Durant un temps, l’Eloi, el Milà i el Coco van ser gegants: tres estrelles desorbitades famolenques de ràbia que habitaven el prime time nocturn de la teleporqueria. Bramaven cada nit destrossant personatges de baixa estofa a canvi de dos milions i mig de pessetes. Ara, tota una vida després d’aquells anys de glòria, aquests mercenaris caiguts en desgràcia es retroben per un últim encàrrec: desfer-se del cadàver de la nena tomàquet.

Els crits és una novel·la addictiva i vertiginosa que retrata l’ocàs d’un món que ha deixat d’existir, i la decadència d’uns personatges fills d’una època on la quota de pantalla es guanyava a cop d’escàndols i barbaritats. Amb un estil juganer, personalíssim i sense frens, Víctor Recort retorça alguns gèneres periodístics, com la columna d’opinió i la crònica de successos, en aquesta obra delirant i singular.

Víctor Recort

Els crits

Premi Documenta de narrativa 2024

ePub r1.0

Titivillus 17.10.2025

Títol original: Els crits

Víctor Recort, 2025

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Perquè Rosa Navarro llegeixi aquesta dedicatòria a Dolores Catalan.

—Sona fatal.

—Ja sé que sona fatal. És per això mateix, que assajo.

JANDER & DJ ISAC SMEIC, Equilibrium

1

No em faria res quedar-me atrapat en aquest ascensor. És una d’aquelles joies modernistes que l’Ajuntament ha catalogat com un bé patrimonial de la ciutat. Té porticons de fusta i un reixat corredís, sense miralls, és estret. M’agradaria que s’aturés ara mateix. Voldria que les politges per on llisquen els cables que el sostenen cedissin. Els llums sobre el meu cap fent pampallugues. I després el buit. La idea de bellesa que sempre he defensat, línia a línia, article a article, tertúlia a tertúlia, xoca frontalment amb la de morir al llit. No. De cap de les maneres. Jo vull morir devorat per un malson de pel·lícula de terror generat amb efectes especials. Jo vull morir a Les Grands Buffets de Narbona després que algú hagi ruixat la font d’ostres amb cianur. Jo vull morir avui, aquí dins, allà baix, entre una barreja de ferros i fusta catalogats pel govern municipal. Per posar el punt final definitiu amb una mort elegant i esvelta. I també perquè no vull arribar-hi. No vull haver d’entrar a casa del Milà.

El Milà en té moltes, de cases; on jo no vull entrar és en aquesta. Quan fèiem el programa, sempre que veníem aquí era per fer coses que no ens atrevíem a fer enlloc més. Coses que no volíem que ningú sabés que fèiem, ni amb qui les fèiem, ni com les fèiem. Al pis n’hi dèiem Tailàndia. M’he deixat el sou i les endorfines i l’ànima entre les seves parets. Fa més de vint anys que no m’hi arrecero. Abans de fer-ho avui, em senyo i truco al timbre. La cosa promet: m’obre el Coco. M’obre la porta i prou. No em saluda, ni em fa passar. Està parlant per telèfon i ho continua fent després de deixar-me la porta mig oberta i desaparèixer Tailàndia endins. Torno a senyar-me. Entro.

L’apartament està com el recordava: quatre mobles mal comptats i paper de paret acústic pertot, per insonoritzar les habitacions. Un pis pilot que podries utilitzar com a estudi de gravació, si volguessis, i del qual jo només vull fotre el camp abans no sigui massa tard. Ja és massa tard. Estem a les fosques, al rebedor, però al final del passadís s’intueix un punt de llum que em facilita l’arribada al menjador. M’hi trobo el Milà, despullat de cap a peus, amb un cobrellit que li fa de xador. La mirada li fuig pantalla enllà. Està lligat a un ordinador portàtil amb uns auriculars de fil. No m’ha sentit arribar, ni percep que m’hi acosto. Em té al davant i no se n’adona. Des d’on soc puc espiar perfectament la pantalla; s’hi reprodueix un vídeo. Hi surto jo. Hi surt el Coco. Som joves, som en un plató. Fotem crits, com cada nit, i com cada nit ens paguen dos milions i mig de pessetes per fer-ho. Dos milions i mig. Per cridar. Per dir el nom del porc a tota una desfilada de meuques, de quinquis, de maricons que només surten de l’armari si poden vendre’n l’exclusiva a una revista de bugaderes. Dos quilos i mig, de dilluns a dijous. Deu milions per setmana. Per destrossar verbalment la mena d’escòria que als instituts sempre trobes asseguda als pupitres del fons de la classe.

A la pantalla de l’ordinador, el Coco es llança al públic del plató, i el públic el sosté. Jo no em vaig veure mai amb cor de provar-ho, però sí: aquells anys vivíem amb la certesa que podies deixar-te caure i sempre hi hauria uns braços estalviant-te la caiguda. Que podies tornar a ser un nen de 23:45 h a 02:00 h.

Tu no vas tenir mai els collons de llançar-t’hi, em diu el Milà, traient-se els auriculars. S’aixeca i em fa una abraçada. L’única peça de roba que duia, el cobrellit, cau a terra. Noto la seva polla flonja contra els pantalons de pinça. Quan l’abraço, jo també, descobreixo que dels dos soc l’únic que es depila l’esquena. Abans del divorci me la depilava la mare dels meus fills. Després del divorci, me la depila una no ningú que es fa dir esteticista. Amb cada estrebada de cera penso: Fa vint anys m’hauries pagat tu a mi per sentir-me cridar. Hauries pagat entrada, mala puta.

Bueno, si las señoritas dejan de mariconear, y nos buscamos todas unos calzoncillos donde guardarnos las pollas, quizás podamos avanzar algo esta noche, diu en Coco, penjant el telèfon i guardant-se’l als pantalons.

¿O las señoritas quieren quedarse en Tailandia hasta que amanezca?

La nit que el vaig conèixer, quan li vaig demanar si es deia així de debò, el Coco em va dir que no: que era el seu cognom. ¿I si et vull dir pel nom?, vaig continuar. «Queviénel», Eloi. Mi nombre de pila es «Queviénel». Em va semblar ocurrent, però no divertit, així que no vaig riure. Érem al camerino, a deu minuts per sortir al plató. ¿Quieres un tranchete? No, gràcies. No m’agrada la mena de persona que soc quan prenc cocaïna. A mí tampoco me gusta el tipo de persona que soy cuando tomo cocaína, em va respondre, però és que aquí no ens paguen per ser la mena de persones que ens agradaria ser.

Avui, aquí, ell i jo tampoc hem estat convocats per les nostres virtuts. Hem vingut a fer la feina bruta, a treballar unes quantes hores a canvi de dos milions i mig, a recordar els vells temps. Jo, això, encara no ho sé.

La polla del Milà deixa de fer contacte amb els meus pantalons. Ara està en mans del Coco —el Milà sencer, no només la seva polla—, que li pinça la barbeta com si fos un nen amb dèficit d’atenció. Li diu: Al lavabo del tirón, Milà. Hi afegeix: Mójate la carita y date brío en vestirte, que hem de marxar. El Milà obeeix, és a dir: ens deixa al Coco i a mi sols. La pantalla de l’ordinador continua sent l’únic punt de llum de la sala. Hi ha prou claror perquè ens puguem veure les cares, el Coco i jo, però no prou per abaixar la guàrdia.

La nit que el vaig conèixer, a la pausa per a la publicitat, el Coco em va dir que si a partir d’ara havíem de treballar junts jo havia de saber dues coses d’ell. La primera és que havia estat a la presó dos cops. La segona és que no pensava tornar-hi. La tensió que es generava entre el Coco i la resta de contertulians naixia exactament allà: en la consciència, compartida per tots nosaltres, que ell sabia perfectament on eren els límits, i que si bé no els creuaria mai, sí que pensava explorar-ne tots els contorns. En va fer un art, de calcular i apamar límits. De fer-hi voltes estrenyent-ne el cercle, com un cabdill expansionista cartografiant fronteres enemigues. Ell, el depredador, nosaltres, les preses. Destrossar-nos a base d’insults es va convertir en la seva forma de perdonar-nos la vida, i de guanyar-se la seva. No hi havia ningú més cruel i vanitós que ell. Ningú posa en dubte que el Coco era el millor fent el que feia.

Siéntate, Eloi, fa el Coco. Només hi ha una cadira, la que abans ocupava el Milà. M’hi assec. La pantalla de l’ordinador m’encega com la llum blanca d’una sala d’interrogatoris. Si encara fóssim a l’època que fèiem el programa, aquesta llum m’hauria empès a pentinar-me el serrell per tapar-me la calvície. Ja no tinc serrell. Ja no tinc cabells. Me’n posaria, ara hi ha homes que ho fan, però també hi ha dones que es posen àcid hialurònic als llavis i no vull que la meva filla en sigui una. Fonamentalment, mantenir-me calb és un exercici de responsabilitat paterna. Criar una persona lliure és fer-la capaç de conviure amb la lletjor fortuïta.

Para esa mierda, Eloi. Paro el vídeo que es reproduïa al portàtil. Dios te lo pague. La meva imatge, jo, quedo congelat. A la pantalla porto trajo, un de gris, fet a mida. Fora de la pantalla, aquí, duc un jersei Ralph Lauren que només em queda bé si estic dret. El Coco, el d’aquí, no el de plató, porta xandall, que és la pitjor notícia que pots donar a algú que vulgui tenir la festa en pau: El Coco porta xandall. L’ha d’haver fet molt grossa, en Milà, per fer venir el Coco en xandall a Tailàndia. Dios te ponga un chaletito en el cielo, Eloi. Soy incapaz de pensar, con esos putos gritos de fondo. Necesito pensar. Necessita, em demana, saber què m’ha explicat el Milà per fer-me venir a Tailàndia, i què no. Necessita saber, insisteix, fins a quin punt m’ha de posar al dia. Són exactament les 21:44 h. Sense el soroll de l’ordinador, sento com el Milà plora al lavabo. Estic content de sentir-lo, i de no veure’l, perquè no sé mai com consolar un home adult que plora. Suposo que és per això que amb el temps m’he desfet de tots els meus amics. Quan necessito que algú m’escolti, baixo a fer una copa; quan busco que algú m’entengui, suport emocional i complicitat masculina sana, només confio en els bàrmans. Ho he intentat al llarg dels anys amb altres homes, amb amics, i no me n’he sortit. Que un home hetero t’escolti atentament és com una pràctica sexual perversa: si realment ho vols, si realment ho necessites, has d’arribar a un acord econòmic. És gràcies als bàrmans, que he pogut fugir d’aquesta idiotesa de la «família escollida». ¿Com et reparteixes les tasques domèstiques i el pagament de l’IBI amb la «família escollida»? He vist «famílies escollides» generant i gestionant més danys que un cos sencer d’antiavalots. Escollir. Com si els vincles familiars fossin la talla i el color d’un parell de mitjons. Tot plegat em sembla una insensatesa, i m’ho continuarà semblant a les 21:50 h, quan entri al dormitori principal de Tailàndia i vegi la nena tomàquet, la filla del torero i la bacallanera, estirada al llit, de panxa enlaire, amb uns pits quiets que evidencien que ja no respira. Que el Milà, encara somicant al bany, l’ha mort.

2

Quan la filla del torero i la bacallanera era petita, a la tele li posaven un tomàquet a la cara per protegir-ne la identitat. Si eres del sector, si estaves a dins com hi estàvem nosaltres, havies vist aquelles imatges en brut; li havies vist la cara, a la nena. La nena tomàquet. Quan els paparazzis apareixien de cop —a la sortida de la residència habitual, a la sortida d’un restaurant—, l’expressió dels adults que acompanyaven la nena, en veure-li violada la privacitat, sempre era severa. La de la nena, no. La nena, la nena tomàquet, els somreia. Ho feia amb l’honestedat que només tenen els nens, incapaços d’amagar l’entusiasme acrític davant d’un estímul per estrenar. A còpia de perseguir-la a ella i als seus pares, les cares dels paparazzis deixaven de ser desconegudes, de manera que cada interrupció de la intimitat per part dels periodistes del cor es convertia en la millor festa sorpresa del món. Una festa sorpresa que no necessita el pas dels anys per celebrar-se. Hi ha un entusiasme irrefrenable en la irrupció d’un grup nombrós d’adults cridant el teu nom, i la nena s’hi delectava de casa al cotxe, del cotxe al restaurant, del restaurant altre cop a casa. Quan mirava enrere, la nena tomàquet recordava aquells anys com una època cruel i feliç. Cada dia la mare histèrica. Cada dia gelat de tall amb galetes per postres. De gener a desembre gelat, com si la bacallanera estigués ensinistrant la nena perquè, anys a venir, assumís les conseqüències del canvi climàtic sense renunciar a la felicitat.

Són les 21:53 h, i des de les 21:51 h que li prenc el pols a la nena tomàquet. No saps què és l’eloqüència fins que dediques un parell de minuts a prémer un canell mut. El Coco es recolza al llindar de la porta del dormitori amb els braços creuats, respectant el meu espai de plany. Del llit estant, vetllant la nena tomàquet, li pregunto: ¿Què cony ha passat, Coco? Ja no sentim plorar el Milà, però sí com fa córrer l’aigua de la banyera per ofegar el so d’una deposició. ¿Qué ha pasado? Ha pasado, diu el Coco, que el molt imbècil ha pujat amb la filla del torero i la bacallanera a Tailàndia, Eloi. Una nena de vint-i-cinc anys, el Milà seixanta-cinc, Eloi. En la puta quarta onada del puto feminisme. Que no pots tocar les tetes a una fulana sense que ho esbombi per xarxes, diu el Coco, i és més o menys en aquest moment que desconnecto. A les 05:40 h, quan la feina estigui feta, encara no sabré del cert què ha passat perquè el Milà acabés assassinant la nena tomàquet. Tant és. L’important és que ella és morta i que la reputació d’ell ha de quedar intacta; és per això que el Coco i jo som aquí. Per fer-la desaparèixer a ella i perquè el Milà no hagi de desaparèixer mai. Per fer màgia. La mateixa que fèiem per Nadal quan els nostres fills, els del Coco, els del Milà i els meus, eren petits, i tots tres amagàvem els regals dels uns a casa dels altres. Els maleters dels nostres cotxes plens de joguines per als fills dels amics. Aquell exercici de coordinació mil·limètrica per protegir la innocència de la nostra canalla era l’únic desgreuge al fet d’estar destrossant la de la resta del país a còpia d’envilir-lo. Nit a nit, insult a insult, infàmia a infàmia. Avui necessitem el que necessitàvem tots aquells Nadals tan feliços: que qualsevol pugui regirar les golfes de casa, d’aquesta casa, de Tailàndia, sense trobar-hi cap prova que ens obligui a donar més explicacions de les necessàries.

Quan l’aigua del bany on hi ha el Milà deixa de sentir-se, es fa palès com la respiració del Coco perd nitidesa. La nena tomàquet és morta: tant el Coco com jo ens estem aguantant les llàgrimes. Em moco amb la màniga i pregunto al Coco: ¿I ara què polles fem? Em respon que hem de sortir de l’habitació, també de Tailàndia. ¿I si el Milà fot alguna bogeria mentre som fora? ¿I si l’aigua que ha deixat de córrer era per omplir la banyera i tallar-se les venes? Si eso pasa, em diu, nosaltres ens estalviarem molta feina i en tindrà molta més la policia. Això m’ho deixa anar quan ja som fora de l’habitació, ell recolzat a la porta del bany on s’arrecera el Milà, jo ajupit i amb l’orella enganxada al lacat de la superfície. Des de fora puc sentir el nostre amic cantant A day in the life dels Beatles amb un accent que em semblaria molt pitjor del que és, i mira que és terrible, si no fos l’única prova que el Milà és viu. Estar viu i cantar A day in the life: no sé per què la gent contrària a l’eutanàsia no és capaç de resumir així de bé el seu missatge. Milà, crida el Coco perquè les seves paraules travessin la porta, el Eloi y yo salimos a hacer unos recados, porta’t bé.

