pit i la panxa i baixo entre les cames. La fruita més dolça, és el que vull, l’origen de tot.

Em mira amb sorpresa i es deixa fer. Sota les calces, la meva amiga té la vulva humida i inflada. Li acaricio el pit i el ventre i, amb suavitat, li beso el sexe per sobre de la roba.

L’Elena s’estremeix i una onada del mar ens acaricia la pell tensa. L’aigua li deixa el cos mullat i sento la sal a la llengua quan la passo pels plecs de la roba. L’escalfor que desprèn sota la tela m’encén i em toco mentre la meva boca la fa gemegar sobre la sorra. Amb la mà que tinc lliure li acaricio un mugró dur i, a poc a poc, li trec les calces. La meva llengua acarona la carn tendra amb suavitat. La beso mentre m’omplo d’ella i la seva sal.

Moltes paraules que eren per a l’Elena m’han quedat a la gola i ara sento que no calen, que els llavis contra la carn ja ho diuen tot, que els gemecs contenen tot l’amor que ofeguem quan la roba ens fa ser de més.

Jugo amb la llengua mentre les onades van i venen i un vertigen desconegut em recorre tota quan l’Elena comença a moure els malucs més de pressa. M’hi adapto i em deixo endur per la cadència del seu cos fins que, per fi, explota als meus llavis. L’orgasme és llarg i em deixa tremolosa. Quan s’incorpora li brilla el desig ferotge als ulls. M’atrapa amb les cames, els nostres pits junts.

És impossible que no noti pel meu batec que fa temps que l’espero. No hi ha manera que el cor calli ara el que la boca no ha dit. Cloc cloc, cloc cloc. Cloc cloc, cloc cloc.

Ara ja ho saps, Elena. Ara ja ho saps, i jo que no ho sabia.

—T’estimo, amiga —li murmuro—. T’adoro.

L’Elena es posa sobre meu i els nostres sexes es freguen, primer a poc a poc i després més de pressa. Sense dir res, ens besem i els llavis es desfan com si estiguessin fets de sal. El cap i el cos m’estan a punt d’explotar, el plaer em travessa el pit. Voldria ser dins d’ella o ser sorra totes dues. Ser mar, ser roca, ser pluja que desapareix sota terra, el que sigui mentre siguem una sola cosa.

Una onada puja i ens acaricia les cames. M’he tret les calces i l’Elena baixa pel meu ventre mentre l’aigua del mar m’acaricia el pubis. Ella la beu i em besa la vulva i la seva saliva es barreja amb la sal. M’agafa d’una mà i amb l’altra se m’aferra a les natges. Aleshores em fa girar-me i em quedo de bocaterrosa. M’agafa el cul amb fermesa i em devora, em devora com qui ha tingut gana tota la vida. Jo m’estremeixo i l’hi ofereixo tot, l’aigua clara i la carn rosada. Quan giro el cap i veig els ulls que em miren no puc més i m’escorro amb força a la seva boca. Amb el frec d’un dit ferm, ella allibera un orgasme i el seu crit d’èxtasi es perd entre les parets gegants de la platja, sordes i mudes davant del plaer que encara recorre els nostres cossos.

Ens estirem juntes, una mica desorientades, i ens mirem.

Ja estic perduda, ja no sé si puc deixar anar aquesta mà petita que s’amaga dins la meva.

—I ara què? —pregunto, i penso que potser és la pregunta més estúpida que podria fer.

L’Elena em mira i fa:

—Ara… dits o llavis?

Somric, i deixo que triï ella mentre em recorre el coll amb la boca i tota jo soc gelatina de pètal fresc.

Enamorar-se i deixar anar no sembla tan fàcil, quan tota tu tremoles.

CAPÍTOL 13

Hi ha secrets que s’oculten a plena llum, com el tresor que un pirata errant enterra i després mor

Vet-ho aquí, Sira. Ja tinc un secret que no voldré explicar quan torni. La meva amiga i jo hem fet l’amor sobre la sorra. Hi ha secrets bruts, que entinten el cor dels que els guarden, però també hi ha secrets que s’oculten a plena llum, com el tresor que un pirata errant enterra en una illa assolellada i després mor, sense que ningú el trobi mai.

Si el tresor ha de perdurar, no pot abandonar mai l’illa.

He fet l’amor amb la meva amiga i vull que només ho sapiguem nosaltres i l’oceà ample.

—Tenies raó. En un món imperfecte, necessitem alguna cosa que sigui perfecta —diu l’Elena mentre contemplem el mar davant nostre, assegudes a la sorra—. Això ha estat perfecte i ho serà sempre. Gràcies, Lau.

Jo miro l’Elena i m’empasso saliva. Ara ve el més difícil. Trobar la manera de deixar aquest amor a la platja. La Sira ho va fer, el Marco no va poder.

L’Elena m’allarga una figa de la cistella i me la fico a la boca. És tan dolça que m’entra set.

Suposo que la Sira sabia que això passaria. Suposo que aquest és el seu regal, un secret bonic que ningú embrutarà mai. Sento el cos càlid de l’Elena al meu costat i em pregunto com de ràpid es pot convertir això en una condemna si soc incapaç d’abandonar-ho entre la sorra.

De sobte m’imagino a Barcelona, asseguda en una taula amb l’Elena i totes les persones que l’envolten, i jo que no la puc tocar, jo que veig els seus llavis i no els puc tastar. Jo que m’he de desenamorar perquè ella ho ha deixat tot a Portugal. L’alternativa, embrutar això, em fa encara més por.

—Què penses? —pregunta l’Elena.

—El pare del Gabriel ens espera per dinar, hauríem d’anar tirant.

Jo, covarda, que no dic el que penso.

Somric i l’Elena em besa la mà.

—I doncs? T’ha agafat les cendres? —em pregunta, mentre s’aixeca i s’espolsa la sorra del vestit.

Desfem el camí pel tram de sorra blanca i li explico la meva conversa amb el Marco. Després d’uns segons en silenci, sota l’ombra dels eucaliptus, l’Elena diu:

—No crec que tingui raons per enfadar-se, el pare del Gabriel. Va trencar el pacte. No havien de tornar-se a veure i ell va trencar el pacte. Va portar la seva història al món real, a un món de malaltia.

El que l’Elena diu em fa mal en algun lloc del cos que no aconsegueixo identificar.

—Potser no hauria sigut tan terrible… —xiuxiuejo.

No sé per què ho dic. He sigut jo, qui he proposat deixar el nostre amor aquí.

—Per a la Sira ho devia ser, o li hauria obert la porta.

Observo el rostre ple de pigues de la meva amiga, i la certesa que sentia abans que féssim l’amor trontolla.

A la carta que em va escriure la Sira deia que volia regalar-me el seu secret i l’alegria que contenia, però jo encara no sé si seré capaç de fer el que va fer ella. Potser es va equivocar, enviant-me a Portugal. Potser no em coneixia tant com es pensava. Potser ni tan sols jo em conec. Massa cops m’he amagat dels records i m’he allunyat de les coses que em fan por.

—El pare del Gabriel vol que conegui algú —recordo de sobte.

—Qui?

—Pel que es veu, algú que sí que m’agafarà les cendres de la Sira.

Algú que sí que sap deixar anar, penso.

Quan tornem a la casa el sol ja està ben amunt. De lluny, veiem que la taula del porxo està parada. Em fixo en la casa i penso que és com una noia bonica que no sap que ho és. Les parets emblanquinades i els porticons verd oliva reben silenciosament la llum del migdia i cedeixen el protagonisme a la parra que s’enfila pel porxo. El raïm ha començat a inflar-se i es barreja amb l’aroma de les flors que omplen el jardí. Les hortènsies blanques, blaves i liles són tan sumptuoses que només poden haver crescut sota una mà amorosa.

De sobte la porta s’obre i en surt una dona de cabells llargs i blancs. Ens mira i em sento captivada a l’instant, veig una dona bonica que sap que ho és però que no li importa. A la mà esquerra porta una gerra d’aigua freda plena de talls de taronja i llimona que deixa suaument sobre la taula.

—Aqui estão as meninhas —diu en portuguès, i després canvia a un castellà amb accent fort—. Veniu, apropeu-vos.

Entrem descalces al porxo i sentim sobre nostre els ulls d’aquesta dona a qui la llum del migdia escau tan bé. De sobte em sento com una nena i faig un esforç per aguantar-li la mirada bruna i neta.

—Hola. Tu deus ser la Juliana —li contesto en el mateix idioma que ella—. Moltes gràcies per acollir-nos a casa vostra. Obrigadas.

La dona hi treu importància amb un gest:

—Sisplau, em fa feliç que sigueu aquí.

Un instant després la porta s’obre i en surten el Marco i el Gabriel, el primer com la imatge desgastada i envellida del segon.

—Pode trazer a massa, amor? —diu la Juliana, que es dirigeix al Marco i li acaricia la mà amb suavitat.

L’home assenteix i se’n torna dintre.

—Què, has vist algun cop una dona més bella que la meva mare? —fa el xef pastisser—. Mãe, esta é Laura, sobrinha de Sira.

La cara de la Juliana s’il·lumina quan el Gabriel diu el nom de la meva tieta, i em sento cada vegada més intrigada per aquesta dona que sembla tan feliç de rebre a casa unes completes desconegudes que han vingut des de Barcelona a portar les cendres de l’amant morta del seu marit.

—Què, la Nina? S’ha portat bé amb vosaltres?

L’Elena i jo compartim una mirada confusa.

—El cotxe? Sí, és fantàstic —contesto.

—Va ser un regal del meu pare. Em deia Julianina. És el primer cotxe que vaig conduir, uns quants nòvios abans del Marco —diu, i fa un somriure lleuger—. Ara l’hi deixo al meu nebot, ell us va donar les claus. Així que heu anat a la Praia das Cachoeiras.

L’Elena i jo assentim, i per la mirada de la Juliana gairebé podria jurar que sap tot el que ha passat sobre la sorra.

—Bé, això farà la Sira contenta.

Sembla que la Juliana parla com si la meva tieta fos viva. Tan acollidora com és, em sobta que no m’hagi donat el condol, com fa tothom. El cert és que és un alleujament: mai sé què contestar, i crec que tampoc saben mai què dir-me. Trobo curiós que el cotxe que hem conduït sigui seu, i em pregunto si ella també havia parlat amb la Sira.

—Estic fent empanades argentines —diu la dona, quan el Marco torna amb el bol ple de massa—. Veniu, ajudeu-me a treure-ho tot, em donareu un cop de mà amb el farcit.

—Esclar —contesto, mentre un milió de preguntes em bullen al cap.

L’Elena em somriu i seguim la Juliana a l’interior de la casa, que és fresca i està decorada amb senzillesa. La cuina és la joia de la corona, un espai ample amb mobles de fusta i marbre blanc ple de petites imperfeccions. Es nota que s’hi ha cuinat molt i s’hi ha cuinat sense por de trencar, embrutar, tastar, cremar. Tot i així, l’espai està net i a l’aire hi flota l’olor de les verdures, hortalisses i herbes aromàtiques que pengen en rams de colors des del sostre, entre tot d’olles i utensilis de coure.

Traiem al porxo tot el que necessitem i la Juliana ens posa a l’Elena i a mi a càrrec de treure el pinyol de les olives verdes que omplen a vessar un dels bols de fusta. Ella estén farina sobre la taula i hi bolca la massa que el Marco ha portat de la cuina. Amb les mans enfarinades, manipula el telèfon mòbil i una música suau comença a sonar per un petit altaveu a l’ampit de la finestra. El Gabriel i el Marco seuen a l’altra banda de la taula mentre piquen una pila de cebes, albergínies i pebrots.

—Va, meninhas, aquests pinyols no es trauran sols —ens diu la Juliana.

Tant l’Elena com jo estem mig hipnotitzades pels moviments de les seves mans sobre la massa. Ara a l’esquerra, ara a la dreta, ara un petit cop aquí, ara una volta i una mica de pressió allà, ara una mica de farina que cau com pluja fina.

Parpellegem i les nostres mans es troben al bol ple d’olives. Els dits de l’Elena es dauren en contacte amb l’oli, i quan surten carregats d’olives em freguen el dors del canell. El contacte és tan delicat i subtil que la pell eriçada del clatell m’agafa desprevinguda i m’accelera el cor. Oh, mareta, si n’estic de perduda. Tanco els ulls un moment i durant un segon només veig el cos nu de l’Elena estirat a la taula sobre un llit d’olives esclafades.

Els obro de pressa i moc el cap per fer fora la imatge. La Juliana segueix amb la massa i els homes tallen verdures. L’Elena i jo enfonsem els dits al bol i premem les olives i el pinyol salta i la polpa apareix tota lluent. Preferiria estar pelant ceba i que em piquessin els ulls; aquest enfonsar els dits en l’oli sumptuós m’està despertant la carn sota el ventre i el que necessito ara és fer-la adormir.

L’Elena s’aparta els cabells de la cara i es passa un dit daurat pels llavis. Vull cridar però em continc.

Per sort, la Juliana ens fa moltes preguntes. Sobre la nostra vida a Barcelona, sobre la feina, sobre els llocs on hem crescut, els llocs on hem viatjat i les coses que hem vist. Quan li fem una pregunta respon ràpidament —«Oh, jo no he sortit de Portugal, no m’ha calgut»— i torna a preguntar.

Els homes han entrat a dins a sofregir les verdures i s’han endut les olives sense pinyol. Respiro alleujada quan la Juliana estén la massa davant nostre i ens dona un instrument amb dents petites per tallar-la. Ens ensenya com fer-ho i em dic que sembla fàcil, no hi ha oli ni polpa ni dits daurats que em trasbalsin.

I aleshores veig com el braç de l’Elena llisca per la taula i obre un camí que separa la massa en dues meitats. I amb el seu perfum que s’eleva i em colpeja veig com m’obre les cames i sento les seves ungles a les natges, i a la pell m’hi queden les mateixes marques que ara dibuixa sobre la massa.

Quan m’adono del que està passant deixo caure el tallador i em quedo sense alè. Aleshores l’Elena alça la mirada cap a mi i als seus ulls marrons hi veig el mateix desig que als meus. El tall li ha quedat tort allà on s’ha perdut en els meus llavis, que es mira amb anhel i una ombra de por que m’agafa desprevinguda.

Els homes tornen amb els farcits i es col·loquen entre totes dues. Jo em poso la mà al pit i em noto el pols accelerat. No passa res, és només la calor, i l’oli, i l’olor de massa fresca, i aquest raïm dolç que explotarà aviat i les hortènsies que irradien llum. No som nosaltres, nosaltres en dos dies tornarem a Barcelona i l’Elena abraçarà els nens i l’Iu i tot això haurà desaparegut. Jo tornaré amb els meus amants i els meus amors i no buscaré als seus cossos el cos de l’Elena.

Ho deixarem tot en aquest país tocat per l’alè salvatge de l’Atlàntic.

Els homes s’aparten i em sento una mica més tranquil·la.

—Está bem, minha meninha? —pregunta de sobte la Juliana, que ha començat a omplir la massa amb el farcit.

—Sí, sí, és la calor —dic jo.

—Té, agafa el meu vano, linda —fa la dona, i m’allarga un vano que du a la butxaca dels pantalons.

—No, no, gràcies, estic bé —contesto, i penso que no vull cap vano ni res que s’hi assembli, o la brisa em faria pensar en l’alè de l’Elena sobre la pell.

«Prou», em dic. L’únic que he de fer és mantenir-me lluny del seu cos bru els dos dies que queden, i un cop tornem a Barcelona tot serà més fàcil. A Barcelona tornaran les presses i els plans i els bars i els carrers plens de gent.

La Juliana tanca les empanades i ella i els homes se les enduen per coure-les al forn. Jo em deixo caure a la cadira i l’Elena fa el mateix al meu costat. Ens serveixo una mica d’aigua freda. La meva amiga em dona les gràcies i després diu:

—No deixo de pensar a llepar-te els pits, però em portaré bé.

La calor em torna a pujar de cop. «Estúpida, estúpida», em dic. He sigut jo, qui ha proposat que féssim l’amor només un cop. Però ara ho sé, no puc tornar a fer l’amor amb l’Elena o jo també em convertiré en l’home que trenta anys després s’aferra a la corda d’una barca perquè no sap com deixar anar.

—Sé exactament el que vols dir —li contesto, i m’aixeco i m’agafo amb força a la gerra d’aigua. No puc, no puc estar a prop seu—. Vaig a buscar més aigua.

Respiro fondo i agraeixo la frescor que la casa em regala. He de guardar la distància, ho he de fer. Ho puc fer, ho he fet durant anys.

A la cuina, la Juliana posa les empanades al forn i el Marco treu plats d’un armari. Per la finestra veig el Gabriel i l’Elena que parlen i riuen. Omplo l’aigua i torno amb ells. Una ameba, he d’imaginar-me que soc una ameba.