Tot just sortint de l’edifici veig el cotxe del Coco, un Eclipse, aparcat allà mateix. No és que hagi tingut sort: l’Eclipse ocupa un espai reservat per a motos. El Coco sempre aparca a la porta, és igual on vagi, perquè de molt jove va decidir que viure no té sentit si no es viu com el protagonista d’una pel·lícula de Hollywood, on ningú mor mai de veritat i els finals no sempre són feliços, però sí de tant en tant. ¿I si t’hagués denunciat un motorista? ¿I si et rebenta el retrovisor? No quedan motoristas con los suficientes cojones, contesta el Coco posant la clau al contacte. Ni motoristas, ni motos, Eloi. Si fins i tot els paios que em passen perica, quan necessito un parell de grams, me la duen en patinet. Els camells ara semblen Teletubbies. Cualquier tiempo pasado quizás no fuese estrictamente mejor, continua el Coco quan parem al primer semàfor, però segur que aquells temps no eren tan putament ridículs com els d’ara.

Soc al seient de darrere de l’Eclipse; al del copilot em marejo, i a més seure-hi fa de senyora. Des del seient del darrere m’adono que el Coco condueix com el meu pare. En tots dos casos, la llarga experiència al volant et permet distreure’t amb altres assumptes. En tots dos casos, aquests altres assumptes són les noies que passegen per la vorera. Les que travessen els passos de vianants. El Coco, com el meu pare, les repassa per finestres i retro-visors amb voracitat. Seure al darrere m’estalvia la vergonya que les que se n’adonen em vegin.

Quan obro la cartera per pagar al supermercat 24 hores, al cap d’una estona, entre les targetes que treuen el cap, hi distingeixo el meu carnet de conduir. Està caducat, i el viatge amb el Coco m’ha recordat per què fa anys que m’és igual no poder fer-lo servir. Al cap de poc de treure’m el permís em vaig adonar de com la influència del meu pare es manifestava en la meva conducció. Jo també mirava desaparèixer les noies pel retrovisor. Jo també feia una volta extra a una rotonda amb l’única ambició de mirar una estona més unes cames llargues. Jo també mirava per la finestra que no tocava perquè se m’encenia el desig, tibant-me cap on el meu pare m’havia ensenyat que m’havia de tibar. No em feia por un possible accident: l’accident ja s’havia produït, ja l’havia heretat. La por a repetir patrons em va fer abandonar el cotxe al garatge, d’on només el treia la mare dels meus fills. L’últim cotxe que vam compartir era un monovolum, i jo sempre seia al darrere, amb els nens. El cotxe fa anys que no surt del garatge.

El datàfon em demana el codi de la targeta, que teclejo abans de retornar-la a la cartera, amb el carnet de conduir caducat. El Coco i jo travessem el pàrquing del supermercat carregant dues bosses amb productes de neteja, que deixem al maleter de l’Eclipe abans de tornar-hi a pujar, ell al davant, jo al darrere. El supermercat és als afores de la ciutat, i encara hem d’allunyar-nos-en més per arribar a casa del Coco. Tot el que necessitem per sortir-nos-en, amb les hores que són, ja només podrem aconseguir-ho en domicilis particulars.

Si te molesta me lo dices y lo quito. El Coco es refereix al pòdcast que ha sincronitzat per Bluetooth a l’equip de música del cotxe. És un programa d’entrevistes. L’entrevistat és ell mateix. M’ha demanat si em feia res que el posés mentre fèiem via; acabaven de penjar el clip i volia saber si havia deixat anar alguna inconveniència. Alguna de veritat, no d’aquelles amb què construeix el seu personatge. És trist, veure el Coco arrossegar-se per pòdcasts irrellevants, presentats per la mena de gent que diu no creure en Déu sinó en una «energia». Deixalla insolvent, individus que empalmen vacances amb baixes per ansietat, preguntant al Coco sobre un passat en el qual ell no els hauria dedicat ni un minut, perquè un minut del seu temps costava el que ens acabem de gastar al supermercat. I el datàfon m’ha demanat el codi.

M’han convidat moltes vegades a pòdcasts i sempre he dit que no. Jo no vull convertir-me en contingut. No vull haver d’aguantar-me ni de patir com pateix el Coco per si he dit o no he dit una inconveniència. Precisament per això soc articulista, el millor que trobareu en aquest dissortat país: perquè no hi ha ningú millor que jo donant forma, cisellant, perfeccionant inconveniències; les meves. Són les 23:00 h de la nit i encara no he enviat l’article de demà, perquè fa dues hores donava per fet que a les 23:00 h ja hauria arribat a casa per enllestir-lo. Al pòdcast, el Coco parla del seu retir en un monestir budista. Faig rodar els ulls. L’Eclipse només va a cent vint quan hi ha un avís de radar. Quan no n’hi ha, no baixa de cent cinquanta. A l’infern s’hi arriba així: corrents i pensant que l’únic que et pot jutjar és un altre home.

De l’article de demà n’he fet sis versions. La primera és aquesta:

3

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família, la nostra filla petita portava un banyador que li anava gran. Ella insistia a posar-se’l perquè duia serigrafiat el nom d’una pel·lícula que li agradava. La nostra filla encara no sabia llegir, i nosaltres no havíem pensat que pronunciar en veu alta les paraules serigrafiades, quan vam trobar el banyador dins d’una bossa de roba de segona mà, acabaria funcionant com un encanteri sobre la petita, condemnant-la a passar l’estiu apujant-se els tirants del banyador cada cop que sortia de la piscina de la casa d’estiueig dels meus sogres; va ser el primer estiu que, per banyar-s’hi, la nena no necessitava cap flotador.

El nen, l’hereu, palesava el profit que havia tret de les classes de piscina setmanals nedant amb habilitat. Era el germà gran, però no tan gran com per no voler jugar tota l’estona. A la piscina, tot sovint fèiem veure que ell, el nen, proferia un conjur que em deixava glaçat i, per tant, immòbil. Aprofitant la postura estàtica, que jo fingia amb rigor i de bon grat, ell em modificava la posició del coll, dels braços, de les mans. Quan el nen trencava el conjur —«Descongela’t!»—, era el meu deure fingir sorpresa per haver experimentat un canvi de postura tan sobtat, per no tenir cap mena de control sobre el que un tercer havia fet amb mi. A la llarga, he entès que aquell joc resumeix prou bé el que vol dir escriure sobre algú a qui t’estimes: es tracta de congelar un moment en el temps i fer els canvis necessaris perquè tot plegat tingui prou solidesa. No es tracta, només, de capturar un moment. A banda de tècnica, cal un sortilegi. Màgia.

Un dia d’aquell estiu, els meus sogres van convidar a la seva casa d’estiueig els oncles i el cosí de la mare dels meus fills. El cosí, més jove i atlètic que jo, va passar-se el matí jugant amb el meu fill a la piscina mentre jo m’ocupava d’altres tasques —fer les lliteres de la canalla, aspirar la part de darrere del cotxe, anar a comprar les postres a la fleca. A la tarda, quan per fi no hi havia cap maldecap logístic que m’impedís jugar amb ell, el meu fill ignorava la meva presència a l’aigua. Agafat de l’escala de la piscina, mirant cap enfora, cridava el cosí de la seva mare perquè entrés altre cop a jugar amb ell. La situació em semblava tan insultant com raonable: el del cosí de la mare dels meus fills, al contrari que el meu, era un cos desitjable. ¿Com no havia d’imposar-se, entre ells dos, aquella eròtica sense libido absolutament despietada?

La darrera reflexió, com totes les que aboco aquí, ha necessitat una mirada retrospectiva. Les ferides de bala que deixem veure quan posem les coses per escrit són premeditadament admirables, i sempre posen el dolor del passat al servei del present. Sense l’exercici retrospectiu —era massa aviat—, el lleig que em va fer el meu fill em va deixar abatut. No em vaig poder refer fins a la nit, quan el sexe amb la meva dona, la meva pulsió per procurar-li un gaudi sense retorn, em va fer tornar a sentir útil i funcional domèsticament. La mare dels meus fills tenia els cabells molls i la pell li feia olor de clor.

Només vam follar dos cops, aquell estiu a la casa d’estiueig dels pares d’ella; aquell va ser el primer.

El segon, també de nit, també amb ells a casa, va ser amb la rentadora de fons. Volíem que el seu so esmorteís al màxim els possibles gemecs. Per convèncer els seus pares, abans no se n’anessin a dormir, que era bona idea engegar la rentadora a quarts de dotze, vam utilitzar l’argument inapel·lable que ens atorgava haver assistit, aquell mateix vespre, a una festa d’escuma. El canó ens havia procurat una bromerada amb colorant ara blau, ara rosa, ara taronja; si no netejàvem avui la roba de bany, ja la podíem llençar a les escombraries. Aquella rentadora fa que encara avui conservi el banyador d’aquelles vacances, les últimes en família. Les connotacions que em transmet el seu perfecte estat, els pocs cops que me’l poso, tenen una ambivalència tan equilibrada que desfer-me’n em semblaria, de totes les opcions, la més afectada i histèrica.

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família també va ser l’últim que vaig agafar color, sobretot gràcies als matins de platja. No portàvem mai cadires o para-sols perquè, amb dues criatures que eren com el cul d’en Jaumet, seure tranquil·lament mai era una opció. Malgrat que la diferència d’edat entre els meus dos fills no és significativa, aquell últim estiu sí que van començar a divergir segons el grau d’autonomia: la petita, castells de sorra; el gran, mar endins. Això provocava necessàriament una atomització familiar. Els cops que jo tenia cura del nen, assegurant-me que el seu cap tornés a emergir després que el cobrissin les onades, compartimentava la meva atenció en lapses de deu segons. Cinc eren per mirar-me’l a ell. Tres eren per assegurar-me que la resta de la família estigués bé. Els dos restants eren per mirar dones que no eren la mare dels meus fills. Hi ha una dimensió ineluctable, per a un home heterosexual, en mirar dones diferents de la seva; dedicar-hi més dels dos segons que hi dedicava jo, sobretot en contextos de seminuesa, crec que es pot evitar, i que cal evitar-ho. El que sí que em semblava inusual, comparat amb els estius precedents, i amb els estius que vindrien, era la mena de dones que atreien la meva mirada. Les noies en la vintena m’eren, directament, invisibles. Aquelles que jugaven amb els seus fills, en canvi, tenien tota la meva atenció. Els anglosaxons, de les dones de mitjana edat atractives, en diuen MILF, la sigla de Mother I’d Like to Fuck, «mare que m’agradaria follar-me». Des que soc pare, que he tingut un problema amb aquest apel·latiu. No era pel fet d’estar convivint amb una mare, la dels meus dos fills, amb qui efectivament m’agradava follar. Era més aviat perquè, aleshores, les úniques persones que em semblaven atractives, sensuals, follables, sempre resultaven ser mares. Haver pres consciència de la complexitat de cuidar, conciliar, estimar i educar alhora feia que admirés de forma instantània les persones en la meva situació, i que aquesta admiració, quan parlàvem de dones, desemboqués en luxúria. Amb ser mare, però, no n’hi havia prou per activar la meva excitació. Eren les mares presents, solvents i funcionals, les que em seduïen de forma instantània. El desig que alimentava en aquests dos segons, d’aquesta manera, anava més enllà de la lascívia: també suposava la cerca d’algú que dugués un bolquer d’aigua sobrer o una minifarmaciola amb crema per a les picadures de medusa. La cerca d’una possible aliada, si es donés cap situació d’emergència i les onades ens haguessin allunyat massa de les nostres tovalloles.

L’últim estiu en família va ser el primer que vaig sentir la meva filla blasfemar d’una manera que només havia pogut aprendre lluny de nosaltres, és a dir, a l’escola bressol pública. Si aprendre els nombres de l’u al deu és el pròleg a les matemàtiques, suposo que dir «hòstia puta» amb tres anys deu ser l’avantsala d’educació per a la ciutadania. Em vaig enfadar tant que vaig fer aturar el cotxe a la mare dels meus fills. Primer en vaig sortir jo. Després vaig fer baixar la nena. Érem molt a prop de casa dels sogres, però ella no n’era conscient. Li vaig dir que si repetia allò, aquelles dues paraules, la deixaríem allà i ens n’aniríem sense ella. No va plorar, ni tan sols semblava contenir un somiqueig. ¿Ho has entès?, li demanava jo, ajupit per anivellar les nostres alçades.

L’últim estiu en família va ser l’últim estiu que vaig sentir la meva filla blasfemar i el primer que vaig amenaçar d’abandonar-la en un indret enmig del no-res més absolut i amb el sol d’agost bravatejant. No me’n penedeixo. Me’n penediria si allò que duia implícita l’amenaça no fos una lliçó fonamental: de la teva llibertat, i molt especialment de la teva llibertat d’expressió, te n’has de fer càrrec tu. Si vols blasfemar, fes-ho, però entoma’n les conseqüències. Jo ho he fet: m’he fet càrrec de cada línia publicada, de cada opinió emesa, de cada crit. M’han denunciat particulars i associacions, hi ha empresaris que han demanat el meu cap, sindicats que s’han adherit a manifestos que em deshonraven. Jo també m’he quedat sol enmig del no-res més absolut i amb el sol d’agost gallejant. Més d’un i més de dos cops. L’experiència passa perquè, la tercera i la quarta vegada, les raons que t’han dut a la intempèrie paguin realment la pena. El que vull dir és que si has assajat els teus millors «hòstia puta» i a més vols guanyar-te el respecte dels teus iguals, i molt especialment el meu, val més que tinguis prou força per anar a la porta de l’Schlosskirche de Wittenberg a clavar-hi tesis luteranes. Agafa el martell i ves-hi, si t’hi atreveixes. ¿Ho entens? Si ho entens, puja al cotxe.

L’últim estiu en família vam mirar la primera pel·lícula de Harry Potter sense la suggestió del present, és a dir: sense ser conscients que l’autora del llibre que inspira la pel·lícula és trànsfoba, és a dir: sense ser conscients que J.K. Rowling, que nega la possibilitat que una dona pugui tenir cigala en comptes de cony, realment no creu en la màgia. Jo sí que hi crec, i per això no em sembla tan rellevant si les dones trans són dones. El que és important és que les dones trans són filles de Déu.

Va ser l’últim que vam passar junts, i aquell estiu vam menjar gelat de tall, de cucurutxo, de pal i cobertura de xocolata, de gel i gust de llima. Van ser els únics moments de silenci d’aquelles cinc setmanes de rebombori.

4

A la nena tomàquet li tremolen les cames. Estaven fent-se petons al sofà amb el Milà, però ell l’ha assegut sobre seu massa d’hora. Encara no han sopat —el Milà fa anys que no sopa per poder agafar el son—, ni han begut prou per propiciar cap desinhibició. Pels finestrals del menjador de Tailàndia encara entra l’última llum del dia. El tremolor de la nena tomàquet, de tan evident, preocupa el Milà. Ell només l’havia experimentat un cop, un tremolor així, i aquell últim cop eren les seves cames les que estaven fetes un flam. Era el dia que va perdre la virginitat. El dia que va entendre per què no ens en desfem, de la virtut, sinó que la perdem. No era l’excepcionalitat esfereïdora del moment, el que feia trontollar les cames al Milà el dia que va perdre la virginitat, sinó totes les mentides amb què havia aplanat el camí perquè aquella nena de disset anys cregués que ell, amb divuit, era tan sexualment experimentat com ella. El clau va ser una merda, com tots els primers claus. Però el sentiment de farsa, d’impostura, ho va empitjorar tot encara més.

La manera com un tremolor evoca l’altre fa que el Milà sospiti: ¿I si comparteixen naturalesa? ¿I si la nena tomàquet és verge? Que el Milà preguntés a la nena tomàquet explícitament si és verge o no seria tot un gest, tota una demostració que la masculinitat es pot exercir des d’una posició exempta de toxicitats i d’impulsos depredadors. El Milà, però, no vol fer cap gest ni cap demostració. El Milà vol follar-se la nena tomàquet. Ja vigilarà, si cal. Ja anirà amb cura, sense que serveixi de precedent a Tailàndia. Però res de preguntes, res d’indiscrecions. Res que pugui fer esfumar una passió que ja és exigua, ni malmetre una oportunitat que, si es malgasta, no es repetirà.

El Milà, amb tota la tendresa que és capaç de fingir, es treu la nena tomàquet de sobre. Després fa cap a la taula del menjador, encén l’ordinador i li pregunta: ¿Vols que posi una mica de música? La nena tomàquet fa que sí amb el cap. ¿Què t’agrada? De tot una mica, contesta ella, amb la veu que tenia la seva mare, la bacallanera, quan la van llançar a la gàbia dels micros de carxofa i les revistes de xafarderies. El Milà posa Anthem de Leonard Cohen —el compàs és prou calmat i els violins prou serens per generar un ambient amb personalitat però sense estridències— i el posa en loop, tancant la nena tomàquet amb dues voltes de clau: la primera, a Tailàndia; la segona, en un vals de cors prodigiosos. Un home en situació amatòria, amb Leonard Cohen de fons, sempre juga amb avantatge: la veu de l’amant, per greuge comparatiu amb la de Cohen, no ha d’esforçar-se gaire per semblar dolça. A cau d’orella, ara que ha tornat al sofà, el Milà diu tot de mentides a la nena tomàquet. Cap d’elles és pietosa, perquè, sumades unes amb altres, fan que la noia torni a col·locar-se a sobre el Milà. Aquest cop no tremola, i és ella qui reprèn la seqüència de petons, uns de més llargs i menys erràtics que els que es feien en una Tailàndia, la de fa una estona, encara en silenci. La boca de la nena tomàquet té gust de xiclet de menta i de tabac ros, que és la barreja de qui amaga secrets als pares. La boca del Milà té gust d’Ozempic i de col·lutori. Quan Anthem soni per tercer cop, la nena tomàquet i el Milà estaran despullats del tot. El quart cop, hauran començat a cardar, amb el consegüent alleujament del Milà quan s’adoni que no hi ha taques de sang al sofà. Que la virtut, com tothom que entra a Tailàndia, la nena tomàquet l’ha deixat fora.

Les mentides que han fet que la nena tomàquet muntés el Milà eren tan convincents que no s’ha mogut del damunt en tota l’estona. Sense canviar de postura, per moments recolza els genolls al sofà, d’altres es posa a la gatzoneta a sobre d’ell. La nena tomàquet porta pintallavis vermell Pat McGrath, intacte malgrat tot. Té vint-i-cinc anys, però en una pàgina web de vídeos pornogràfics un algoritme en llegiria el cos i l’etiquetaria de teen. Que un pensament així assalti el Milà en aquest moment d’intimitat compartida li recorda per què va deixar de freqüentar webs porno. El Milà volia protegir la seva mirada, dins i fora del llit, d’una categorització que viciés la seva relació amb el gènere femení.

Que hagués deixat de freqüentar-les no volia dir que el Milà hagués deixat de mirar porno. En mirava, però molt conscient de com les narratives del porno modulen i alteren el desig. El Milà va ser capaç de domar aquesta perversió en la mirada; utilitzava l’etiquetatge misogin per positivitzar l’impacte de la distorsió sobre la seva libidinositat, sempre a favor de la seva empresa més important: el seu matrimoni. A la seva dona li van posar ulleres, i el Milà va cercar vídeos amb les paraules glasses i nerdy girl. Després del segon embaràs, vídeos a les paraules curvy i big booty. Si es tenyia de rossa, cercava blonde. Si el dentista li recomanava ortodòncia, cercava brackets. La pornografia com una explosió controlada, pensada només per entrenar la mirada i posar-la al servei de fer-te veure sexi sempre, en qualsevol circumstància, en qualsevol contingència, la persona a qui, per contracte, tens el deure de proporcionar plaer.

De tan fortuïta com ha estat la trobada amb la nena tomàquet —que ha tingut lloc al còctel de presentació de la nova novel·la d’aquella maricona veneçolana—, el Milà no ha tingut temps d’entrenar la mirada amb pornografia feta a mida. Aquest és, si més no, l’argument que es dona a si mateix per explicar la destrempada a la setena reproducció d’Anthem. Que el Milà tingui seixanta-cinc anys no hi ha tingut res a veure, perquè amb seixanta-cinc anys encara s’és jove; per demostrar-ho, la generació del Milà ha promogut l’ecosistema adequat perquè els que venien al darrere no poguessin marxar de casa fins als quaranta anys. L’eterna joventut, a l’abast de tothom capaç de deixar prou terra cremada per allà on passa.

La nena tomàquet agafa el sexe del Milà, un areng sense vida, i hi acosta la boca alhora que es desfà del xiclet de menta. No cal, la frena ell. Després va cap a l’ordinador i silencia Leonard Cohen. La nena tomàquet es posa les calces. El Milà continua despullat i seguirà despullat, i trist, durant hores. Creient que això impressionarà la nena tomàquet, dipositant tota la confiança en una sofisticació de vigència dubtosa, el Milà posa el disc Closing time de Tom Waits. El posa prou alt perquè la nena tomàquet el pugui sentir des del bany d’un dels dormitoris, on s’està desmaquillant primer i dutxant, després. Quan torna al menjador eixugant-se els cabells, sona Martha, i la nena tomàquet fa com si sentís ploure. Quan sona Ice cream man, la nena tomàquet fa desaparèixer el seu cos vestit endins. El vestit és de tall imperi, negre com les sandàlies de plataforma que la nena tomàquet es corda per enviar al Milà un missatge diàfan de comiat. ¿No vols que demanem menjar a domicili?, pidola ell. Ja he quedat per sopar, diu ella girant els ulls a la dreta. D’acord, es resigna el Milà; dona records a la mare. L’hi diu sense aixecar-se, donant per fet que els petons d’abans, els del clau, convaliden els del comiat. Ella no es mou del sofà on s’ha assegut per cordar-se les sandàlies i ignorar sense cap mena d’esforç Tom Waits. El Milà se la mira, intentant entendre la raó per la qual la nena tomàquet no es belluga d’on és. ¿Necessites que em posi alguna cosa i t’acompanyi a la porta, reina? El Milà diu «reina» amb una sorna innecessària, d’aquella que —fet el càlcul entre la satisfacció de qui la fa anar i el rancor de qui la rep— val més estalviar-se. No necessito que m’acompanyis, diu la nena tomàquet, necessito la transferència. Clic a clic al botó del volum, la veu de Tom Waits s’esllangueix fins a desaparèixer del tot. Tailàndia torna a estar en silenci. He estat jo qui he pagat el taxi fins aquí, ¿de quina transferència parles? La transferència per follar amb tu, Milà; són seixanta ca’s. Ho diu així, la nena tomàquet: seixanta ca’s. Seixanta mil euros. ¿Deu milions de peles, per obrir-te de potes vint minuts?, diu a crits el Milà. ¿T’has begut l’enteniment? I a més, ¿des de quan fas de puta? I encara més, ¿des de quan fas de puta sense avisar abans l’altra part, que ho ets, de mala puta? Si em tornes a dir puta, diu la nena tomàquet al Milà obrint el bolso i agafant crema de llavis, la broma et sortirà bastant, bastant més cara que seixanta ca’s. El Milà, esforçant-se molt perquè no es noti, s’empassa saliva. Saliva amb gust de xiclet, de tabac ros, d’Ozempic, d’un col·lutori que no pots ni glopejar ni desfer-te’n escopint-lo.

¿Saps qui és l’Alicia Murillo, Milà? La nena tomàquet pronuncia les set paraules immediatament abans de fer lliscar una barra de cacau pels seus llavis, fent-hi dos circuits complets. El Milà deixa caure els ulls i les espatlles, que és la primera resposta física de qui sap que té les de perdre. Després comença a neguitejar-se. El tremolor de cames torna, però aquesta vegada són les seves, les del Milà, les que s’agiten. Els activistes d’esquerres, a qui el Milà ha infamat públicament més d’un cop, tenen una pancarta per explicar el que ell està experimentant: és la por canviant de bàndol. La nena tomàquet insisteix: Alicia Murillo, ¿la tens ubicada, Milà?

Seixanta ca’s. Seixanta mil. Deu milions de les antigues pessetes. Per la meitat de preu, si tot acaba tan malament com podria arribar a acabar, el Milà podria aconseguir dues persones per treure’l del pou.

Són les 19:00 h a Tailàndia. A les 19:20 h, la nena tomàquet serà morta.

5

Arribem al xalet del Coco quan passen deu minuts de les 23:00 h carregats amb les bosses de supermercat. Les deixem al costat d’uns nans amb floridures negres que els desdibuixen les faccions. Malgrat que els llums del jardí estan apagats, és evident que les plantes que l’haurien de decorar només volen aigua i clemència. El Coco encara hi té el gronxador on els nostres fills, també els del Milà, han desafiat la llei de la gravetat en tantes festes d’aniversari com han calgut per acabar amb la seva innocència. Ara està vell i rovellat, en sintonia amb els trastos que s’apilen en un petit porxo: muntanyes de llenya, sacs amb materials que no faran mai servei, eines que només la generació que ens precedia, i la que precedia la que ens precedia, sabien fer anar. El problema de fer-te ric quan no ho eres és que fas espai on abans no n’hi havia per posar-lo al servei de coses que no utilitzaràs mai. El problema de deixar de ser ric, quan ho has estat molt breument, és que les coses que no utilitzes s’omplen de merda. És per això que, fins i tot en una nit tan negra com la d’avui, m’estimo més no agafar la barana de les escales que ens porten, al Coco i a mi, a l’accés superior del seu xalet. Al pis inferior hi dormen els seus pares. Abans, l’èxit residia a poder comprar una casa nova als pares. Ara també. És una visió molt estreta de l’èxit, trobo. L’èxit de veritat és aquest: poder tenir cura dels teus fins que els teus, sigui una notícia feliç o devastadora, no necessitin que els cuidi ningú. D’això ara en diuen «sacrifici». Fins i tot el Coco està avergonyit del seu model de vida. El menysté. En verdad me renta tener a los viejos ahí abajo, diu tot girant la clau al pany del pis de dalt, perquè la llum i l’aigua me la paguen ells.

Entrem. El pis superior del xalet ha canviat molt des de l’última vegada que hi havia estat. Ara és un loft, aquell anglicisme que utilitzen els cursis per parlar d’un espai on, si no vols que tot faci pudor, no s’hi poden cuinar sofregits. El loft sempre és l’avantsala del divorci. Una relació no pot funcionar si no es poden donar cops de porta per tancar una discussió. He assistit a moltes celebracions en menjadors amb cuina oberta, però mai dos cops al mateix menjador, perquè la degradació domèstica que acaba sobrevenint pocs mesos després de la reforma és esfereïdora. No hi ha seducció si els plats que s’acumulen a la pica són visibles des d’un sofà on mai s’acaba de descansar; potser conscient d’això, el del Coco s’ubica d’esquena a la cuina. Hi estic assegut per ordre seva, Voy al dormitorio y ahora salgo, ponte cómodo, prepárate algo fresquito, m’ha dit abans de fer-se fonedís per l’únic espai amb parets de tot el pis. Vaig fent glops a un gintònic que no m’acabaré, perquè la tònica que el Coco tenia a la nevera, de litre i mig i oberta de fa dies, està esbravada. Des del sofà, encenc el televisor que presideix la paret que tinc a davant. Canvio de canal saltant de concursos de cuina sòrdids a telerealitat americana de mostrari i reforma de cases particulars. Toquen les 23:45 h d’un dimecres, i a les 23:45 h d’un dimecres, una pila d’anys enrere, almenys podies refugiar-te en l’espai segur de la nostra cridòria. Amb nosaltres, l’insomni no era cap trastorn. Potser érem mala gent, sí. Potser maleducats. Però no érem mai avorrits. Mai vam tractar-vos com nens petits, malgrat que els nens aprenguessin i repetissin les nostres frases, i els polítics n’aprenguessin les formes. Crits pertot i bombolles perfectes, de tònica d’un terç de litre i ampolla de vidre.

Quan apago la tele, la pantalla negra no només em torna el meu reflex: també puc intuir-hi la figura del Coco, que ja ha tornat. ¿Me queda cañón o no me queda cañón? Em giro i veig el Coco amb trajo, un dels que duia quan el Milà ens pagava dos milions i mig de pessetes a canvi de desvetllar-vos. No està planxat, però el consum —moderat, però mai interromput— de cocaïna i heroïna fa que la roba encara li quedi com un guant, al Coco. L’he trobat dins del sac que hem vingut a buscar. Als seus peus, mocassins John Lobb, hi ha el sac en qüestió, negre i travessat per una cremallera. No sabia que veníem a buscar això, ni per a què l’hem de fer servir aquesta nit, però té la mida perfecta per ficar-hi el que hi hem de ficar i treure-ho de Tailàndia. Me queda cojonudo, el traje, ¿que no? Només me’l volia emprovar, ara em torno a posar el xandall, que no vull que s’embruti. Però me l’enduré, i n’agafaré un altre que tinc a l’armari per al Milà; si fa no fa, fem la mateixa talla. No ho diu així, esclar. Diu: el Milà y yo más o menos tenemos la misma percha. Implícitament, agafant dos trajos en comptes d’agafar-ne tres, el que em volen dir el Coco i el reflex de la tele és ben bé el mateix: tens sobrepès, Eloi.

En el que triga el Coco a canviar-se, enfundar en plàstic dos trajos i buscar una bossa on ficar una planxa, sortim del pis de dalt del xalet. Jo duc el sac. Quan creuem el jardí per tornar al cotxe, un llum encès al pis inferior posa en alerta el Coco. Pilla esto, em diu donant-me trajos i planxa, i ves ficant-ho al cotxe que hi ha el garatge, que jo he d’anar a comprovar que tot estigui en ordre aquí baix. Carregat com una mula, obro el garatge accionant un mecanisme que fa apujar la persiana com si fos un acordió. Dins hi ha un Passat B3 fet caldo. N’obro el maleter sense necessitat de clau, perquè la clau és directament al contacte, esperant que algú vulgui robar-lo i alliberar l’espai que ocupa innecessàriament. Hi deixo el sac i la planxa i penjo els trajos als respatllers de davant; el que es posarà el Coco al del conductor i el que es posarà el Milà al del copilot. Ara que tinc les mans lliures, torno al jardí a agafar les bosses que hem deixat a l’entrada, custodiades pels nans de pedra i fongs, i les poso a fer companyia al sac i a la planxa abans de tancar el maleter del Passat.

Torno al jardí per constatar com el llum del pis inferior encara és encès. Soc prou discret per no acostar-m’hi, però imagino el Coco assegut a la vora del llit matrimonial dels pares, tots dos en pijama, la mare adormida, el pare com el nostre públic fa vint anys: la nit del lloro. I el Coco acariciant-lo perquè torni a adormir-se. Un home només ho és en tant que és capaç de tornar, com a mínim, la mateixa quantitat de petons de bona nit que va rebre de petit. El llum del pis inferior s’apaga. El Coco en surt i tanca la porta amb delicadesa; també la del Passat B3, després d’asseure-s’hi i col·locar el seient a la seva altura. Jo sec al darrere, que és cap on fa el vehicle per desocupar el garatge, travessar el jardí i sortir al carrer. El Coco l’aparca davant de l’Eclipse, el deixa en bateria, i torna a canviar de vehicle. Amb una única maniobra, fica l’Eclipe al garatge i tanca la persiana abans de tornar amb mi al Passat. El Eclipse no lo dejo durmiendo en la calle ni loco.