Sec amb ells, i la Juliana i el Marcos se’ns uneixen uns segons després.

La Juliana s’apropa a la taula i hi deixa caure dos sobres, un d’obert i un de tancat.

—Què és això? —pregunto.

—Dues cartes de la Sira. La primera és per a mi, la pots llegir. La segona és per a tu, no l’he obert.

Miro el sobre i hi veig estampada la data que la carta es va enviar des de Barcelona: un 24 de març. El dia que la Sira va decidir morir.

CAPÍTOL 14

Hi ha un lloc on totes les preguntes acaben

La Sira no va voler acomiadar-se de mi, com tampoc va voler acomiadar-se del Marco. Ara mateix només puc pensar que va ser covarda i que va preferir escriure una carta i enviar-la a l’altra punta de la península.

Hi ha el meu nom al sobre, escrit amb la lletra elegant de la Sira, però l’adreça és la de la casa que brilla sota el sol i fa olor d’olives. Llegeixo la data —24 de març— i penso que no estic preparada per tornar a aquell dia, per al cos al terra fred, les mans obertes i els llavis blancs. Potser el fugir ens ve de família. Aparto la imatge de mi i em concentro en el pes del sobre entre els dits tremolosos.

La deixo a la taula i trec del sobre la carta que la Sira va escriure a la Juliana. La seva història sí que la vull, el secret que va voler deixar-me en herència, l’alegria inesperada que va trobar a Portugal i que la va acompanyar durant trenta anys.

—Les vaig rebre totes dues el mateix dia —diu la Juliana, i tots, el Marco, el Gabriel, l’Elena i ella, em miren i esperen que la llegeixi.

De l’interior de la casa en surt l’olor càlida de les empanades, el sol s’ha desplaçat uns mil·límetres i el raïm desvia la llum i la projecta en forma de llunes sobre les estovalles.

Respiro fondo i llegeixo:

Estimada Juliana,

Gràcies per la Mary Oliver, l’he gaudida molt aquests dies que l’aire comença a fer olor de primavera i m’oblido una mica del mal que em fa tot. Quan era jove em preguntava sovint quan seria l’última vegada que faria una cosa. L’última vegada que algú em tocaria els pits, l’última vegada que pujaria a un tren, l’última ampolla de vi que obriria. Totes les últimes vegades arriben massa aviat.

Em fa il·lusió que l’últim llibre que llegiré me l’hagis enviat tu. «I soc la gana i la sacietat, i a la vegada soc les fulles i les flors i, com elles, soc només goig, i tremolo». T’escric, no per agrair-te les paraules que m’has regalat —les últimes que llegiré—, sinó per avisar-te que ens tornarem a veure aviat, però ja no seré ni gana ni sacietat, ni fulles ni flors, seré només pols.

Les cendres te les faré arribar amb la meva neboda, la Lau. Quines ganes que la coneguis. Quines ganes que et conegui. Faig tard, no saps com em penedeixo de no haver-la portat a tu abans. No és l’únic error que he comès, ni el més gran. Però avui hi posaré remei. Avui em desfaré dels meus errors i dels meus encerts, tot just ara començo a sospitar que són la mateixa cosa. No et dic res que tu no sàpigues ja, amiga meva, ànima sàvia.

Vull que escampis tu les meves cendres, estimada Juliana. Vull que triïs tu el lloc, la companyia, el moment. Al cap i a la fi, quan penso en la història d’amor que vaig viure, en els dies que vaig ser cor i cos, no dono gràcies a les estrelles o a l’univers, ni tan sols al Marco. Et dono les gràcies a tu. Res em faria més feliç que ser escampada per unes mans que un dia van ser tan generoses amb mi.

Fins aviat, amiga.

Sira

He llegit la carta en veu alta sense pensar-ho, i de sobte és com si la Sira estigués asseguda amb nosaltres a la taula parada. En sento el somriure, els dits d’ungles boniques jugant amb una forquilla, els cabells negríssims i la presència d’un cos ferm a qui li agradava ocupar espai. Un alleujament estrany em recorre tota quan m’adono que ni el Marco ni jo haurem d’escampar les cendres de la Sira. Com si les volves, fins ara bloc de ciment dins meu, tornessin a ser pols.

Alço la mirada cap a la Juliana i sento que la veig amb uns ulls nous.

—Voldràs llençar les cendres de la Sira? —li pregunto.

—Esclar, serà un plaer per a mi.

El Marco li agafa la mà i la mira amb agraïment.

—La Sira creu que vaig ser generosa amb ella, però ella també em va fer un regal a mi —diu la Juliana, i es dirigeix al Marco—. Tots dos me’l vau fer.

Un timbre sona i la Juliana desapareix a l’interior de la casa i torna poc després amb una safata plena d’empanades fumejants. Mentre les reparteix als nostres plats, com si les triés una a una, li pregunto:

—Quin regal?

—Saber donar, esclar —fa.

Observo les empanades que tinc al plat i penso en les olives que l’Elena i jo hem espinyolat, la boca se’m fa aigua i em sento temptada de clavar-hi mossegada encara que cremin.

—No et va fer mal saber que el teu marit s’havia enamorat d’una altra dona? —demana l’Elena, i em pregunto si pensa en l’Iu, a Barcelona amb els nens.

—Sí. Molt —diu la Juliana, i agafa una de les empanades fumejants, com si no sentís el dolor als dits—. Quan va tornar a casa aquell dia, amb els cabells plens de sorra i els ulls perduts a l’horitzó, vaig saber de seguida que havia conegut algú. Que se n’havia enamorat.

Ens mira amb els ulls transparents i continua:

—No sabia què fer, però sí que sabia que necessitava saber. El Marco m’ho va explicar tot, no li vaig deixar més remei. Després, li vaig demanar que em deixés un dia per descobrir com em sentia. Vaig sortir de casa i vaig caminar tota la tarda i tota la nit, descalça sobre la sorra, tapada amb una manta que havia arreplegat del sofà. De matinada, quan vaig arribar a casa, ja m’havia decidit.

Miro el Marco uns segons i veig com els ulls se li inunden d’amor.

—Jo estimava el Marco, l’estimava de debò. Dos camins se m’obrien al davant: volia ser la dona que li prohibiria viure una història d’amor? O volia ser la dona que deixaria que la visqués sense culpa? La diferència entre aquestes dues dones em semblava abismal, i quan vaig saber quina dona volia ser jo… ja no em feia mal.

La Juliana s’acosta l’empanada fumejant a la boca i hi clava una mossegada:

—Us ho cregueu o no, mai més m’ha fet mal. Vaig decidir que donaria i me n’oblidaria a l’instant, que és l’única manera real que he trobat de donar. Hi ha massa gent al món que vol controlar-ho tot, el que donen i el que reben, i és esgotador. Descansar també és acceptar.

Observo la Juliana i em trobo pensant que només té arrugues allà on el rostre es plega per somriure. Envellir deu ser això, triar les històries que volem que la nostra cara expliqui.

—Va ser la Sira —diu el Marco, i li noto la tristor atrapada a la veu—. Va ser la Sira qui va voler encapsular la nostra història en deu dies. Quan ens vam conèixer em va explicar que l’interior del seu cap era com un oceà de corrents subterranis, alguns es movien carregats de tristor i altres d’alegria. Deia que la malaltia que tenia li impedia controlar els corrents, li impedia fins i tot deixar-s’hi bressolar, i que el nostre amor podia ser una barca. Una barca on pogués aferrar-se quan se sentís perduda enmig de l’oceà. Una història perfecta que ningú pogués tocar, com unes veles sempre blanques o com una rosa en una cúpula de vidre. Jo tan sols volia passar amb ella el temps que pogués, així que hi vaig accedir. Ens estimaríem i després ho deixaríem anar.

—Excepte que no ho vau fer —diu l’Elena, i sento que totes dues tremolem.

—No, ella no va voler fer-ho, i jo no vaig poder —diu el Marco—. Ni ella ni jo hem sigut capaços de fer en tota una vida el que la Juliana va fer en una nit mentre caminava sobre la sorra. Però no m’importa, és el que és, i jo tinc la sort de tenir al meu costat una dona que sap caminar descalça. Ella és la meva barca.

—«Deixeu-me nua, calç encesa, o res. Sé caminar descalça» —recito de memòria, mentre ignoro el nus que se’m comença a formar a l’estómac—. Felícia Fuster. És un dels meus versos preferits.

—La conec —fa la Juliana—. La Sira m’enviava tots els poemes que li agradaven, traduïts al castellà i al portuguès. Els originals estan emmarcats i penjats a les habitacions de la Pousada do Moinho.