El Passat no té direcció assistida ni aire condicionat, però tampoc cap manera de reproduir un pòdcast. Deixem enrere la urbanització fins a arribar a una zona més cèntrica del municipi, i no m’adono que hem passat per davant de fins a cinc entitats bancàries diferents fins que el Coco s’atura a la sisena, una on no hi ha gent fent cua al caixer automàtic, ni rondant pels voltants. Surt del cotxe sense dir res i fa cap al banc. Reviso l’etiqueta dels trajos que pengen dels respatllers del cotxe. El del pilot és un Ted Baker. El del copilot, un Brioni. El Coco torna al cotxe, aquesta vegada dona un cop de porta ben fort i em llança un sobre a la falda. De part del Milà, Eloi. Tu piquito por trabajar esta noche, la última noche. Són quinze mil euros. Dos milions i mig de pessetes. A l’últim semàfor vermell abans de sortir del municipi i agafar l’autopista hi ha una marquesina amb un anunci de telefonia mòbil. Al nostre programa t’oferíem melodies de trucada a canvi d’un missatge de pagament. Ara els telèfons mòbils t’ho ofereixen tot a canvi de prendre-te’n la part proporcional en forma de dades, és a dir: el preu a pagar és encara més alt. Compto els bitllets del sobre per segona vegada. Segueix havent-hi cent cinquanta bitllets de cent.

A l’autopista, camí cap a Tailàndia, obro el llum del sostre de la part del darrere. El Coco ha posat una cinta de Duncan Dhu que no fa sinó recordar-me els anys que té el cotxe i la tribu a la qual pertany el propietari. Jo, per conèixer una mica més el pare del Coco, tafanejo els compartiments de les portes posteriors. Al de la dreta hi trobo els budells d’un llibre, sense coberta ni contracoberta, una desferra de pàgines la primera de les quals és la número trenta-sis, que diu:

Y yo me iré muy lejos,

Más allá de esas sierras,

Más allá de los mares

Cerca de las estrellas

Para pedirle a Cristo

Señor que me devuelva

Mi alma antigua de niño,

Madura de leyendas,

Con el gorro de plumas

Y el sable de madera

De l’article de demà n’he fet sis versions. La segona és aquesta:

6

A l’equador de l’últim estiu en família, vaig demanar-me una torrada de Santa Teresa amb sorbet de xocolata de postres. A la carta del restaurant s’hi especificava (entre parèntesis) el temps d’elaboració. Dotze minuts. La negociació amb els meus fills perquè no s’aixequessin de taula estava assolint moments crítics; apartar els plats ja escurats i treure els llapis de colors no tenia, en aquell moment, cap efecte dissuasiu. La seva mare s’havia pres una copa de vi. Jo me n’havia pres el triple. Tenia el que els anglosaxons anomenen coratge holandès, un estat d’audàcia estúpida provocat per la ingesta massiva d’alcohol; els soldats anglesos i el consum elevat de ginebra durant les guerres anglo-neerlandeses van inspirar el concepte. La batalla de Medway, la batalla de Scheveningen, la torrada de Santa Teresa amb sorbet de xocolata; tot el que ens hauríem estalviat si haguéssim apostat per una vida sòbria.

Vaig menjar-me les postres dret, fent cua per pagar, mentre la mare dels meus fills era al lavabo netejant mans i cares que no eren les seves. ¿Oi que ha valgut la pena esperar?, va voler corroborar el cap de sala quan em va preparar el compte. Jo vaig assentir amb la boca plena de mantega. Ell va allargar el braç, oferint-me un puny com a alternativa a l’encaixada de mans clàssica; per no evidenciar com em repel·leix aquesta transgressió de la formalitat, vaig accedir al brindis d’anells. Al fil musical del restaurant sonava música punk. Vaig pagar un tiquet lleugerament superior a la factura que emetré per aquest article. En una quarta part del temps que van trigar a fer-la, vaig menjar-me la torrada de Santa Teresa. La meva família encara era al lavabo. Potser un dels meus dos fills anava de ventre; aquell últim estiu encara era habitual que, després de tastar les menges més delicioses, la seva mare o jo ens haguéssim d’ajupir a l’altura d’una latrina per aguantar mans en tensió fins que la deposició era executada. Netejar culs als lavabos de restaurants no és cap repte èpic —qui resumeix la criança a una qüestió de netejar culs és que no n’ha netejat mai cap—, però sí que et fa rebaixar la pressió per si has encertat o no a l’hora de triar la referència adequada de la carta de vins.

Mentre esperava la meva família, examinava la sala. Érem, vaig ser-ne conscient aleshores, l’única taula amb nens de tot el restaurant, és a dir: l’única taula on els adults havíem de negociar amb nosaltres mateixos, per qüestions que excedien la salut i figura, les concessions que podíem fer o no a l’hedonisme. Les taules per a dos eren majoria al local, i la majoria dins la majoria eren parelles heterosexuals. M’hauria agradat sentir enveja, almenys fugaçment, perquè tenir-los enveja voldria dir que era capaç d’emmirallar-m’hi, en aquelles parelles, des d’una nostàlgia dins la norma. Voldria dir que m’agradaria tornar al règim d’u contra u, tornar a la concupiscència sense finalitats concretes. Ben al contrari, el que em generaven aquelles taules per a dos era angoixa prospectiva, una por que anticipava el futur. Les ampolles de vi dins de les glaçoneres, les converses sense intermitències ni interrupcions, em duien no a un passat, sinó a un futur sense fills. No imaginava cap tragèdia: era un desconsol del Primer Món. Una insatisfacció feta dels esdeveniments subsidiaris d’una vida plena. Que els fills creixin i facin la seva, que els rellotges sempre marquin l’hora adequada. No em feia por la mort: em feia por que em retornessin, sense possibilitat de desfer camí, a la taula dels grans.

Aquell desassossec anava associat, i molt, a la relació distant que jo tenia amb els meus pares. Detallar els motius d’aquest distanciament és una cosa que, amb ells encara en vida, em fa massa respecte posar per escrit. El que sí que soc capaç d’abocar en un text és el temps que he dedicat a carregar-me de raons, a alimentar els meus arguments, perquè els motius que me’n distancien siguin inapel·lables. Era precisament això, el que m’anguniejava i el que encara ara m’angunieja preventivament: que algun dia els meus fills s’allunyin de mi perquè no els hagi sabut transmetre la idea que soc algú a qui, de debò, val la pena honrar.

Vam trobar-nos amb altres famílies, l’últim estiu que jo vaig passar amb la meva. Havent sopat a cases d’estiueig alienes, amb els nens adormits als braços i els glaçons dels gintònics dringant, t’adonaves de fins a quin punt, qui més qui menys, estava en guerra amb els pares, és a dir: amb els avis. En els casos d’avis divorciats —el meu—, la cruesa augmentava. He dedicat molts articles a parlar en contra del divorci, però com que això només és un esborrany, puc confessar que em sembla una eina útil i necessària, com em sembla útil i necessari que un estat tingui capacitat d’indultar i amnistiar els seus presos. L’abús i l’agressió no deixaran d’existir per moltes columnes que jo escrigui, i poder escapar-ne és un dret que tothom mereix.

Els matisos, però, van venir amb el segon gintònic. Amb la meva petita entrant en fase REM als braços del seu pare, vaig sentenciar: El divorci amb fills hauria d’estar, si no prohibit, sí subjecte a una reforma de llei. Si tens fills i la relació amb la teva parella es trenca, ha de figurar en l’acord de dissolució, per escrit i amb bona lletra, com compensaràs econòmicament la destrossa psicològica que això provoqui a les criatures. No durant el procés de separació, sinó sine die. Que trencar la relació amb la teva parella t’hipotequi de per vida, i que la teva descendència i el seu benestar emocional en siguin deutors. Que descuidar la relació amb la teva dona, amb el teu home, la persona amb qui has tingut fills, sigui el negoci més pèssim que hagis fet a la vida.

Ser fill de pares divorciats, vaig continuar, és com si a l’empresa on treballes hi hagués un expedient de regulació d’ocupació, com si et fessin fora sense que la qualitat de la teva feina hi tingués res a veure, i tot i així se seguissin organitzant activitats de teambuilding a les quals s’espera que assisteixis amb un somriure a la boca. Ser fill de pares divorciats és veure’t dins d’una empresa en fallida, abandonada, a la qual encara estàs obligat a fitxar, i a sobre per partida doble. És com si dues empreses diferents subcontractessin els teus serveis, i ja sabeu què passa quan es treballa subcontractat: ni panera per Nadal, ni catorze pagues, però sí sopars d’empresa. Sempre, sopars i dinars d’empresa. D’empreses. Dels projectes atomitzats que ara tenen els teus pares i dels quals tu ets un afegitó, un pla més.

¿Què és un «afegitó»?, va demanar, somnàmbul i damunt la falda de sa mare, el fill gran dels nostres amfitrions. Tots els adults van riure amb aquella interrupció espontània, alleugerits per com l’ocurrència posava punt final al meu discurset. No m’agrada quan fas això, em va dir la mare dels meus fills quan tornàvem a casa en cotxe. No m’agrada quan fas servir les nostres trobades amb gent per esmolar el que diràs als teus articles, Eloi. Els nostres amics no són el teu camp d’entrenament.

Va ser en aquell viatge en cotxe quan, per primera vegada, em va semblar plausible que la mare dels meus fills i jo acabéssim abocats a l’extinció matrimonial. Ella duia un vestit de flors del qual no m’enrecordaria si, en arribar a casa i després de ficar els nens al llit, no se l’hagués deixat posat mentre follàvem amb cadència de pel·lícula eròtica: molt a poc a poc, per evitar el grinyol del matalàs. Després d’arribar a l’orgasme, primer ella i després jo, vam ignorar-nos mútuament, esquena contra esquena, fins que la son va fer la resta.

També va ser l’últim estiu que vaig veure els meus fills saltar en un llit elàstic, i l’últim que em van demanar explícitament que els mirés. Els nadons et rapten les mans, els nens amb dents de llet només volen els teus ulls. Agafaria la seva súplica i la utilitzaria per batejar un musical: Mira’m, però mira’m tota l’estona.

La meva filla petita es va esquerdar un dels incisius, aquell últim estiu en família. La seva mare i jo encara no sabem exactament com va fer-se malbé la dent, però el joc extremament físic que practicaven ella i el seu germà figurava a totes les travesses. Si els toleràvem, els blaus i els mocs, era per aquella fal·làcia assumida per tothom que els nens només són nens. Només aldarulls, una rebel·lió fracassada. Només impotència i fragilitat a guarir. Hi ha, però, una violència intrínseca en la relació entre germans que jo, que no n’he tingut, no soc capaç de comprendre del tot; és la vida moderna, qui l’ha feta intensificar. En l’era del divorci exprés i l’anarquia relacional, de la separació de béns i del poliamor, amb el compromís i el lligam en revisió constant, donar un germà, imposar un germà a un fill, és una decisió contemporàniament contraintuïtiva.

La gent que no té fills m’està bé. Els que en tenen i en tenen només un, en canvi, em semblen uns covards. Parlo dels casos en què fer el pas d’un a dos no topa amb cap impediment substancial: economies domèstiques sane-jades, funcionalitat adulta sobradament testada, passadissos llargs i replans amb plantes. Parlo d’anar a buscar el cinc en un examen i de votar en blanc a les legislatives; de no donar gruix al propi esforç i d’anar per la vida amb el fre de mà posat. De (no concebre per) no concebre la possibilitat de ser proactiu a l’hora de generar la primera gran disrupció en la vida d’un primogènit, que és fer-li assolir, precisament, aquesta categoria. Ho sé: és la mena d’argument que us agrada rebatre’m enviant cartes al diari. També sé que mai tindríeu temps d’enviar-me-les si tinguéssiu més d’un fill.

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família va ploure dos dies per setmana, i cada cop que va ploure vam jugar a cartes, i cada cop que vam jugar a cartes em vaig deixar guanyar.

7

Mi mujer, deia el Coco, se les va emportar totes dues: la meva filla i la meva dona de fer feines. Amb el que li pagava a la dona de fer feines, vaig començar a pagar la manutenció de la nena. Per alleugerir despeses, he contractat una dona de fer feines de categoria inferior. Una panchi, en paraules del Coco. De seguida que es va incorporar em vaig adonar que era diligent i que tenia ofici, però que el lavabo no el feia com s’ha de fer. Els intents per reconduir la situació no van servir de res, perquè la contundència que gastava al plató, i que gasto al carrer, no té res a veure amb la manera com tracto el servei; només ser fer anar eufemismes, amb la dona de fer feines. Només sé demanar, amb el cap cot, que sisplau s’enrecordi de fer el bany a fons, quan el que en realitat vull dir-li és que fiqui el puny fins al fons de la tassa i en rasqui la merda fins que el vàter quedi immaculat. Tinc guants, raspalls, fregalls; tots els productes necessaris per fer-ho. Però ni ho fa ni em veig amb cor de demanar-l’hi directament. És per això, deia el Coco, que fa mesos que el bany el netejo jo, i és per això que tinc ben clar què cal fer per deixar-ho tot net com una patena.

Tot això m’ho ha deixat anar al supermercat 24 hores, quan ens hi avituallàvem per netejar el bany del dormitori on hi ha el cadàver de la nena tomàquet; abans que tot pugés de to, ella havia fet un riu, s’havia dutxat, s’havia netejat el maquillatge de la cara a la pica. Almenys, aquesta és la versió que el Milà li ha explicat al Coco. A partir d’aquest relat, hem fet una llista de productes de neteja prou assortida i acurada per esborrar tot rastre de la nena tomàquet. Ha estat el Coco qui m’ha dit sobre quina superfície i en quin ordre utilitzar cadascun dels productes. Durant el viatge de tornada a Tailàndia, ell conduïa i dictava, jo prenia nota. Ho apuntava tot en una llibreta d’espiral mida butxaca que ara mateix tinc oberta sobre el seient circular del vàter, esperant que el vinagre amb què he ruixat la tassa faci efecte. Segons els apunts, només cal esperar cinc minuts i després buidar-hi tota la cisterna.

Que no quede ni rastro de la hija del torero y de la verdulera, m’ha dit el Coco quan hem arribat a Tailàndia, a dos quarts d’una de la matinada. Quan m’ha donat les bosses amb els productes de neteja, m’ha etzibat: Y esmérate, Eloi. En cap moment hem consensuat qui faria què quan arribéssim al pis del Milà. Era ben clar, però, que només hi havia dues tasques: netejar Tailàndia i fer trucades. Parlar amb tot de gent de qui jo no tinc el contacte però el Coco sí. Persones que demà li deuran alguns favors menys dels que li deuen aquesta nit. El Coco els truca i parla en veu molt baixa perquè troba que així és més persuasiu, i perquè el Milà s’ha quedat adormit al sofà del menjador de Tailàndia. Jo buido la cisterna del vàter, hi afegeixo un raig de lleixiu i programo una alarma per d’aquí trenta minuts. Si deixés actuar el lleixiu més de mitja hora, la ceràmica del vàter es faria malbé. M’ho ha explicat el Coco, i a ell l’hi va explicar la seva mare. També li va ensenyar que si eixugava les finestres amb paper de diari, no quedarien gotes seques adherides al vidre.

La mare del Coco era dona de fer feines. Va deixar-se els genolls fregant escales, sempre sense contracte, i la pensió de viudetat que va quedar-li era ridícula. Per complementar la pensió, agafava alguna feina puntual de neteja que li pagaven en negre. Economia submergida per corregir els estralls de l’economia submergida. Fora de pantalla, jo només he vist el Coco perdre els estreps quan algú menystenia les dones que netejaven. Durant una sobretaula de diumenge a la casa d’estiueig del Milà, jo havia dut les postres i el Coco dues ampolles de les set que vam buidar entre les quatre parelles, els entaulats van començar a parlar de les persones que els netejaven el pis; n’hi havia alguns que en parlaven fins i tot en retrospectiva. Que si la que teníem abans era una bèstia, una bèstia, fins i tot t’endreçava les joguines dels nens. Que si la que ens netejava el pis quan jo era petita també cobrava en negre, sí, però bé que va poder-se comprar una segona residència. Que la nostra d’ara és força bona, però poc detallista. Que si mai col·loca els coixins del sofà amb gràcia. Que si ens va deixar tirats un divendres i el dijous a la nit havia penjat fotos en un bar. Que si la meva és molt lenta. Que si la teva també és la meva, i sí que ho és, de lenta. La faré fora, va dir la dona d’un dels productors executius del programa amb el cigarret penjant-li de l’índex i el dit del mig, mà de fumadora, doblegada enrere, tant que la part incandescent va fer contacte amb la galta del Coco. El contacte va ser breu, però prou per fer explotar el nostre amic, que d’una cleca va fer caure la dona a terra; Buena colleja se comió la hija de puta, diu ell cada cop que recorda l’anècdota. Nosaltres ens vam aixecar de les cadires. El Milà i jo per repartir-nos els braços del productor executiu i frustrar així la seva noble intenció de tornar-s’hi. Les mares dels nostres fills per assistir la dona agredida i alhora escridassar el Coco. La dona del Coco per col·locar la filla que tenen en comú a la cadireta de l’Smart Forfour i tocar el dos sense ell, sense el Coco, l’únic que encara estava assegut a taula, escurant primer i omplint després la seva copa fins a dalt amb la seguretat festiva de qui sap segur que no ha de conduir de tornada, el productor vinga dedicarli insults, improperis que tots els comensals subscrivíem, també el Milà, també jo, aguantant braços en convulsió de marit ultratjat. El Coco reia, satisfet de ningú sap exactament què.

Una dona de fer feines és una dona de fer feines, una cleca és una cleca, i trenta per cent de share és trenta per cent de share. A la setmana següent, van fer fora el productor executiu del programa.

A Tailàndia, l’alarma del meu rellotge s’activa. És hora de polvoritzar amb un esprai desinfectant la tassa per dins i per fora. Poso l’alarma per d’aquí un quart, que és quan hauré de submergir el fregall i rascar les cavitats del vàter, i torno al menjador perquè em toqui l’aire; la pudor dels productes de neteja m’estava començant a marejar. M’assec a la chaise-longue, la part del sofà que ha estat descartada pel Milà per estirar-se a dormir, i hi poso els peus després de treure’m les sabates. Repenjat a la barana del balcó, el Coco continua al telèfon amb el xiuxiueig assertiu, aquest cop per esquivar la indiscreció dels veïns. Penso que és paradoxal que la persona que es guanyava el sou deixant-s’hi la veu, avui rebi la mateixa quantitat econòmica per comprimir la retòrica en un murmuri. En tinc una visió perfecta, des de la chaiselongue, del recorregut ansiós, de fera engabiada, que el Coco fa de banda a banda del balcó; de tan nets, els vidres de la porta corredissa m’ofereixen una imatge summament nítida. L’excel·lència en la feina que hi ha darrere d’aquests vidres, l’absència d’imperfeccions a la superfície, és obscena. Em genera un sentiment d’inferioritat que va més enllà de la feina que he fet i que encara em queda per fer al bany de l’habitació on la nena tomàquet hi és sense ser-hi. Una enveja molt concreta, una que no faria mai pública: jo mai escriuré tan bé com neteja la dona de fer feines de Tailàndia.

Del balcó estant, el Coco dona dos cops al vidre amb l’anell de casat que, no s’entén, encara duu. Quan les nostres mirades es troben, del puny en fa un palmell, i del palmell, un vano: Aixeca’t i vine, Eloi, acosta’t. Surto al balcó i em recolzo a la barana. Fa aquella mena de brisa nocturna de maig que torna agnòstics els ateus, i els agnòstics allà on han de ser. El Coco penja la trucada abreujant un «Adeu». Escup balcó enfora amb la potència i la precisió necessàries per no comprometre ni la vorera ni ningú que hi passegi. Escopinada d’anunci. El Coco es frega ulls i galtes com es freguen ulls i galtes els oficinistes els dijous al vespre: no ha estat gens fàcil, però gairebé som al cap del carrer. Després em posa les mans sobre les espatlles. Porta l’anell de casat a la dreta. Quan queden quatre minuts perquè s’activi l’alarma que m’ha de fer tornar a netejar el bany, i exhaurint-ne només un, el Coco m’explica fil per randa tot el que farem la resta de la nit.

Quan el Milà es lleva, el bany de l’habitació de la nena tomàquet és a punt. Bidet, vàter i pica fan olor de flor de cirerer, tots tres amb una lluïssor de revista. No hi ha cabells ni al desguàs ni al plat de la dutxa, ni tampoc restes de maquillatge al marbre de la pica. Si t’ajups, l’amoníac de l’aigua amb què hem fregat l’enrajolat podria noquejar-te. A les rajoles, bicarbonat i sal. Al mirall, alcohol i llimona. A fora, a les tauletes de nit, la calaixera i l’armari, hi hem posat sabó de cuina i una cullerada d’oli d’oliva. A fora, un terra pel qual pots caminar amb els peus descalços i ficar-te al llit sense por d’embrutar els llençols, que són nous i planxats. A fora de fora, el sac amb cremallera on hem ficat els llençols vells, farcits del cos mort de la nena tomàquet. El sac on és, sense ser-hi, la nena tomàquet. El Milà hi ha ensopegat, encara mig adormit, però el Coco i jo hem estat a temps d’agafar-lo abans que caigués. Ahir i avui, sempre una munió de braços evitant que toquis terra. El públic es renova d’una nit a l’altra, les circumstàncies canvien amb els anys, però la xarxa sempre hi és.

El pom de la porta del rebedor sosté els penjadors dels trajos, que ara són buits. El Coco i el Milà se’ls emproven amb els teixits encara calents de planxa. Mudarse fa esvair l’estat de xoc del Milà, que entra en una fase d’eufòria prou lleu per no amoïnar-me a mi, però prou evident per corroborar l’encert del Coco escollint-li el trajo. Mentre es corda els botons del puny de la camisa, driblant-me la mirada, el Coco diu: Óyeme una cosa, Eloi. Trobo que fa de mal veure, tres homes adults carregant un sac tan gros enmig de la nit. Crec que l’hauríem de baixar només un de nosaltres, al cotxe. I el Milà i jo anem planxats. No et fa res baixar tu l’andròmina, oi? Ho deixa anar i em llança les claus del Passat B3, com si jo fos el noi de l’aparcament d’un hotel. No soc prou hàbil per agafar les claus al vol i m’he d’ajupir a collir-les de terra. L’amoníac m’embafa.

8

Tanco el maleter amb ella a dins. El pes que em trec de sobre és descomunal, només comparable amb aquell de què m’he desfet quan hi he descarregat el sac immediatament abans. Poso la clau al pany del maleter per activar-ne el llisquet de seguretat. Torno al portal i pico a l’intèrfon de Tailàndia, com m’ha demanat el Coco, per avisar que està tot en ordre i que ja poden baixar. Pica al timbre, m’ha dit, i espera’ns a l’hamburgueseria franquiciada de la vorera del davant. Posa’t a la cua, que segurament n’hi hagi bastanta, i ara venim amb el Milà.

Davant meu, a la cua de l’hamburgueseria, hi ha tot de repartidors amb bici esperant per recollir una comanda que no és seva, sinó dels clients de l’aplicació de menjar a domicili per a la qual treballen. Són senegalesos, nigerians, ghanesos i guineans vestits amb roba de marca falsificada i xancletes de piscina. Sempre he estat un ferm defensor del lliure mercat, però la sola idea de fer que algú vingut de països subdesenvolupats pedali fins a casa meva per portar-me menjar ràpid, a mi, em trauria la gana de cop. Quan el programa estava en antena, els dijous sempre ens fèiem portar una pizza al plató, i aleshores eren nois blancs en moto de cilindrada baixa els encarregats de dur-te el sopar. Te l’entregaven sense treure’s el casc; a través del forat de la visera podies veure espurnejar la fe fonda en un futur millor. No podien ni imaginar-se que, en un lapse de dues dècades, als seus homòlegs els traurien la moto de cilindrada baixa i la transacció en efectiu que estimulava la propina. Que els repartidors de menjar ràpid, ben entrat el segle xxi, serien desproveïts de qualsevol marge de maniobra per imaginar cap altra cosa que un present continu, terrible i sobre pedals. Un luddisme invertit: l’empresari ja ni tan sols posa les màquines al servei de la productivitat de l’empresa si pot posar-hi la força física i motriu dels treballadors. Em fa l’efecte que si l’esperança de vida s’allarga prou, en nom de l’ecologisme corporatiu tornarem a veure gent arrossegant blocs de pedra calcària per arrenglerar-los en forma de piràmide.

A les 02:45 h, el guineà surt per la porta que ja han travessat el senegalès, el nigerià i el ghanès, comandes a les motxilles. Abans l’accés no es tanqui del tot, el Milà i el Coco irrompen a l’hamburgueseria. Parlen a crits. Com que és el meu torn, m’imposo alçant la veu per sobre la d’ells i demano el meu menú. El Coco i el Milà continuen barallant-se, cadascun recolzat en una de les meves espatlles, com els petits àngels i dimonis que fan de consciència als dibuixos animats. Discuteixen, evidentment, sobre el pla traçat pel Coco. El Milà hi posa pegues. No ho fa ni perquè el pla faci aigües, ni per cap decisió poc sensata. Ho fa perquè el Milà és el Milà i perquè el Coco és el Coco, i perquè quan els rols en una relació estan pautats d’entrada és molt difícil desfer-se’n a mig camí. ¿I vosaltres dos?, els demana la caixera. No hi ha manera més efectiva de matar una discussió entre dos homes adults que fent-los recitar els noms ridículs amb què han estat batejades hamburgueses de baixa estofa. Ara mateix estem deglutint-les, per fi en silenci, amb el cotxe acabat d’arrencar i la carn calenta dels entrepans entelant-ne les finestres. El Milà obre la seva, la del copilot, perquè el tel marxi dels vidres i el Coco, al volant, s’hi pugui veure. Jo sec al darrere, fent glops d’un refresc en got de plàstic que el Coco —com també ha fet amb el seu beure i amb el del Milà— ha amanit amb un bon raig de rom.

Si ho he entès correctament, diu el Milà, el pla és el següent: sortim de la ciutat, conduïm dues hores fins a l’àrea residencial d’un poble de la costa, entreguem el cotxe i les claus a una persona de la teva confiança, Coco, i allà hi haurà un altre vehicle esperant-nos per dur-nos de tornada a casa, ¿vaig bé? El Coco, postergant la resposta per no parlar amb la boca plena, va fent que no amb el cap. El vehículo para la vuelta, diu després d’empassar, és una moto de les grosses; hi pujaràs tu de paquet, Milà. És tot el que he pogut aconseguir, i en una situació com la nostra sempre és millor moure’ns en vehicle privat que demanar un taxi. ¿I tu i l’Eloi?, pregunta el Milà. L’Eloi i jo agafarem el rodalies, hi anirem a peu. Són tres quarts i prou, i després de tot el tràfec ja ens anirà bé que ens toqui una mica l’aire. ¿Verdad que sí, Eloi?, em demana el Coco col·locant el retrovisor central de tal manera que ens hi puguem veure les cares. Esclar, Coco. Esclar. Però no és gens clar. La topada de l’hamburgueseria entre el Coco i el Milà sembla que torna a brollar. El segon continua sense entendre, i així ho manifesta en veu alta, per què el primer ens fa anar a tots tres a entregar el cotxe. A primera vista, sembla un dubte raonable: si només cal entregar el vehicle i les claus, ¿per què coi no podem anar-nos-en ja cap a casa, el Milà i jo? Qui ho planteja en aquests termes soc jo, i els termes no semblen haver estat els millors. No me n’adono fins que el Coco frena el Passat B3 en sec, posant en perill el pacte que tenien la gravetat i els nostres refrescos amb rom. D’un cop de volant que ens fueteja el cos, atura el cotxe en bateria i posa el fre de mà.

Encara som a la ciutat. Des d’aquí podria arribar a casa en vint minuts. El Milà, a la seva —a la de veritat, no a Tailàndia—, podria plantar-s’hi en menys d’un quart. El Coco n’és conscient; ha parat aquí per això. Està en silenci; el Milà i jo també, però els nostres mutismes tenen naturaleses diferents: el Milà i jo callem per vergonya, el Coco calla per fer-nos avergonyir. És silenci de pare a punt de perdre els estreps, que et dona l’espai, l’oportunitat, d’arribar a les conclusions necessàries perquè deixis de qüestionar-li les tries. Qui vol el teu bé però seria molt hàbil a l’hora de fer-te mal, no diu ni piu. El Coco mou el retrovisor central, col·locant-lo de tal manera que ara som el Milà i jo qui ens trobem al mirall. No hi ha racó de pensar més petit, ni més efectiu, que un mirall de vint-i-sis per vuit centímetres habitat pels ulls d’un assassí i pels d’un còmplice que l’encobreix. Hi ha coses que s’entenen sense que calgui verbalitzar-les, i el que hem entès el Milà i jo és que portem un cadàver al maleter del cotxe del pare del Coco: som aquí mateix. Quedar-nos junts, donar la cara fins al final davant de tothom que ens ajudi, és assegurar que la presumpció d’innocència de l’altre mai patirà en uns termes diferents de la pròpia. Ni el Milà ni jo en comentem res, de les conclusions que hem tret veient-nos atrapats en el reflex dels ulls de l’altre. El Coco mira per la finestra, malgrat que no passi cap noia; només està esperant. Arrenca, Coco, diu el Milà. El Coco torna a posar el retrovisor en una posició on pugui veure’m, on pugui veure’m dir: Sí, Coco, arrenca, som-hi. El Coco posa l’intermitent. D’un altre cop de volant, ens torna a la carretera.

Quan entrem a la ronda que circumval·la la ciutat, la cinta de Duncan Dhu s’enganxa dins de l’aparell. Sona com ha de sonar: com una catàstrofe analògica sublim. El Milà prem el botó que ha de vomitar la cinta casset enfora. Quan treu el cap i el Milà l’estira, la cinta magnètica s’aferra als budells del reproductor. El Milà continua estirant i fent girar la cinta al voltant del puny, fins a cobrir-se’l d’aquella mena de teranyina de color coure que, fins fa un moment, emmagatzemava cançons de forma més aviat precària. Amb tota la cinta fent-li de guant d’arts marcials mixtes, el Milà abaixa la finestra del copilot i llença la carcassa de casset buida, primer, i el cabdell de cinta, després. A la ràdio, ara que no hi ha cinta, sona La mataré de Loquillo i los Trogloditas. El Coco l’apaga.

Les nits d’entre setmana, les rondes que circumval·len la ciutat tenen aquella mena d’energia salvatge que t’atrau i et posa alerta alhora. Ara i aquí, en processó intrèpida de llums vermelles, només hi ha gent que va a veure l’amant o a enterrar un mort. El Coco condueix prou ràpid per excedir el límit de velocitat permès, però prou lent per no fer saltar cap radar. No malmetre la seva pròpia noció de virilitat i no acabar entre reixes: al programa, a Tailàndia, a la carretera, el Coco mai trenca amb les expectatives que dipositem en ell. Passem del carril de l’esquerra al de la dreta, però mai circulem pel del mig. Eloi, diu el Milà girant-se cap a mi. ¿Oi que te l’ha donada, aquest malparit, la teva part? Em dono tres copets sobre el cor, palpant-me la butxaca interior de la jaqueta de folre escocès, amb els dos milions i mig de pessetes a dins: sí que me l’ha donada, clar que me l’ha donada. Bé, diu, recol·locant-se al seient. ¿I què en faràs, dels teus dos milions i mig, Eloi? Portaré els meus fills un cap de setmana a París, la primera nit la passarem en un hostal i la segona al Ritz, per ensenyà’ls-hi que les coses al meu costat només poden millorar. Divendres soparem a Le Taillevent. Dissabte el passarem fent cua a l’Space Mountain de Disneyland per pujar-hi tantes vegades com els meus fills vulguin. Matí, migdia i tarda només menjarem crispetes de colors i beurem refrescos ensucrats. Tancarem el parc i farem cap a L’Ambroisie. Demanarem de tot i ens en menjarem la meitat. Amb l’altra meitat hi jugarem, ens llançarem els plats els uns als altres fins que el maître ens faci fora. Pagarem al carrer, en efectiu, llançant els bitllets de cent a terra. Tornarem al Ritz, encendrem la televisió i canviarem de canal fins que hi trobem L’homme qui aimait les femmes. Si no la fan enlloc, l’explicaré als meus fills com si fos un conte. Escuraré el minibar. Resarem un parenostre. Dormirem deu hores d’una tirada.