—El poema Dits o llavis… te’l va enviar la Sira.

—Sí. L’hostal era de la meva mare i des de fa uns anys és meu. És on van quedar-se la Sira i el Marcos aquells deu dies, i on van compartir el seu amor amb tots els que eren allà.

—I què feies tu, mentrestant? —pregunta l’Elena—. No et tornaves boja preguntant-te què feien? O què diria la gent?

La Juliana somriu.

—El filòsof se’n va al llit amb la prostituta Timandra i li diu: «Al bosquet que hi ha entre el teu cor i els teus genolls, Timandra, totes les preguntes queden anul·lades». El filòsof sap que hi ha un lloc on totes les preguntes acaben, i que una vida humana que no coneix aquest punt és equivocada, és pur malbaratament. Hi ha molts llocs on totes les preguntes acaben, no només entre les cames d’una dona, i jo també tinc els meus, sempre els he tingut.

La Juliana ens serveix aigua i ens fa un gest perquè mengem.

—Vinga, va. Prou de parlar, que se us refredaran les empanades.

L’Elena i jo creuem les mirades un instant, les empanades plenes d’olives encara calentes al plat, i em pregunto si he trobat un d’aquests llocs i ara l’estic deixant perdre.

Si estic fugint un altre cop.

Els joves recollim els plats mentre el Marco i la Juliana xerren en portuguès a la taula. Després d’algunes protestes, l’Elena i jo convencem el Gabriel perquè ens deixi netejar la cuina en agraïment a l’acollida que ens han donat.

El sol comença a baixar per la finestra i s’inclina sobre la cuina com si no volgués acomiadar-se encara. Els rams d’herbes aromàtiques que pengen del sostre desprenen una olor delicada i ens embolcallen mentre rentem els plats del dinar.

Estem una estona en silenci quan finalment l’Elena em passa uns plats ensabonats i diu:

—L’hem estat a punt d’espifiar, oi? No té sentit que això nostre continuï.

Se’m fa un nus a l’estómac i mentre esbandeixo els plats contesto:

—Ho sé. Jo no vull veure com passen els anys i quedar-me atrapada al passat.

—Hem fet bé de deixar-ho tot en aquella platja.

—Sí, hem fet bé.

L’Elena em dona una espàtula ensabonada i la passo pel raig d’aigua tèbia que surt de l’aixeta.

—Té una taca —dic, mentre li torno l’estri.

Aleshores ella l’agafa i amb els dits llargs envolta els meus. Aquest contacte és suficient perquè tot el cos em cremi. L’Elena em reté la mà i em mira als ulls. M’adono abans de fer qualsevol gest que estic absolutament perduda, i que a l’incendi que li crema a la mirada només hi puc respondre amb el mateix foc.

L’espàtula cau a terra i premem el cos de l’una contra l’altra. Els nostres llavis humits es troben i les llengües es busquen i juguen. La humitat em llisca per les cames en contacte amb aquesta boca que ja m’és familiar. L’Elena s’atura un moment i el meu cor també. Ens mirem. Ara és quan hauríem de fer cas de la raó, ara és quan hauríem d’hissar aquestes veles i deixar anar la barca.

Però amb un gest ràpid l’Elena se’m posa darrere, els seus pits m’acaricien l’esquena i enganxada a mi comença a masturbar-me per sota del vestit. Jo obro les cames, donant-li accés, i inclino el cap i li ofereixo el coll, que ella llepa i després mossega, mentre li dic més, més, et vull més a dins, amiga meva, amiga del meu cor. L’excitació se m’escapa per tot el cos i amb les dues mans m’agafo a l’aigüera.

—Adoro el teu cos, l’adoro, Lau. No vull separar-me’n mai —xiuxiueja.

Les cames em tremolen i em giro per besar la seva boca calenta, que em rep amb un panteix dolç. La respiració se m’accelera i temo que ens sentin, però la por m’excita més i els dits de la meva amiga m’arrenquen gemecs que no puc aturar i que la fan somriure de plaer contra el meu coll.

—Et vull dins, Elena —li dic—. Et vull dins.

Miro al meu voltant buscant el que necessito, el que vull que em faci la meva amiga. Vull obrir-li el cos, vull que em toqui on no m’ha tocat cap altra dona.

Els ulls se me’n van als rams de flors i hortalisses que pengen del sostre, i d’una estrebada arrenco una panotxa de blat de moro d’un bonic groc brillant. Sense deixar de tocar-me, l’Elena em besa i després allarga la mà fins a un setrill ple d’oli. El líquid daurat cau per sobre de la panotxa i s’escampa pel marbre de la cuina.

—Apropa’t a mi —diu, mentre s’enganxa una mica més a la meva esquena.

Aleshores m’acaricia el clítoris i amb l’altra mà frega la panotxa entre els llavis inflats del meu sexe, primer suau i després amb fruïció. Quan l’Elena em gira i ens posem cara a cara, la miro als ulls i penso que tot m’és igual, deixar-la anar o no fer-ho, l’únic que vull és estar sempre així. L’Elena em fa un petó suau als llavis i després agafa la panotxa amb suavitat, m’introdueix la punta a dins i s’atura un moment, observant-me. De seguida les meves parets l’acullen i la xuclen, no cal que l’endinsi gaire perquè tot el meu cos reaccioni a la pressió, ella se n’adona i amb els dits m’acaricia el clítoris. Jo em recol·loco per oferir-me tota, m’enfilo a l’aigüera i l’envolto amb les cames llargues, oberta. La meva amiga em penetra, primer a poc a poc i després més de pressa. Durant una estona juga amb mi, em porta fins al límit de l’èxtasi i aleshores s’atura. Em mira i somriu i em besa. Li atrapo el llavi i ella continua: m’omple de plaer i després m’omple de petons. I es fa pregar, em té tota tremolosa, però s’atura i jo li suplico.

—Elena, Elena —murmuro.

El plaer m’inunda amb l’última envestida i l’abraço amb tanta força que quan l’orgasme arriba tota jo batego i sento que m’escorro amb cada cèl·lula del cos. L’Elena em tapa la boca amb la seva i el meu crit queda entre ella i jo, un corrent silenciós que ens travessa a totes dues. Quan encara m’estic corrent m’agafa la mà amb el palmell obert i em fa fregar-li al sexe, que s’obre de seguida per a mi i explota en un orgasme que li sacseja tot el cos i em fa sentir que ara finalment ho sé. Que l’amor no és buscar una barca, que és ser l’onatge.

L’Elena i jo ens mirem als ulls i, per primer cop i per sempre, ens ho diem tot sense paraules. Trobem el lloc on totes les preguntes s’acaben.

CAPÍTOL 15

Com podem oblidar-nos d’allò en què ens hem convertit, ella i jo juntes. No en una barca, sinó en l’onatge mateix

La respiració ens torna a poc a poc a un ritme normal i l’Elena i jo ens mirem. Sé sense que haguem de dir res que totes dues estem pensant el mateix. Que com podem desfer el que hem fet ara. Que com podem oblidar-nos d’allò en què ens hem convertit, ella i jo juntes. No en una barca, sinó en l’onatge mateix.

—Potser podem trobar una manera —diu, i jo m’aparto uns centímetres.

—Com?

Ara mateix tinc tanta por que prefereixo que sigui ella qui parli.

—Tu ja tens tres o quatre amors, no? Només hauries de fer una miqueta més d’espai per a mi.

—No m’ho facis, això —contesto jo.

—El què?

—Fer-me veure que quan tornem a Barcelona això nostre podrà sobreviure.

—Per què no? Estaràs massa ocupada amb els que t’esperen a casa? Com es deia, aquella noia alta dels cabells blaus…? Sempre tenen noms estranys.

L’Elena somriu i el seu somriure em desfà. Gairebé puc sentir com el cor se’m trenca ja, i la por se m’agafa fort a les costelles que el protegeixen.

—És molt difícil construir una relació quan algú ha sigut tota la vida monògam, quan té tants lligams i tantes coses a perdre. En un camí que no està marcat és més fàcil perdre’s, i jo no et vull perdre ni vull que perdis la teva família.

—L’únic que hem perdut és temps, Lau. A més, qui et diu que he sigut monògama tota la vida? No sempre he estat casada i amb fills, jo, com tu saps bé.

—No ho entens, Elena —dic, i la veu se m’esquinça una mica—. Fa tants anys que estic enamorada de tu que no sabria per on començar a recuperar el temps perdut.

—I què hem estat fent sinó això?