¿I tu, Coco?, demana el Milà. ¿Què en faràs, dels teus calés? Anar-me’n de putes fins que em caigui la polla. El Milà riu la gràcia per dos —cosa que ja està bé, perquè a mi les bromes de puteros mai m’han fet gràcia— i s’eixuga les llàgrimes de qui reacciona a un estímul hilarant. El Coco ens regala una addenda:

Y comprarle otro coche al viejo, supongo.

De l’article de demà n’he fet sis versions. La tercera és aquesta:

9

Les pistoles d’aigua dels meus fills, l’últim estiu que vaig passar amb ells i amb la seva mare, eren un regal de la besàvia. Hi anàvem una vegada al mes, a veure la mare de la meva mare, i ella sempre tenia regals per als nens i la nevera a vessar de xocolatines. La mare dels meus fills, que aprofitava les expedicions mensuals a casa la besàvia per fer-se els peus, sempre em manava fiscalitzar i negativitzar la ingesta d’ultraprocessats per part de les criatures. Deia «fiscalitzar» i «negativitzar» perquè, abans de ser la meva parella, la mare dels meus fills era la parella del director de Recursos Humans d’una multinacional; el que em demanava, ras i curt, era vetllar perquè els petits no mengessin gaires marranades. Ni aquell últim estiu ni els estius que el van precedir vaig sortir-me’n: sempre marxava de casa la besàvia amb dos nens farts de xocolata i un principi d’atac de pànic.

El dia que la besàvia va regalar pistoles d’aigua als besnets, tot just abans d’estrenar el nostre últim estiu en família, em vaig sentir tan impotent per contenir l’allau —ous, monedes i begudes de xocolata, crispetes, bitllets d’una quantitat tan elevada que sobrepassava l’abstracció numèrica dels petits— que vaig esclatar. Vaig cridar frases tan llargues, i en un to de veu tan alt, que hi va haver un moment que el vigor se’m va esgotar i simplement vaig deixar-me caure en un dels sofàs del menjador. La rancúnia atàvica que hi havia en els meus crits era tan profunda, el psicodrama era d’una vividesa tan vulgar, que literalment vaig perdre la força —ni en tenia, ni podia aixecar-me— per la boca. Enfonsat en aquell sofà, senzillament vaig deixar fer. El meu fill gran va encendre la tele; hi feien un concurs per trobar parella. La meva filla petita va començar a donar cops amb un ventall a la gàbia dels ocells de la besàvia. Pel menjador volaven plomes. La vella va començar a picar el cul de la nena, i vinga surar plomes, com si s’estigués lliurant una guerra de coixins. Jo no feia absolutament res. Érem un monstre de quatre caps, el puto malson d’un llibre sobre criança respectuosa i «temps de qualitat».

El concepte «temps de qualitat» m’ha rebentat la possibilitat d’una paternitat feliç. La sensació de no estar oferint una bona «experiència» als meus fills —per estar massa enfeinat, quan les entregues pesen, o per ser massa autoritari, quan cal posar-se el tricorni, o simplement perquè s’han acumulat massa plats o massa roba, o massa plats i massa roba— em creix a dins com l’ou d’un animal de terrari.

Tampoc sé del cert si hi ha hagut mai «temps de qualitat» a casa l’àvia. Els crits que em vam deixar sense forces aquell dia formen part d’un eco molt antic, d’un cànon d’hàbits que el meu pare reproduïa del meu avi, i que jo reprodueixo del meu pare. Tot i que he tingut la sort de no haver hagut de pagar a ningú perquè em fes arribar de la maneta a aquesta conclusió, no he tingut prou sort perquè adonar-me’n no em deixés fet pols.

La clarividència que, en el fons, som el que som, i el que som és una versió més ornamentada, no sé si més sofisticada, dels nostres pares. Un remake amb efectes especials més creïbles, però amb una trama calcada.

¿Per què no vas a fer-t’ho mirar, Eloi?, em va demanar la mare dels meus fills aquella nit, mentre fèiem les maletes de les vacances. Acabaràs com un llum de ganxo si no t’ho fas mirar. Acabaràs —va agafar una de les pistoles d’aigua que ja havíem col·locat dins d’una de les maletes i se la va posar a la templa— així. Després va prémer el gallet i va dir BANG, i tots dos vam esclafir a riure perquè només la intimitat escollida amb una altra persona és capaç de crear els codis necessaris per alternar l’espeleologia de l’ànima amb el puènting.

No vaig anar a fer-me mirar res, l’últim estiu que vaig passar amb la meva família, i potser per això va ser l’últim. Si vaig negar-me a buscar ajuda professional, a deixar que un tercer em tragués del pou a canvi de deixar-lo formar part de la narrativa que vertebra la meva subjectivitat, va ser perquè creia que fer-ho era caure en el parany de la fal·làcia de la segona unitat. En el rodatge d’una pel·lícula, la segona unitat és un equip paral·lel al principal, més reduït, que s’encarrega d’enregistrar les imatges que no necessiten la mirada autoral del director. Poden ser imatges de transició entre escena i escena, imatges recurs per omplir, fins i tot escenes de lluita en què els actors no tinguin línies de diàleg. Un equip que grava trets i explosions, com si gravar trets i explosions no fos, al capdavall, divertit. Hi ha creadors que es neguen a treballar amb equips de segona unitat. Directors que creuen que no hi ha una imatge més important que una altra, que se n’han d’ocupar de totes. Que deixar part de la teva història en mans de la segona unitat, d’un equip que coreografiï les escenes arriscades, és com deixar que algú altre faci els preliminars del sexe per tu. Per molts recursos que hagués de dedicar als meus trets i a les meves explosions, de les escenes d’acció de la meva vida, de la pirotècnia que els crítics trobaran innecessària, me’n volia —me n’havia de— fer càrrec jo.

Aquelles pistoles d’aigua van durar el que va durar l’estiu, l’últim que vaig passar amb la meva família. Hi vam jugar en totes i cadascuna de les piscines on vam posar a prova la llegenda dels talls de digestió; de tant en tant, també a fora, en una versió de polis i lladres en la qual els primers, en comptes d’atrapar els segons, havien de ruixar-los amb aigua. A l’equip dels polis sempre hi havia els meus fills, pistoles al rest, i al de lladres, de presa a abatre, sempre hi era jo. Ells dos corrien com sargantanes, i jo me n’escapolia sense poder evitar el panteix. M’ofegava. Jugar amb canalla, el joc físic amb criatures petites, et fa entendre per què existeixen els nens soldats. Ningú corre més que ells. Ningú té més resistència, ni més agilitat, ni més inconsciència per portar totes tres capacitats al límit. Que és incomprensible posar la seva vida en risc per defensar idees adultes és una obvietat que ells mateixos, quan hi jugues, s’encarreguen de desautoritzar. La lliçó més valuosa que et transmeten els fills és que la perversitat del món només es perpetua si, a banda de perversa, també és eficient.

A banda de fer-me pensar pensaments, que em costés seguir el ritme dels meus fills també em feia sentir en baixa forma. Gras. Haurien de passar alguns estius, després de l’últim que vaig passar amb la meva família, perquè sentís expressions com «grassofòbia» o «pressió estètica». La primera expressa l’hostilitat cap a una persona que té un pes per damunt d’uns determinats estàndards estètics. La segona expressa l’execució d’aquesta hostilitat. Crec que existeixen tant l’una com l’altra, però no crec en el fet de lluitar-hi en contra. Crec que necessitem més grassòfobs, més pressió sobre els nostres cossos. Ja poden venir tots els activistes body positive i body neutral a mirar de convence’m del contrari, que ser gras no és altra cosa que dantesc. Tota humiliació, tot menyspreu a què se’ns pugui sotmetre perquè passegem panxes esgarrifoses i sacsons impossibles és just i necessari. Jo vull forques i vull torxes, tot de gentussa perseguint-me com el monstre adipós que soc. Que em facin fugir i em facin triar entre perdre quilos o perdre la vida. Que es vengin, millor tard que mai, d’aquell gelat de garrofes, d’aquell croissant de mascarpone, d’aquell còctel amb llimonada i ratafia que vaig prendre’m l’endemà de Sant Fèlix, en una barraca de festa major.

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família també va ser l’últim que vaig fer upa als meus fills per carregar-me’ls a l’esquena i que poguessin seguir la processó de la festa major. Vam veure pastorets amb rastes, trabucaires amb dilatacions a les orelles, bastoners amb teranyines tatuades al colze. Vam veure gitanes amb mitja closca afaitada i figuetaires amb sèptums de plata al sotanàs. Mai com aquell dia se’m va fer palesa la paradoxa: el punk, que inicialment era un moviment nihilista i anti-tot, la contra de la contra de la contra, ha esdevingut l’última línia de defensa de la nostra tradició.

10

L’article està perfecte així, Eloi.

Som al despatx del director executiu del diari, però ell no hi és. El seu despatx, en un exercici de transparència, té parets de vidre que el separen de la resta de la redacció i alhora en deixen l’interior completament visible. És detestable, la transparència en entorns laborals: només serveix per evidenciar als treballadors, als soldats rasos, que la gent que tenen per sobre és ordinària en el pitjor sentit possible; també, en dies de vaga com el d’avui, evidencien que els caps són vulnerables. La paret del despatx està empaperada amb missatges reivindicatius. Des de redacció només es pot veure el revers dels cartells: els vaguistes els han enganxat de manera que els missatges tan sols es puguin llegir des de dins dels dominis del CEO; és per això que avui ell no hi és, al despatx. Un dels cartells conté, ometent-ne necessàriament el context, una frase que el director executiu va deixar anar en una entrevista. «Dormir és una absoluta pèrdua de temps».

Publiquem l’article tal qual, Eloi. Publiquem-ne aquesta versió. No el toquis més.

El director general no és al despatx: hi som jo i el director de projectes del diari, que és qui m’edita els articles que publico cada dijous. No és la seva feina, però és la feina que fa. Normalment l’encerta, però crec que la llum verda que m’està donant avui és, en part, per la por que li fa que, d’entre tots els continguts que es deixaran de publicar demà a conseqüència de la vaga, un d’ells sigui la meva columna.

No el toquis més, Eloi. Publiquem-lo.

El director de projectes m’aguanta la mirada, però no m’hi troba a mi. Jo li giro la cara i miro per les escletxes que hi ha entre cartell reivindicatiu i cartell reivindicatiu. Veig la cadira buida de l’editor d’esports, des de fa un any delegat sindical del diari. El cabró no ha signat una bona peça en vint anys que fa que salta de capçalera en capçalera, no el llegeix ningú excepte l’equip de correctors. Dotze mesos des que es va fer sindicalista, quinze des que va aconseguir un augment de categoria i de sou; ni una paròdia finançada per Foment del Treball tindria tanta sordidesa.

Malgrat tot, jo celebro que es facin vagues als diaris on treballo, perquè les vagues buiden les redaccions de tatuats amb gorra, de xaves histèriques, de lumpen de carmanyola. Jo, que soc col·laborador extern del diari i no estic obligat a anar-hi, només hi vaig en jornades com la d’avui. Si aconsegueixes abstreure’t de l’empaperada emprenyadora, i si no va dirigida contra tu, hem d’admetre que s’hi respira millor. Fins i tot el cafè de màquina de vènding, i mira que és difícil, el trobo bo.

El director de projectes ocupa l’escriptori del director executiu. Jo sec a la cadira de just al davant. Porta l’article imprès, quatre folis a una sola cara, i ara guixa algunes de les frases del text. ¿Què et sembla si traiem tot això? ¿No trobes que llisca millor?, em pregunta, passant-me els quatre folis. M’ha guixat de dalt a baix el paràgraf en defensa de la grassofòbia. En aquests moments no en soc conscient, que l’ha ratllat, perquè encara em miro la cadira buida de l’editor d’esports. La cadira del Silvio.

El Silvio té la mateixa edat que jo, tants fills com jo, un acord de divorci igual que el meu. En podria tenir un de pitjor, perquè el Silvio està mal divorciat. La filla va trobar-li l’historial de converses que evidenciava que el Silvio estava fent el salt a la dona. Aprofitant una manifestació unitària del sindicat convocada fora de la ciutat, el Silvio va reservar una suite doble per follar-se l’amant. Follar-se-la pel cul. Ho reiterava als missatges que va trobar-li la filla: «Ves preparant aquest cul, perquè te’l deixaré com un abeurador». La filla va compartir l’historial de converses amb la dona del Silvio, que no el va deixar entrar a casa quan va tornar l’endemà de la manifestació sindical. El Silvio, per tenir material gràfic de coartada, havia passat a fer fotos de la protesta sindical abans de trobar-se amb l’amant a l’hotel. De tornada a la casa que encara compartia amb la seva dona, i amb un pany nou que el deixava exiliat al replà, el Silvio es va posar a brandar la càmera digital amb les imatges que suposadament provaven la seva innocència. El fill petit se’l mirava per l’espiell de la porta, amarant-se d’un patetisme que li faria perdre el respecte pel Silvio durant tota l’adolescència. La filla gran consolava la mare al sofà de casa. Ara ets tu qui se’n va a prendre pel cul, li deia la dona al Silvio a crits, des del menjador d’una casa que ell ja no tornaria a trepitjar. Aquella nit, el Silvio va haver d’anar a casa dels pares a dormir, que —com ell i el seu sindicat han insistit a fer-nos saber avui amb cartells col·locats per tota l’oficina— «és una absoluta pèrdua de temps».

Pensar en el Silvio és indestriable de desitjar una reforma laboral en què guanyi la patronal.

Eloi, ¿ets aquí?

El director de projectes espera la meva reacció, el meu parer sobre les correccions que m’ha fet sobre paper. Me les miro en diagonal, passant els fulls amb desgana. És que no n’hi ha prou amb retocar el text, li dic. L’he de tornar a fer. He de tornar a començar. Te l’enviaré aquesta nit sens falta; dona’m aquest marge.

El director de projectes es reclina a la cadira de l’escriptori, on deixa caure els peus. ¿Et passa res, Eloi? Mai t’he vist dubtar tant de res que hagis escrit. És el segon diari on coincidim. Si et passa res, en podem parlar sense embuts. Al text dius clarament què opinaves d’anar a teràpia aleshores, però sé del cert que no és una opinió que hagis mantingut. Em va dir l’Estefania que havies deixat d’anar a la consulta, em diu el director de projectes, cosa que em deixa ben parat. L’Estefania és la psicòloga que el tracta a ell, i qui fins fa dos mesos em tractava també a mi. ¿L’Estefania t’ha dit que ja no vaig a veure-la? ¿Això no és secret professional? Suposo que secret professional, em contesta el director de projectes, és tot el que es diu a les sessions de teràpia, no la regularitat que tinguin o si directament s’han cancel·lat. Potser t’aniria bé tornar-hi.

L’Estefania: vaig arribar fet miques a la seva consulta i ella va intentar refer el trencaclosques a voluntat. La resposta a una de les meves preguntes em va posar la mosca darrere l’orella: ¿Quan tornaré a ser l’Eloi d’abans?, vaig demanar-li. No tornaràs a ser el d’abans, Eloi. Fer les coses com les feies abans és el que t’ha portat on ets. Seràs millor. Una persona millor, més bona, va remarcar l’Estefania. A mi no em paguen per ser bona persona, vaig pensar aleshores, sense dir-ho; només anava contestant amb monosíl·labs les seves preguntes per mirar d’esgotar el temps de consulta que teníem estipulat per sessió. Va ser la meva primera i última experiència amb el món de la teràpia. La manera com l’Estefania furgava en les meves ferides per generar el relat al qual després m’insistia que m’agafés com qui s’agafa a una crossa, vista en retrospectiva, em sembla ignominiosa. Des del punt de vista creatiu, sentencio dins d’aquell despatx empaperat, l’Estefania gairebé engega a rodar la meva carrera.

¿M’estàs dient que és per culpa de l’Estefania que dubtes tant d’això que has escrit?, em demana el director de projectes, encara amb els peus a l’escriptori del director general. Mira: jo no sé si ets millor persona després de fer teràpia, o si encara et quedaven algunes sessions més per ser-ho del tot. El que sé, Eloi, és que l’article de demà és clarament diferent de qualsevol columna que hagis escrit mai. El to és inusual, la longitud d’ona des d’on escrius és inèdita. No sé si la d’una persona millor, no sé si la d’una bona persona, però clarament no hi ha res, com dius tu, de l’Eloi d’abans. No és una columna de l’Eloi que tots coneixem. I a mi, com a tu, també m’agradava aquest Eloi. Potser l’Estefania no era la persona que necessitaves, potser no heu connectat. Però si et dic que considero que seria beneficiós per a tu tenir algú amb qui obrir-te un cop per setmana no és perquè la mirada et fugi quan em dirigeixo a tu, ni perquè portis tota la reunió badant i mirant cap a una altra banda. Jo també t’estic parlant en termes creatius, Eloi. No dic cap mentida quan dic que aquest article està perfecte com està. No és un article que em torni boig, d’acord; però sí que és un article publicable. ¿Tu em demanes unes hores més? Envia-me’l aquesta nit, cap problema. Però la setmana vinent vull l’Eloi de sempre, em diu el director de projectes del diari. Si creus que pots rescatar aquest Eloi d’allà on sigui, i que pots rescatar-lo tot sol, fes-ho. Però fes-ho aviat.

¿Quan tornaré a ser l’Eloi d’abans? Ni l’Estefania, ni el director de projectes del diari no han entès la pregunta. No la poden entendre perquè tots dos pensen en termes econòmics: el sou que em paga ell va a parar a mans d’ella; el director de projectes pensa en l’Eloi columnista, l’Estefania en l’Eloi pacient; jo en cap dels dos. El que persegueixo amb l’article de demà, l’ambició real, és tota una altra. ¿Quina? No ho sé. Per això escric.

El mòbil em vibra. He rebut un missatge de text dels d’abans, dels de pagament, des d’un número desconegut que al meu telèfon quedarà registrat a les 20:50 h. No el miraré fins que no surti de la redacció. Només hi diu: «Et necessitem ara mateix a Tailàndia».

11

El Milà està esquivant tolls de pixum al lavabo de l’estació de servei. El Coco prem el gallet de la mànega connectada al sortidor de carburant sense plom que penetra el dipòsit del cotxe. Jo, dins la botiga de la benzinera, deixo sobre el taulell de caixa una bossa de llaminadures i tants refrescos de cola com ocupants hem de tornar al Passat B3. Cobra’m això —dic a la dependenta tot apuntant amb la targeta de crèdit les llaminadures i els refrescos, i apuntant-la després cap al vidre que ens separa dels sortidors, en direcció al Coco, que extreu la mànega de benzina del dipòsit— i cobra’m també la benzina. La botiguera porta una armilla amb el logo de la multinacional energètica que abasteix la benzinera. Penjant de l’armilla duu una xapa amb el nom, que és el mateix que el de la cançó de Duncan Dhu que sonava al cotxe quan la cinta ha dit prou. Darrere seu, assegut en un tamboret i amb la mirada extraviada pantalla enllà, hi ha un mocós que mira el que li ofereix un telèfon mòbil. Té, si fa no fa, la mateixa edat que tenia la nena tomàquet el dia que va sortir per primer cop a televisió. A ella, aleshores, miraven de capturar-li la imatge a cop de flaix per fer-ne contingut. Al nen de darrere el taulell, oligopolis digitals li ofereixen contingut per segrestar-li l’atenció. Veure un nen tan petit pansit davant la pantalla d’un telèfon em deixa devastat com res més al món. Em faria menys mal veure’l fumar o beure, o veure’l fumar i beure, perquè almenys els problemes derivats de fumar i de beure es concreten en el cos d’una manera fàcil de detectar i, eventualment, de curar; és perquè els nens puguin fumar i beure, que jo pago impostos. Però ¿qui et tractarà, del fet que els teus pares hagin delegat cures en una capsa de mistos que fa llum i segueix ordres d’un algoritme? ¿A quin psicòleg pararàs atenció, acostumat a consumir discursos que no passen dels quinze segons? Veure un nen, un de tan petit, alienat davant la pantalla d’un telèfon em colpeix, perquè avui dia no hi ha un marcador de pobresa més obvi. Amb l’IRPF et puc arrodonir la mala alimentació i el fracàs escolar, però no que Silicon Valley t’hagi fet puré el cervell quan encara estaves desenvolupant funcions cognitives i connexions sinàptiques. De la televisió, de nosaltres, almenys podies refugiarte’n sortint al carrer. Dels mòbils no pots amagar-te’n enlloc.

La quarta cançó del disc Supernova de Duncan Dhu es diu Rose, i la Rose tecleja al datàfon el preu de les llaminadures i els refrescos, i me l’apropa. La Rose és mare soltera, i si no ho és m’importa un rave. Si estàs sola amb la teva criatura de matinada en una benzinera perquè jo pugui comprar productes ensucrats, m’és ben igual la teva biografia. La teva vida mai serà més important que la teva aparença. Ho penso abans i després d’apropar la targeta al datàfon, mentre l’aparell decideix si accepta o no l’operació i la meva vista torna a excedir el vidre de la botiga i els metres que em separen dels companys. El Coco s’enllustra les sabates amb els tovallons de paper que la benzinera ofereix per netejar-s’hi les mans després d’omplir el dipòsit. Tornant del lavabo, el Milà s’apuja la bragueta i fa un parell de girs de passarel·la per lluir el trajo davant del Coco. Anar fet un figurí amb una morta al maleter: ¿és que potser hi havia cap altra opció? No semblar el que som és un acte de sofisticació; fins i tot la Rose n’és conscient. Per això duu una manicura fabulosa i perfum Good Girl de Carolina Herrera; des d’aquesta banda del taulell no puc apreciar-ne les notes d’ametlla i cafè, però sí l’olor de gessamí. El datàfon accepta l’operació de la meva targeta. Si n’he encertat el codi, ¿per què hauria d’estar equivocat amb la situació familiar de la Rose? És mare soltera. I no una mare soltera qualsevol, sinó una d’aquelles que tant ens agraden: volem mares solteres que en un bracet hi duguin la criatura i a l’altre una bona història per perdonà’ls-hi la vida. No volem dones de classe mitjana que fan tard i han de passar per l’adreçador d’una clínica de fertilitat: volem pares absents i llars abandonades, volem pensions d’orfandat i volem incendis i sostres que cauen. No n’hi ha prou, amb el semen d’un desconegut i una transacció de milers d’euros, perquè no volem pena: volem drama. La diferència entre la pena i el drama és que la pena és una absència de joia a qui ningú ha donat forma, i el drama és una narració perfectament lligada en la qual en algun moment hi ha hagut amor i ara ja no n’hi ha. Les mares solteres de clínica de fertilitat s’han volgut reproduir i s’han reproduït a elles mateixes. Les mares solteres de benzinera han experimentat, ni que sigui per un moment, una admiració fonda per un atribut concret d’un amant puntual. Ho han arriscat tot perquè una peculiaritat pugui sobreviure al seu portador. Jo vaig fer que la meva dona, quan encara ho era, es convertís en la mare dels meus fills perquè no podia suportar la idea que només hi hagués una persona com ella en aquest món. La meva dona ara és la meva exdona i el meu drama és diferent del de la Rose, però el nostre buit té una silueta clara, ben definida. No tinc gaires certeses, però sí que he viscut prou per saber que les marques de guix a terra se les enduu la pluja i que la sequera no dura mai per sempre.

¿Voldràs el tiquet?, em pregunta la Rose amb les ungles onejant sonorament damunt la superfície del taulell. Penso en el meu gestor quan em demana rebuts per deduir-me despeses de la declaració de la renda. Penso, ara que en tinc i que em sobra, que potser hauria d’haver pagat en efectiu. Penso en funcionaris de presons i en àpats en safata de plàstic. Ara que el fill de la Rose no pot saltar-se un anunci fins d’aquí cinc segons, ara que aixeca el cap, ara que em mira per primer cop i s’adona que existeixo, penso que tant de bo m’hagi equivocat. Tant de bo només estigui fent el que faig sempre, allò que faig tan bé, el pa dels meus fills: fer encaixar la gent a martellades dins dels meus prejudicis. Penso: tant de bo no t’estiguin educant sol, nano. Penso: tant de bo quan la Rose t’escridassi tinguis unes altres cames sota les quals amagar-te. Penso: tant de bo hi hagi més d’un criteri a casa teva. Un altre univers ben a la vora del de la teva mare que, sense desmanegar-ne les òrbites, hi col·lisioni amb tota la força. Penso: tant de bo coneguis la divisió de poders molt abans de sentir el concepte per primer cop. Els cinc segons s’han fos, em penso: el nen, com si la pantalla el tibés d’una corretja, torna a abaixar el cap. ¿Voldràs còpia o no?, m’insisteix la Rose. Al tiquet hi posa l’import —trenta-set euros amb noranta-sis— i també l’hora —03:25 h de la nit—. Amb una gosadia que només s’explica pel raig de rom amb què el Coco ens ha perfumat els refrescos quan hem sortit de l’hamburgueseria, soc jo qui prem el botó vermell del datàfon, com si fos el jurat d’un programa de talents a qui l’actuació, el xou, no ha fet el pes.

Entro al cotxe i llanço llaminadures i llaunes al seient del darrere, deixant lliure una plaça per seure-hi. Quan l’ocupo, no tinc temps de posar-me el cinturó que el Coco ja prem l’accelerador a fons i fa derrapar el cotxe fins que el torna a la carretera. Els revolts, de tan malparits, fan que quan el Milà prova d’obrir un refresc la llauna li esquitxi les pestanyes d’una rosada de cola. El Coco fa anar el volant amb una mà mentre que amb l’altra escura la bossa de llaminadures esquivant les espirals i mirant de triar els maons. La mare dels meus fills també en menjava, i suposo que encara en menja, de llaminadures. Paradoxalment, no en deixava menjar als nens; no podria defensar aquesta decisió per escrit, perquè jo només escric en defensa del plaer, però em sembla prou sensata. El que em costa més de pair, però, és que gent de l’edat de la mare dels meus fills, gent de l’edat del Coco, encara en mengin. Jo de petit volia ser adult, és a dir: volia drogues i alcohol, mirar pel·lícules de sang i fetge, i fotre un clau de tant en tant. Volia tenir problemes com els que tinc aquesta nit. De petit volia ser adult, perquè ser adult era ficar-se en embolics i ser prou hàbil per sortir-se’n. Jo no volia maons ni espirals de regalèssia, ni mirar pel·lícules de superherois produïdes per Disney, ni pagar cangurs per anar a jugar a jocs de taula amb altres adults. Jo volia una hipoteca. Jo volia tants fills com la mare del primogènit de tots ells fos capaç de demanar-me’n. Per donar-los llaminadures d’amagat, mirar junts pel·lícules de dibuixos animats, fingir entusiasme quan jugo al ¿Quién es quién? Arrossegar vicis infantils quan ja ets gran és una mancança que ha deixat de penalitzar-se socialment perquè la baixa natalitat no es carregui els mercats orientats a la infància. Ara que hem deixat de tenir fills, tots els ninos són de col·lecció.

El Milà m’allarga la llauna de cola; en faig un glop llarg. El Coco torna a encendre la ràdio i va movent el dial fins que sintonitza un programa que emet música clàssica. El que sona ara mateix al cotxe és la Passió segons Sant Mateu de Johann Sebastian Bach, però cap dels tres la reconeixem. Des de la finestra del meu seient distingeixo una lluna plena estàtica malgrat la velocitat del cotxe. Potser sense Bach pel mig la reacció seria tota una altra; però el nus que se’m posa a la gola em fa penedir de no haver agafat jo també, com el Coco, un d’aquells tovallons de paper de la benzinera. Eren els meus fills de petits, quan passejàvem pel carrer, els que m’estiraven amb força de la mà per fer-me aixecar la vista al cel i mirar-me aquell satèl·lit amb la fascinació amb què se’l miraven ells. Feia tant de temps que no dedicava uns segons a mirar-la, la lluna, que m’he trencat. No ploro perquè els meus fills s’hagin fet grans, o per l’infern que suposa haver de veure’ls en setmanes alternes com especifica l’acord de custòdia compartida. Ploro pel torero i per la bacallanera. No ploro pel que ha fet el Milà. Ploro pel que farem nosaltres, tots tres, aquesta nit. És per la incertesa anorreadora que acompanyarà els pares de la nena tomàquet durant el que quedi d’unes vides que només podran ser amargues, que ploro. Ni el Coco ni el Milà se n’adonen, però. Abans que comenci a ser evident que ploro, la ràdio s’apaga sola. També s’apaga el panell d’instruments del cotxe i el soroll del motor. Són les 04:00 h en punt de la matinada i anem a cent trenta quilòmetres per hora per una carretera amb límit de velocitat de noranta i dins d’un cotxe que ha deixat de funcionar: m’ho han fet saber a crits. Em senyo.

De l’article de demà n’he fet sis versions. La quarta és aquesta:

12

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família, el dimoni va baixar a la Terra. No era el primer cop que ho feia, ni tampoc el primer que jo en tenia constància. Ell i jo havíem fet no en diria un pacte però sí un arranjament. El dimoni és com un banc: t’ofereix diferents productes fins que en trobes un que s’adapta a les teves necessitats; en aquesta analogia, un pacte seria una hipoteca que acabaran pagant els teus hereus, i per tant una fidelització que jo en cap cas podia permetre’m. Sí que podien permetre-se-la, i se la permetien, alguns personatges televisius que vaig conèixer durant els anys que fèiem el programa dels crits. Encara avui queden cada dissabte per sacrificar aviram a porta tancada en celebracions desacomplexadament satàniques.

L’entesa entre el dimoni i jo, però, tenia una naturalesa més prosaica. Ell se’m va aparèixer com s’apareix a tothom que en un moment o altre pul·lula pel món de l’entreteniment amb un cert èxit; amb la mateixa naturalitat i amb la mateixa desgana que se’ns acostaven camells i proxenetes. Feia olor de formatge vieux-boulogne i tenia una veu variable, però sempre idèntica a la de l’últim polític a qui hagués mort l’única banda terrorista en actiu al país. El primer cop que em va venir a temptar, tenia el timbre d’un ministre socialdemòcrata a qui havíem dedicat el programa d’aquella nit. Amb aquella dicció, em va demanar que li llogués el meu sentit de la justícia durant un any a canvi del que jo volgués. L’única condició que vaig posar-li, per acceptar la seva proposta, va ser que durant aquells dotze mesos em fes d’escorta: aprofitant l’apagada d’ànima, jo faria que la meva escriptura escalés les cotes més altes d’infàmia; ell només s’havia d’encarregar que, pel camí, no m’acomiadessin. En dotze mesos vaig fer-me un nom amb textos memorables. Si te’n recordes d’una columna publicada fa vint anys, és una columna meva. Si te’n recordes d’una de publicada en fa deu, també. Fa vint anys vas riure, en fa deu vas riure. Totes dues vegades ho vas fer d’amagat, no per protegir la teva intimitat, no per protegir la teva reputació. Ho vas fer perquè eres conscient que el que bategava dins del text no era —no només— mala llet ben endreçada. Que aquella excel·lència en la grolleria i l’impacte tenia uns fonaments perversos.