—Però perquè havíem de deixar-ho aquí, a Portugal. Hem quedat en això, oi? Que faríem l’amor un cop i ens n’oblidaríem.

—Però no ho hem fet —rebat l’Elena—. Ni hem fet l’amor només un cop ni ens n’hem oblidat, Lau. Ens hem acostumat l’una a l’altra. No és això, l’amor?

—I què proposes? —faig—. Explicar-l’hi a l’Iu? Et penses que li serà tan fàcil, compartir-te?

—Però, a veure, Lau, ara no t’entenc. No ets tu, la que defensa l’amor lliure? O és que només és lliure si no és amb mi?

—Esclar que no m’entens. Ara ho veus fàcil, en aquesta casa de conte enmig del no-res, sense l’Iu per aquí i sense els nens reclamant-te… A Barcelona no voldràs res de tot això, a Barcelona te n’oblidaràs i em trencaràs el cor.

L’Elena s’aparta un centímetre més i diu:

—Me’l trenques tu a mi, Lau.

—Digue-m’ho —faig—. Digue’m que no faràs veure que res de tot això ha passat, igual que has fet aquests anys.

Sé que qui s’ha esforçat a enterrar-ho tot he sigut jo, no sé per què ho he dit. O potser sí. Potser si l’allunyo de mi encara tindré una oportunitat de salvar el cor.

—I si l’Iu et fa triar, què? I si et fa triar entre ell i els nens i jo? Els monògams les fan, aquestes coses.

—Veig que qui ja ha triat has sigut tu —diu l’Elena, seca.

La mirada se li endureix quan diu:

—Si no confies en mi no hi ha res més que pugui dir-te, Lau.

Aleshores s’allisa el vestit i amb el dit s’eixuga una llàgrima que li cau de l’ull esquerre. Es gira i marxa de la cuina, deixant-me tota sola convertida en cendra.

Quan fa tant temps que estimes arriba un moment en què potser ja és massa tard.

Trigo gairebé vint minuts a sortir de la cuina. No vull que els amfitrions de la casa em vegin així. Acabo de fregar els plats i ho deixo tot ben net. El tou dels dits se m’enceta de l’esforç per netejar les taques que fa estona que han desaparegut. Però el mal que tinc al cor i entre les costelles no marxa i l’únic que aconsegueixo és que els dits em cremin.

Quan finalment surto fora, veig que la Juliana parla en portuguès amb el Gabriel i el Marco. Intento fer la meva millor cara i dic:

—I l’Elena?

—Ha dit que no es trobava bé. Ha agafat el cotxe i ha marxat a l’hostal.

—Li hem dit que es podia quedar aquí, però diu que té la medicació allà.

La pena se m’instal·la al fons de l’estómac. Jo també li he trencat el cor; quin tipus de medicina hi pot haver, per a aquest mal? Aleshores veig a la taula la carta de la Sira, que encara no he llegit, i la tristor em puja des de la panxa fins als ulls.

—L’he espifiada —dic, i em deixo caure, abatuda, a la cadira.

M’estalvio l’escena de l’aigüera però explico a la Juliana i el Marco tot el que ha passat aquests dies amb l’Elena, i com la por m’ha paralitzat i ha fet que l’allunyés de mi, potser per sempre.

—Oh, amor meu —em contesta la Juliana, quan finalment em buido i callo—. Res que sigui bo es perd per sempre. Per què no et quedes aquí avui? Doneu-vos una mica d’espai. Dorm una mica a la cabana, o ves a caminar fins a la platja i deixa respirar els pensaments.

Assenteixo.

—Crec que aniré a passejar.

—Té, enduu-te això. —La Juliana m’allarga la carta sense obrir de la Sira—. Quan et sentis millor escamparem les seves cendres, d’acord? Sé el lloc perfecte.

Agafo la carta de la Sira i me l’apropo al pit. És ella qui m’ha portat a Portugal. És ella qui va dir-me que volia entregar-me el seu secret i l’alegria que conté. Però on és, l’alegria? Miro les persones sota la parra i l’únic que hi veig ara és un home trist aferrat a una barca, i una dona que ho va deixar tot a la sorra d’una forma que jo mai sabria fer. I el seu fill, que no té cap interès en els cossos dels altres.

Ells no em poden ajudar.

—Gràcies —dic malgrat tot, i amb la carta cremant-me als dits començo a caminar pel camí de sorra blanca, el mateix que aquest matí he recorregut amb l’Elena.

Després de quinze minuts d’avançar descalça per la sorra el nus que tinc a l’estómac s’afluixa una mica. L’he espifiat, però… Quant de temps puc trigar a desenamorar-me de l’Elena? Segur que hi ha maneres de fer-ho, potser si estic un temps sense veure-la… Potser si no hi parlo, si no veig la seva pell bruna i no sento la seva veu…

La Sira no va fer cap esforç per intentar oblidar-se del Marco. Al contrari, el va guardar en un racó del seu cor on no va arribar mai la llum. Durant trenta anys el va mantenir en secret, el va convertir en l’única barca al seu oceà, el va immortalitzar en una fotografia i el va guardar en un calaix amb clau i forrellat. La pàtina de pols que el temps afegeix a les coses també les pot embellir, i la Sira no va deixar mai que el seu record s’airegés, que les pluges li rentessin la cara o que el vent se l’endugués lluny.

Fins que va tenir la mort a tocar.

Aleshores em va parlar d’ell, del seu secret i de l’alegria que li havia portat. Va dir que en la seva alegria hi havia un regal per a mi, però jo no en veig cap, de regal.

Absorta en els meus pensaments, amb l’estómac fet una bola, no m’adono que ja he arribat a la platja on aquest matí l’Elena i jo hem fet l’amor. Gairebé em sembla veure’ns a la sorra, dues persones convertides en una de sola per un instant.

Potser la felicitat i la infelicitat són una mateixa cosa, i només les separa el temps.

On és l’alegria que havia de trobar a Portugal? Al final l’únic que hauré deixat a la sorra d’aquest país són els bocins d’un cor trencat.

Dos cors trencats.

M’assec a tocar de l’aigua i miro la carta que tinc entre les mans. Tinc por d’obrir-la perquè tinc por del que va fer que la Sira decidís rendir-se i morir. Tinc por de no entendre les paraules que hi ha escrites, igual que no entenc per què m’ha enviat a Portugal.

I estic cansada de tenir por. Aquesta por que em fa fugir del que estimo un cop i un altre, sense saber mai quan serà l’última vegada. Miro la platja al meu voltant i em pregunto fins on va caminar la Juliana per saber que no volia impedir al Marcos viure la seva història d’amor. Fins on va caminar amb els peus descalços i on va deixar la por.

Potser les coses importants es fan dient-li a la por que no té raó.

Obro el sobre i, a poc a poc, desplego la carta de la Sira. El cor em pica amb força contra el pit i començo a llegir.

Quan acabo tinc els ulls plens de llàgrimes. Passo els ulls per les paraules que acabo de llegir i se m’escapa una riallada. S’ha acomiadat de mi amb una frase de Winnie the Pooh, al final s’ha acomiadat de mi amb una frase de Winnie the Pooh: «Quina sort conèixer algú que et fa tan difícil dir adeu».

El cos em bull. Ara ja sé el que he de fer. Ja sé què he vingut a fer a Portugal.

CAPÍTOL 16

No pots demanar al raïm que exploti enmig de l’hivern

Corro descalça i amb el cor accelerat durant gairebé tot el camí de tornada. Començo a frenar el pas quan surto del bosquet i veig la casa blanca. No tinc cap pressa, en realitat. El que he vingut a fer a Portugal demana lentitud, demana caminar a poc a poc. No pots demanar al raïm que exploti enmig de l’hivern.

Sota la parra només queda el Gabriel, que s’ha tapat amb una manta i llegeix un llibre. El sol ja s’ha amagat i un llum portàtil li il·lumina el rostre bell.

—Fas més bona cara —em diu quan m’assec davant seu. Agafa una flassada de la cadira del costat i me l’allarga—. Els pares són dins, preparant el sopar.

Es pot ser infeliç en una casa on sempre s’està cuinant alguna cosa? El Gabriel deixa el llibre a una banda i em mira de reüll.

Jo li somric.

—Estic bé, no pateixis. —I aleshores li dono la carta de la Sira perquè la llegeixi.

La Sira, que ens ha unit a tots dos. La Sira, que era capaç de remoure cel i terra per les persones que el seu cor triava. Era aquest, el vincle de sang que la unia als altres, i no cap altre. A ell va crear-li un bosc per curar-lo i a mi m’ha llançat al mar salvatge.

Em torna la carta.

—Què fas aquí, encara? Per què no has anat a buscar l’Elena?

—Si haguessis llegit la carta bé no em faries aquesta pregunta.

—No l’aniràs a buscar?

—No he dit això, tampoc.

—Ui, se’ns ha tornat misteriosa, ara.

Li somric.

—I tu què? Si no he conegut ningú més misteriós que tu.

—I això, per què?

—Perquè no desitges els cossos dels altres, per exemple. Si fos com tu, m’estalviaria uns quants maldecaps.

El Gabriel gira els ulls en blanc, però sembla divertit.

—Els que us moveu pels impulsos del cos us penseu que tot és més complicat del que en realitat és. Ja has sentit la mare. Hi ha un lloc on totes les preguntes acaben, i no sempre ha de ser entre les cames d’una dona. O d’un home.

—I doncs? On és el lloc on totes les teves preguntes acaben?

El Gabriel es queda en silenci.

—I bé? —pregunto al cap d’una estona.

—Ja t’he respost. Si m’haguessis escoltat no em faries aquesta pregunta.

Ric.

—Realment, ets fill del teu pare. Em quedaré en silenci, doncs.

El Gabriel somriu i torna al seu llibre. Observo la parra de raïm, i les primeres estrelles que comencen a esquitxar el cel nocturn, i la brisa que mou les hortènsies i les estovalles sobre la taula.

Ha arribat el moment de deixar que el vent s’ho endugui tot, Sira. I, abans que res, les teves cendres.

Agafo el mòbil i li envio un missatge a l’Elena. No el rep. Hi ha la possibilitat que estigui tan dolguda que hagi agafat l’avió de tornada a Barcelona i no vulgui saber res de mi. El cap comença a funcionar-me a tota velocitat, però abans que l’estómac se’m torni a tancar apareixen la Juliana i el Marcos amb el sopar.

Han fet panotxes de blat de moro a la brasa amb mantega. Jo m’empasso saliva i intento recordar si l’Elena i jo hem llençat la nostra panotxa de blat de moro o l’hem deixada per allà tirada.

N’agafo una i hi clavo mossegada: és dolça i els grans inflats m’exploten a la boca.

Què importa, qualsevol cosa que mengés tindria per a mi el sabor de l’amor de l’Elena.

Sopem pràcticament en silenci, i quan parlem no parlem de res que sigui gaire important. Després d’un dia tan intens, ho agraeixo. La Juliana m’explica quines són les millors herbes aromàtiques per cuinar, i ho fa amb tanta passió i precisió que no em sorprèn gens que li hagi sortit un fill pastisser. Quan assaborim les postres, que ha preparat el Gabriel, la Juliana diu:

—Ho farem demà al matí a la platja de Sines, on ella i el Marcos es van conèixer. Crec que és el més apropiat.

Assenteixo i sento que la son comença a apoderar-se de mi. Quan acabem ajudo el Gabriel a netejar la cuina —en silenci, esclar—, i la Juliana i el Marcos ens donen la bona nit. Aleshores m’adono que no els he deixat llegir la carta de la Sira, però penso que ho puc fer demà, quan ens acomiadem.

La Sira té raó, quina sort trobar persones a qui costa tant dir adeu.

Ja al llit, a la cabana de la platja, torno a agafar el mòbil i comprovo que l’Elena encara no ha rebut el meu missatge. Se’m fa un nus a l’estómac. Potser ja està de tornada a casa, de tornada a l’Iu i als nens, lluny de mi i lluny de les onades que hem compartit a Portugal.

Abans de tancar els ulls li envio un altre missatge. Després, apago el mòbil i caic immediatament en un son sense somnis.

Quan em desperto i sento la remor del mar trigo uns segons a recordar on soc, fins que observo la claror blanca al meu voltant i em torna tot de cop. L’Elena i el nostre amor estès a la sorra, sota el sol d’estiu, i l’Elena i les nostres pors fetes gàbia, com un ocell petit atrapat a les costelles.

Miro el mòbil i veig que l’Elena ha rebut els meus missatges però no hi ha cap resposta. El cor se m’encongeix i intento no fer-ne cas.

Em vesteixo i la Juliana, el Marcos i el Gabriel ja m’esperen al seu cotxe. El Gabriel ha preparat uns sandvitxos amb formatge i orenga per al camí i la Juliana es posa al volant. Durant tot el camí em fan una classe magistral sobre les cançons portugueses que hauria de conèixer, i les gairebé tres hores de camí transcorren entre reines del fado i virtuosos de la guitarra.

Quan arribem a la platja de Sines em sento tan lleugera que em fa la impressió que sortiria volant si no fos per la petita maleta de cuir de la Sira, que m’estira cap a terra.

Per poc temps, penso.

El fado s’ha apoderat de mi i encara tinc el cap mig als núvols mentre avanço rere els meus amfitrions, cap a la vora de la platja.

M’hauria agradat que l’Elena fos aquí, que m’agafés de la mà i em fes lleuger el pas. M’agradaria dir-li que ja he entès la Sira, que ara sé que morir és la primera cosa que va fer sense por.

Sospiro amb la seva carta ben custodiada a la butxaca i miro cap endavant. L’Elena no hi és, però hi són la Juliana, el Marcos i el Gabriel, i tots tres van estimar la Sira. Al cap i a la fi, això és el que va demanar-me que fes, que deixés les cendres a prop de l’home que va estimar.

—Estàs llesta, meninha? —pregunta la Juliana.

Miro el mòbil un últim cop. Res.

Li dono la capsa amb les cendres a la mare del Gabriel i deixo la maleta de cuir a la sorra.

És una mania que tinc des de petita. Cada vegada que espero algú, m’imagino que soc a l’escena inicial d’una pel·lícula. No hi ha música, i la imatge que obre sempre és la mateixa: un primer pla que mostra els peus i acaba just on comencen els genolls. Una finestra rectangular a setanta mil·límetres que deixa entreveure si soc en una platja, o fent l’amor en una cuina, amb les cames obertes, o si, com ara, espero la meva amiga davant del mar.

La meva amiga estimada que ja no hi és perquè li he trencat el cor.

—Fem-ho, Juliana.

La Juliana assenteix i, a poc a poc, obre la capsa petita de fusta. Jo tanco els ulls, no vull veure la Sira allà tancada, convertida en pols. Prefereixo veure-la ja al mar, barrejada amb el vent.

Sento les onades que venen i van, i la brisa que em mou la roba, i la sorra que peta i un cotxe que s’atura a la platja i toca dos cops la botzina.

Em giro i obro els ulls i és la Nina, el cotxe de la Juliana. El nostre cotxe.

El cor em fa un salt quan l’Elena surt del cotxe i ve corrents cap a nosaltres.

Crec que mai m’havia alegrat tant de veure algú. No de parlar-hi, ni de tocar-la. Senzillament de veure-la, de tenir-la davant i de poder-la mirar, de saber que és aquí, al mateix món que jo.

A la mateixa platja que jo.

Mentre s’apropa a la vora de l’aigua redueix la velocitat i jo li examino el rostre. Fa cara d’haver plorat i no m’atreveixo a tocar-la.

Per això la saludo amb un somriure tímid, esperant veure-li als llavis el que no diu amb paraules.

—Meninhas, per què no aneu a fer un passeig per la platja? —proposa la Juliana, que tanca la capsa amb les cendres de la Sira—. Nosaltres us esperarem aquí.

Em miro l’Elena, que fa un somriure trist. Sento l’impuls d’abraçar-la, de dir-li amb el cos que està tot bé, que tot anirà bé, que tot el que ha passat entre nosaltres és bo i que durarà per sempre.

Però que ho hem de deixar anar.

CAPÍTOL 17

He vingut a desfer-me de la por i de tot el que no soc jo

—He llegit els teus missatges aquest matí però m’he quedat sense bateria i no tenia el carregador —diu l’Elena.

—No passa res —contesto.

Pel to de veu, sé que encara està enfadada. O dolguda.

Com l’hi diré? Com li diré el que he vingut a fer a Portugal, si no és capaç de mirar-me als ulls?

—Caminem una mica? —li pregunto.

Veig el dubte a la mirada de l’Elena i jo també dubto, però aleshores penso que és aquí. No ha agafat un avió a Barcelona, ni ha tornat corrent amb l’Iu i els nens. És aquí, amb mi, en aquesta platja plena de flors a Portugal.

Així que ho provo:

—Ho sento, Elena, sento tot el que vaig dir ahir. Allò era jo intentant fugir de tot el que sento per tu.

La meva amiga alça la mirada i per fi em mira als ulls. El cor se’m trenca i se’m recompon alhora. És dolorós saber que has fet mal a algú, però que alci la mirada i la clavi en tu és una porta que s’obre. És dir: soc aquí davant teu, disposada a escoltar-te. Escoltar és el primer pas del perdó, penso.

—Caminem —diu suaument.

Ens allunyem del Marco, el Gabriel i la Juliana i comencem a caminar cap a la granja de cavalls on el Gabriel va ensenyar-nos el que era enamorar-se. Em pregunto si avui hi seran, els animals, si van tornar amb el seu amo o si van fer-se a la mar.

Durant els primers deu minuts, estem en silenci. Quan fa tant de temps que t’estimes, les paraules triguen més a sortir.

Deixo de caminar i l’Elena s’atura al meu costat. La miro i penso en tots els cops que he volgut abraçar-la i no ho he fet, en tots els cops que n’he fugit quan volia estimar-la.

—Ho sento molt, Elena. Tots els cops que m’he allunyat… T’estimo, amiga.

L’Elena es gira i veig que l’expressió se li suavitza. Continuo:

—Jo no dic «amiga» com els altres diuen «amiga». Jo dic «amiga» com qui diu «tendresa», com qui diu «passió», com qui diu la paraula més sagrada. Jo dic «amiga» perquè «amor» em queda petit.

»Així que no vull que la solució a això nostre sigui estimar-te menys. Jo vull estimar-te més. Vull poder estar enamorada de tu tota la vida. I no parlo de fer l’amor a tota hora o despertar-nos cada dia l’una al costat de l’altra. Parlo d’estar enamorada com les persones s’enamoren del mar o de les muntanyes. Parlo d’un…

—Jo sempre t’he estimat així —m’interromp l’Elena, i aleshores em mira i sé que és veritat: que fa temps que ens estimem, i que mai ho hem deixat de fer ni un sol segon—. Sé exactament què vols dir. Pots ser al mar o pots ser a la muntanya, però no pots agafar el mar o la muntanya.

La miro i sento que el pit se m’omple d’alegria.

—Jo t’estimo així i per això em trenca el cor que no confiïs en el meu amor per tu —diu—. No sé què faig malament, si no et sé fer veure que vull que estiguis cada dia a la meva vida, tota l’estona, amb els nens i amb l’Iu. Jo també t’estimo, amiga. I dic «amiga» com ho fas tu i no com els altres.

Li agafo la mà i ella no me la deixa anar.

—Elena, no fas res malament, tu. Mai ho has fet. He sigut jo, ha sigut la meva por. Però això és el que deixaré a Portugal, amiga. La por. La por i tot el que no soc jo, no a tu.

L’Elena m’estreny la mà i jo li responc el gest.

—Però per això… primer he de trobar la manera de deixar-te anar. Vull que siguem l’onatge i que no ens calgui aferrar-nos a una barca.

Alguna cosa en la meva mirada l’espanta i fa que s’aparti una mica.

—Elena…

—No —diu.

—Escolta’m. Abans de dir que no, escolta’m.

Aleshores l’apropo a mi i la beso. És un petó llarg, quiet, calent. La beso a poc a poc i aspiro l’alè dolç de la seva boca, que vaig tastar per primer cop fa tants estius.

La Sira es preguntava per les últimes vegades, l’última ampolla de vi, l’últim petó. No sé si aquest petó és un comiat. El que és segur és que la meva boca no vol que ho sigui. Per això m’aparto una mica i dic:

—Només necessito una mica de temps, d’acord? No sé si serà un dia, una setmana, un any o deu… Però necessito deixar-te anar per poder estimar-te bé.

—Lau… Deu anys?

Els ulls de l’Elena brillen per les llàgrimes, la veu li surt escanyada.

—I si és així, com em perds? —fa.

—No em diguis això… Res que sigui bo es perd. Tots aquests anys… i mai ens hem perdut.

L’agafo i premo el seu cos contra el meu. Aquest cos que he estimat de tantes formes, de prop i de lluny, a l’estiu i a l’hivern, a Barcelona i a Portugal. La torno a besar i és un petó humit. Ara totes dues plorem.

—Res que sigui bo es perd —repeteix l’Elena, i aleshores ens eixuguem les llàgrimes l’una a l’altra—. Jo t’esperaré, Lau. Ja ho saps, que t’esperaré. Però no esperis a veure’m vella i arrugada, vull sortir guapa a les nostres fotos.

Ric.

—Estaràs preciosa, plena d’arrugues.

Passo els dits pels llavis de l’Elena i intento dir-me que algun dia jo també la sabré estimar igual, que podré besar els seus llavis i no patir per si els perdo, que tota jo podré entregar-me perquè ja ho hauré deixat anar tot.

—No sé si dits o llavis —diu l’Elena—. Però que siguin els teus i els meus, Lau.

La meva amiga i jo ens besem, ens fem un últim petó a Portugal, un petó dolç i calent, i després ens abracem amb força.

Ens abracem com si no volguéssim deixar-nos anar, però ho fem. Ens deixem anar. Al final, penso, són les abraçades el que ens salva.

Tornem amb el Gabriel, el Marco i la Juliana, que ens esperen a la vora del mar amb la capsa on hi ha les cendres de la Sira. L’Elena i jo anem agafades de la mà i la família somriu alegrement.

Li allargo la carta que em va enviar el Marco i dic:

—Al final s’ha acomiadat de mi amb una frase de Winnie the Pooh.

Tots dos riem i l’home que la Sira va estimar em torna la carta perquè l’hi llegeixi. A poc a poc, faig:

Estimada,

Li he agafat el gust, a això d’enviar cartes que rebreu quan jo ja no hi sigui. Les paraules surten més lleugeres i són més de veritat. Si estàs llegint aquestes línies és que has conegut la Juliana i el Marco. Què t’han semblat? Ell té uns d’aquells ulls que estan fets per mirar l’horitzó, oi? Ell està fet per enamorar-se. Ella, en canvi, és una d’aquelles dones que sempre sap el nom del vent que està eixugant la roba, una ànima sàvia que no es deixa enganyar per il·lusions. Algú que estima només si primer coneix. És per ella, que t’he portat a Portugal, Lau.

Espero que hauràs triat l’Elena per acompanyar-te en el viatge. Et canvia la veu cada vegada que parles d’ella. La veu no menteix, ni tan sols quan ho fan les paraules. Si heu fet tot el que us vaig demanar, si us heu allotjat a la Pousada do Moinho i us heu passejat per la platja de Sines i heu tastat la nata i el vi us haureu adonat per fi del que fa temps que tothom menys vosaltres veu: que esteu enamorades i que sempre ho heu disfressat d’una altra cosa.

De vegades cal despertar els sentits per despertar el cor, Lau. Espero que tu ho hagis fet. No ho espero, sinó que ho sé amb la certesa de qui està a punt de morir. I també sé, perquè et conec, que et sentiràs temptada de fugir. Si et vols quedar amb el somni, endavant, però has de saber que el somni sempre s’escapa.

Hi ha qui deixa en herència propietats, joies i coberts de plata. Jo, en canvi, et deixo una cosa petita i terrible, un error, haver deixat aquell amor a la platja i no haver-ho fet. El Marco i jo vam dir que ens estimaríem i ens deixaríem anar. Però no ho vam fer, ni ell ni jo. Ell no va poder i a mi em feia massa por quedar-me i que deixés d’estimar-me.

Vaig tenir por fins ahir, Lau, que vaig prendre la decisió d’abandonar aquest món. Sé que t’enfadaràs amb mi per no acomiadar-me, però estic a punt de morir i és un caprici que em concedeixo. Sobre això, només et puc dir: «Quina sort conèixer algú que et fa tan difícil dir adeu».

No m’acomiado de tu i et dic que no t’aferris a res, estimada, ni a les persones ni als cossos ni als records ni a res que sàpigues que el temps esborrarà.

I, sobretot, no pensis que m’he rendit perquè hagi decidit morir. Triar el moment i la forma de la meva mort ha estat, potser, el meu primer i únic acte de llibertat. Primo Levi va sobreviure a l’Holocaust i quan tenia seixanta-set anys es va tirar daltabaix de les escales. A Auschwitz es va aferrar a la vida amb totes les forces. Quan ja havia viscut tot el que havia de viure, es va suïcidar. Qui se suïcida als setanta anys? Algú que sap què és la captivitat, i que sap que triar la mort pot ser l’acte de llibertat més gran.

Jo he estat presonera tota la meva vida, Lau, no dels nazis però sí de la ment, i morir serà la primera cosa a la vida que faré sense por. Podria operar-me, però per a què? Com diu a la tomba de la meva estimada Gloria Fuertes: «Creo que ya lo he dicho todo, que ya todo lo amé». Si em quedés, no ho estaria fent per mi.

Així que avui ho deixaré anar tot. El cos, les maduixes i la set. Els errors i els encerts. No esperis a estar a les portes de la mort per aprendre a deixar anar, com he fet jo. I no pensis que rendir-se és dolent. Al cap i a la fi, deixar anar és rendir-se al misteri d’allò desconegut.

Aquest és el regal que vull que la meva mort et deixi, Lau, neboda meva, filla del meu cor. La vida és plena de misteris. Entrega-t’hi sense por.

La teva tieta que t’estima més enllà de la mort,

Sira

PD: Digue-li al Marco que el record dels nostres cossos al mar és el més valuós que tinc. Que és el que veuré quan tanqui els ulls i marxi d’aquest món, bressolada per les onades.

Quan arriba al final els ulls del Marco brillen, però no plora. Ell encara no sap deixar anar, tampoc. Potser no en sabrà mai. O potser sí, potser un dia ho plorarà tot i la Sira i la seva barca es convertiran també en onatge.

—Esteu preparats? —ens pregunta la Juliana, que ha deixat les sandàlies a un costat i sosté entre les mans la capsa amb les cendres.

—Espereu, l’últim poema —dic, i em trec la llibreta de la Sira de la butxaca.

M’eixugo les llàgrimes dels ulls i llegeixo les seves últimes paraules amb un nus a la gola:

Res no et serà pres: vindrà tan sols

l’instant d’obrir

dòcilment la mà

i alliberar la memòria de l’aigua

perquè es retrobi aigua

d’alta mar.

MARIA-MERCÈ MARÇAL

La Juliana obre la capsa amb les cendres de la Sira a les mans i tanca els ulls un moment. Em pregunto si està escoltant el nom del vent, si l’està cridant, si li està xiuxiuejant que s’endugui la meva tieta allà on es troben totes les coses que ningú pot tenir: l’aire, els cavalls salvatges, les muntanyes i el mar.

I, aleshores sí, unes mans generoses deixen anar les cendres de la Sira i jo penso que boniques que són les mans que agafen i deixen anar.

En una platja de Portugal

Diuen que si contemples el mar en soledat les onades s’emporten la tristesa. No és tristor el que em porta a clavar els peus a les pedres calentes de la platja, ni vinc a deixar-hi res, entre les onades que venen i van. Són paraules, el que he vingut a buscar. Per explicar les coses grans, calen paraules petites.

Paraules que poden trobar-se sota les pedres blanques, perquè són senzilles i alegres les coses a què han de posar nom.

Elena. Potser el teu nom és un bon lloc per on començar. O potser no, potser el millor és començar pel principi. Pel dia que la cendra es va convertir en ciment i després el mar la va desfer i es va convertir en onada.

Escriuré la nostra història i la guardaré en un calaix. Si algun dia veu la llum potser voldrà dir que tu i jo estem juntes, voldrà dir que hauré descobert la manera de deixar-te anar.

En realitat, mai he sabut com distingir els principis i els finals. Alguns finals només són principis. Em giro i ja gairebé em sembla que sento els passos dels teus peus nus sobre la sorra.

Estimar és deixar anar, és caminar nua i descalça quan el vent ja s’ho ha endut tot, també les paraules.

Agraïments

Crec que si escric novel·les és per poder arribar a la pàgina d’agraïments. Vaig sentir fa poc que l’amor són connexions i l’agraïment que sentim per aquestes connexions, així que és el més natural que aquestes línies siguin les més importants del llibre.

Gràcies a la capitana Glòria Gasch, que m’acompanya amb la força i la llibertat del mar, i a les capitanes Georgina Ferri i Esther Vera, que fan de la feina un lloc amable i divertit. Quina sort ser liderada per tres dones fortes i valentes.

Quina sort les dones de la meva vida. És per a elles per a qui he escrit aquesta novel·la: Mim, Aina, Carla, Mia, Èlia, Nina, àvies, tietes, tremendo clan de bruixes. Júlia, força de la naturalesa que m’agafa de la mà sigui on sigui i em fa creure en els miracles. Clàudia, la dona que més em fa riure al món, la més divertida, germana, amiga, mare, wifey, tantes paraules que parlen de nosaltres i totes fan curt.

Mami Pilara i mami Leta, és bonic no tenir cap secret amb vosaltres, és bonic que, per sobre de tot, m’hagueu ensenyat a estimar-me com soc. I que un itiu em regaléssiu l’Estel. Qui no creuria en la màgia tenint-la a ella a prop, que tot allò que toca ho transforma en bellesa.

Sira, diuen que si una escriptora t’estima no mors mai. Tants llibres llegits i ara tu també n’ets un. Espero que hi siguis feliç, hi ha menjar bo i totes les teves lectures preferides.

I ja que la novel·la l’he escrit per a elles, voldria que aquesta pàgina fos una carta d’amor a ells, als homes meravellosos que m’envolten. Alguna cosa he fet molt bé a la vida si tinc la sort de compartir-la amb vosaltres. Els homes de Hollywood no us arriben a la sola de la sabata i sento una pena profunda per totes les persones que encara no han topat amb vosaltres.

Gràcies a l’Aitor, el meu amic més antic, germà de qui cap distància em pot separar. Gràcies al Mon, que va arribar el dia que la Sira va marxar, i que amb la seva alegria eclipsa qualsevol tristor. Gabri, el més person però també el més savi i generós, és preciós ser estimada per tu. Àlex, gràcies per ajudar-me a polir la novel·la amb la lleugeresa de qui camina de nit pels carrers de Barcelona al costat d’algú a qui estima. Enric, gràcies per les converses sempre lliures de judici. Eneko, agraeixo que cuidis i estimis l’Estel com es mereix. Álvaro Iserte, amic lleial, Álvaro Blanco, cunyat ideal, quan us veig sempre soc feliç.

El meu agraïment infinit als meus tres amors. Ariel, si hi ha algun déu, la forma com tu estimes n’és la prova, al món hi ha un lloc especial per a les bruixetes com tu, que curen ferides que no han causat. Ramon, cantant preferit i ànima bessona, l’home que m’ha dit les coses més boniques del món i que m’ha fet creure que tinc la força de mil deesses, dic poc sempre excepte quan dic sempre junts. Isaac, amb qui calen poques paraules, que m’ha ensenyat que pensar bé és pensar senzill, company de vida que diu sempre la veritat, la casa on espero envellir envoltada de milions de gossos.

I, per acabar, un agraïment a les criatures que més m’han ensenyat al món: Kron, Tim, Fil i Blau. És gràcies a vosaltres que visc intensament i que no desitjo cap ombra diferent que aquella en la qual descanso, cap altra vida que la que visc.

I a tu, persona que em llegeix, gràcies per arribar fins aquí amb mi. A la pàgina més important del llibre, on hi ha les persones que estimo.

Nota de l’autora

El poema que inspira i dona títol a No sé si dits o llavis es diu originalment «Buguenvíl·lies de Cadaqués» i apareix al llibre Viatge al centre (Godall, 2020), de Gemma Gorga. Vull agrair a l’autora que escrivís el poema i plantés dins meu la llavor d’aquesta novel·la.

El meu agraïment també a la coordinadora editorial de Columna, Cesca Dedeu, als correctors Jordi Ferré, Mercè Estévez, Iolanda López i a totes aquelles persones sovint invisibles que fan que ara tingueu aquest llibre a les mans. Gràcies.

SELENA SORO i GÓMEZ (Barcelona, 1991) és una periodista i escriptora catalana, col·laboradora del diari Ara. Soro va viure a la muntanya amb les seves dues mares i la seva germana fins als quinze anys, i va ser a Sort (Pallars Sobirà) on una professora li va encarregar que escrivís un conte (Un mar de boira), que seria amb el temps la llavor de la seva primera novel·la, Misteris de la boira (2020), guardonada amb el Premi Carlemany per al Foment de la Lectura 2019, que inicia una sèrie de novel·les de fantasia i ciència-ficció sobre l’aventura d’una jove, la Gala, que viu en un poble remot (Mins) d’un món (la Terra Fosca) en què està prohibit estimar, i que s’enfronta a un dilema moral. Entre les seves influències com a escriptora, es troben J. K. Rowling, Philip Pullman i Michael Ende. El 2025 va publicar No sé si dits o llavis, la seva primera novel·la per a adults.