Aquell any amb el sentit de justícia en pausa, el programa va fer un quaranta per cent d’audiència. L’any següent, un quaranta-dos, i el dimoni va tornar a manifestar-se’m. Aquest cop tenia la veueta d’un alcalde conservador, però ni així va poder convence’m de renovar el nostre tracte. Per començar, en aquells dotze mesos jo havia fet el que, en néixer, haurien d’haver fet i no van fer amb mi els meus pares: batejar-me. Saber de l’existència del dimoni em va treure la descreença de cop. La disjuntiva que tenia al davant era si volia passar-me els dissabtes escanyant gallines als afores o els diumenges combregant en una institució mil·lenària. Comptat i debatut, salvar l’ànima és millor que condemnar-la, i tenir lliure el dissabte, que les botigues són obertes, sempre va bé per fer quatre encàrrecs.

La segona raó era que havia consolidat la meva escriptura. Amb l’empenta de la feina feta aquell any em sentia amb prou forces per continuar endavant sense armilla antibales. Prou ferm, prou segur de mi mateix per posar en repòs el meu sentit de justícia quan calgués, que sempre és just abans de posar-me a escriure. Que em van acomiadar, és cert. Que creia que a partir d’aleshores me’n podria sortir tot sol —un cop fet el nom, sempre hi haurà un altre diari on caure mort de la millor manera possible—, també.

El dimoni, però, era d’un altre parer. No aguantaràs la posició, em va coaccionar quan vaig negar-me a reincidir en l’aliança amb ell. Estàs traient les rodetes de la bici massa aviat, m’intimidava, pudint a formatge. Després va fer-se fonedís, però em va amenaçar durant dies amb efectes especials de fireta —electrodomèstics esclatant de manera espontània, coloms morts al balcó de casa—, fins que, senzillament, se’n va cansar. Ell va desaparèixer, jo vaig continuar sense airbag i prement gas a fons a cada article: hi ha gent que encara no hi creu, en ell; ¿coneixeu algú en aquest país nostre que no cregui en mi?

Que un relat de terror mereixia un final millor que la desídia del monstre era una evidència que tard o d’hora s’havia de resoldre. El dia que vaig tornar a veure el dimoni, durant l’últim estiu que vaig passar amb la meva família, estàvem gaudint d’uns dies en un càmping francès. L’olor de vieux-boulogne em va descol·locar, perquè el formatge que jo havia comprat a l’Intermarché era un époisses de Bourgogne. Després el vaig veure, uns bungalous enllà, amb aquelles petites banyes que sobresortien d’uns cabells oliosos i les peülles dins d’unes espardenyes color verd oliva. M’ignorava, i no només perquè no m’hagués vist. Era com si estigués capficat, com jo, en alguna cosa fora dels límits d’aquell campament de famílies de classe mitjana.

L’endemà, i mentre les famílies amb fills érem en un espectacle infantil, tots els gossos del càmping van patir una mort sobtada. No va ser fins una hora després que vam conèixer l’abast d’aquell fet extraordinari: eren tots els mamífers en règim domèstic dels estats francès, espanyol i italià, que havien mort. Gossos, gats i conillets d’Índies: tots morts. Vaig pensar a escriure a la mare, que després de divorciar-se va adoptar dos gossos, però vaig pensar que la situació era prou extraordinària, i preocupant, per centrar-la en un dol particular. Amb la meva incapacitat per normalitzar el mascotisme, a més, ni tan sols hauria pogut donar el condol de forma ja no sentida, sinó ni tan sols sincera. A la columna que havia publicat abans d’anar-me’n de vacances, havia escrit que els gossos —no només els de la meva mare, sinó tots els gossos— em feien fàstic.

A l’article, que els dies posteriors a la publicació va ser condemnat per totes les patums del país, deia que no eren només l’olor i els pèls que deixen anar allà on jeuen, el que em fa fàstic dels gossos: «El que em fa fàstic dels gossos és com evidencien, de manera diàfana, que a l’altra banda de la corretja sempre hi ha una persona espatllada, abonyegada de dalt a baix. Veure algú passejant-ne un, o simplement ser conscient que algú té gos, fa que jo automàticament entri en estat d’alerta pel que fa a aquella persona. Necessito apamarli la ferida, veure per on raja, abans d’interactuar-hi. El prejudici també funciona a l’inrevés: més d’un cop, algú a qui tenia per un esguerrat s’ha acabat revelant, més tard, com l’amo d’una mascota, cosa que m’ha tret un pes de sobre, fent-me dir: ah, clar, era això. Els gossos em fan fàstic perquè són molt eficients, m’ho posen molt fàcil per detectar llondros».

No va haver-hi dia, en aquelles últimes vacances amb la meva família, que no em contactessin periodistes per pescar quatre declaracions que els permetessin allargar la polèmica i engreixar la raquítica quantitat de notícies que oferia, com d’habitud, el mes d’agost. Vaig declinar totes les entrevistes, menys la del programa matinal de la ràdio nacional del país; hi ha places que un no pot desocupar si el conviden a fotre-hi un bon cop d’estoc. Ni els fets excepcionals que trasbalsaven el país —les muntanyes de gossos morts, els sacs de pinso inutilitzables, les corretges relegades a la categoria de fetitxe— van ser obstacle perquè la ràdio volgués posposar l’entrevista. La productora del programa em va dir explícitament que, en un moment com aquell, «una opinió com la teva aportaria al debat una visió particular capaç de donar a la conversa una dimensió polièdrica». El circumloqui era, esclar, per dir-me que necessitaven un home de palla a qui calar foc. Vaig treure’m de sobre la productora adduint un compromís que només jo sabia del cert, i ella intuïa, que era del tot inexistent. La productora em va dir que llegirien extractes del meu article en antena, tant si jo hi participava com si no. També compartirem amb la nostra audiència que has declinat donar la cara en antena, Eloi. Abans de penjar, vaig dir-li «puta» tantes vegades com falanges tinc a les mans. Aquella tarda vam fer una excursió en un gorg on hi havia llimacs; els meus fills els van capturar amb un caçapapallones.

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família va ser el primer que al meu fill van començar a avorrir-lo els tobogans i el primer que la meva filla va llançar-se en tirolina. Va ser en un parc a l’entrada de Ribesaltes. Feia núvol, que a l’agost sempre fa festa si has de sortir de casa. Malgrat això, al parc hi érem nosaltres quatre sols. La mort sobtada de les mascotes havia fet que molta gent que no sabia com gestionar la por es tanqués a casa. Jo vaig passar-me tot el matí també al parc escoltant la ràdio amb auriculars. Quan l’extorsió de la productora es va consumar en boca del conductor del programa —«sembla que l’Eloi té molta gallardia per escriure columnes, però no per defensar-les davant dels nostres oients»—, em vaig emprenyar tant que vaig posar-me a donar coces al mobiliari del parc —un balancí de fusta en concret— fins a fer-lo sortir del seu eix.

No aguantaràs la posició. Estàs traient les rodes massa aviat. L’últim estiu que vaig passar amb la meva família, el dimoni va baixar a la Terra. El vaig veure per últim cop assegut al gronxador d’un parc de Ribesaltes. Aquell migdia vam dinar cargols a Le Domaine de Rombeau. Quan van arribar les postres, gelats per als nens i baba au rhum per a la seva mare i per a mi, ens van trucar de la recepció del càmping. Teníem reservades quatre nits més, però ens tornarien la part proporcional dels diners: nosaltres, i la resta d’hostes, havíem de desallotjar les instal·lacions aquella mateixa tarda.

13

Som al voral d’una carretera comarcal. Estem sans i estalvis, però el cotxe s’ha quedat sense bateria. El Coco no ha volgut col·locar els triangles d’emergència, ni s’ha posat l’armilla reflectant; seria absurd remenar un maleter on hi ha un cadàver per treure’n i col·locar elements que senyalitzen on ets. El vehicle és prou lluny de la via perquè els cotxes que van passant ni s’hi estavellin ni s’adonin que hi som. El Coco encara hi és, a dins, amb les portes i les finestres tancades, fent una trucada amb el telèfon del Milà —el mòbil del Coco, com el Passat, ha exhaurit la càrrega fa una bona estona. En el registre de trucades, aquesta última quedarà gravada a les 04:10 h. El Milà i jo som a fora, uns metres més enllà del cotxe, amb el cul a terra. La gespa del voral s’adherirà, primer, als nostres pantalons, després, a la tapisseria dels seients. Les normes de pulcritud que ens autoimposem abans d’ocupar un vehicle queden suspeses si, hores més tard, entregaràs cotxe i claus a un tercer perquè el porti a desballestar. D’això últim, del destí final del Passat i de tot el que conté, ens n’acabem d’assabentar quan el Coco, histèric, ens ha fet fora a crits, adduint que necessitava intimitat per parlar per telèfon: Iros fuera al arcén a tomar por el culo, me suda la polla a riadas si os enguarráis, que este coche mañana va directo al chatarrero; i deixa’m el teu mòbil, Milà.

Des de terra, amb els braços envoltant-nos els genolls, aquí enmig d’un voral a les fosques, el Milà i jo semblem dins d’un esquetx d’humor; al programa, sobretot al principi, abans dels crits, en fèiem molts. Em vaig disfressar moltes vegades, sovint amb vestits ridículs, però estic tan orgullós de cadascun d’aquells gags com de cada llibre que he publicat. L’art és una renegociació constant amb la noció que tens del ridícul. L’únic cop que vaig posar-hi pegues, a disfressar-me, va ser quan el Milà em va demanar que em caracteritzés de Jesucrist. Vam discutir llarg al camerino. Ara mateix podria sortir al carrer, em va amenaçar el Milà, fotre un cop de peu a una llauna i trobar-ne a sota tres iguals que tu, però sense tantes manies. Ens la vam dir grossa. La responsable de vestuari, per posar pau i salvar l’esquetx, va proposar que em disfressessin de Sant Pare; em vaig deixar fer. Mentre la responsable de vestuari em posava la creu, la mitra i la casulla, el Milà em mirava amb cara de males puces. Me l’estimo i me l’estimaré sempre, però mai entendré l’ateisme banal que passeja sense cap mena de vergonya. El dogma i la doctrina el feien riure, fotia barbacoes cada Divendres Sant només per tocar la pera; però a la nena la va dur als jesuïtes, perquè els jesuïtes eren a cinc minuts de casa. Entre les conviccions i la conciliació, el Milà va triar la conciliació. Va posar la vida al centre, on ja eren —on sempre han estat, i aquesta nit no n’és cap excepció— els seus interessos.

Els cops que el Milà i jo ens hem discutit fora de plató ha estat precisament per com feia de l’absència de fe una lluita contra el seu entorn més proper. Quan van convidar la filla del Milà a la comunió de la seva millor amiga, ell va decidir que se saltarien la cerimònia i anirien directament al convit. Des de la seva frivolitat, el Milà va aconseguir el que semblava impossible: fer assistir la seva filla a una comunió per la via civil. L’heterodòxia va fer que cap altre company de classe volgués convidarla el dia que rebien l’Eucaristia per primer cop; aquest aïllament social va deixar la filla del Milà desfeta. Tenia tot el dret a estar-ho: al capdavall, el que estava fent el Milà era delegar-li el seu desdeny cap a l’Església en comptes de permetre que ella pogués construir-ne, si s’esqueia, un de propi. Donar una vida endreçada als fills és donarlos fonamentalment la possibilitat de descobrir la disrupció de la norma per ells mateixos. Una adolescència només pot ser feliç i vertebrada si t’han deixat alguna bitlla dreta perquè li llancis la bola amb totes les teves forces, i fallis.

Sabem que un cotxe està reduint la marxa quan se’ns acosta perquè convivim amb la llum dels seus fars molta més estona que amb la dels vehicles que ens han ignorat, convenientment, des que estem aquí parats. El cotxe, que entra al voral i s’arrenglera amb el Passat, és un Qashqai de segona mà. La marca la identifico tan bon punt el vehicle surt de la carretera i ens ve a trobar; que el cotxe ha tingut més d’un propietari se’m fa evident quan en veig sortir el conductor. El Coco continua dins del Passat. El Milà i jo, que no sabem si ens hem o no ens hem d’aixecar, optem per la segona opció. Dins del Qashqai, que ara té els fars apagats però els llums de dins encesos, hi ha una dona fent mots encreuats amb unes ulleres de farmàcia per a gent amb presbícia. Fa pinta de tenir poca autonomia espiritual, és a dir, d’acompanyar el conductor del Qashqai allà on vagi. Ell, ara, remena el maleter del cotxe. El Coco continua dins del Passat, com si el que passés a fora no l’afectés. Com si ja hagués donat per telèfon totes les instruccions oportunes del que cal fer. Com si li estiguessin tornant un favor d’un deute contret fa temps, massa per perdre’l amb una cortesia que mai ha estat necessària en la relació entre ell i l’altre conductor. No sé si es van conèixer durant la primera o durant la segona condemna del Coco, però sé segur que ell i el paio del Qashqai es van conèixer a la presó.

La dona de dins del Qashqai aixeca la vista dels mots encreuats i mira cap on estem asseguts el Milà i jo. Per deixar d’intuir-nos i poder veure’ns bé, la dona activa els fars del cotxe, de manera que ens enlluerna i ens fa cobrir els ulls. Immediatament, el Coco surt del Passat i irromp, per la porta del copilot, que és la que té més a prop, dins del Qashqai. Ho fa passant per sobre de la dona, com si la dona fos un destorb inanimat, i apaga els llums. Després en surt i tanca la porta amb una fúria que fa ballar l’amortiguació del cotxe. El conductor —que torna del maleter amb unes pinces de bateria de color llibertari i desfent-se en disculpes per la indiscreció de la dona— és capturat pel Coco, que l’agafa del clatell com si fos una llebre acabada d’abatre. Les pinces de bateria cauen de les mans del pobre malparit. El Coco l’arrossega —literalment, els peus del conductor del Qashqai no tenen oportunitat d’aixecar ni mig pam de terra— fins al maleter; no el seu, el nostre. El maleter del Passat B3. L’urpa es tanca al voltant del clatell. Des d’on som no ho veiem, però sí que podem sentir: Suave, Coco, suave. El Coco obre el maleter i hi fica el cap del pobre malparit. Després comença a parlar a la seva presa amb un fil de veu. Des d’on som no el sentim, però com feia aquell imitador que teníem al programa, el Milà i jo ens inventem els diàlegs de l’escena posant-hi veu de Coco. ¿Què vols, acabar aquí dins?, diu el Milà. ¿Saps què hi ha dins d’aquest sac, fill de puta?, dic jo. ¿Saps a qui hi tenim a dins, tros de maricon?, diu el Milà. ¿T’agradaria que us hi poséssim a tu i a la gonorrea que tens per dona a fer-li companyia?, dic jo. El Milà es pixa de riure. La dona del cotxe s’empassa una pastilla i beu un glop d’aigua d’una ampolla de plàstic que tremola. Apaga el llum de l’interior del cotxe i no la veiem més. El cap de la seva parella surt del nostre maleter, perquè el Coco vol que en surti. No sense una empenta, el deixa anar. Torna a entrar al Passat i en tanca la porta. El conductor del Qashqai recupera tot l’equilibri i part de la compostura. Com pot, agafa de terra les pinces de bateria i les connecta a l’un i l’altre cotxe després d’obrir-ne els capós respectius. Després entra al Qashqai i encén el motor. El llum interior del Qashqai es manté —des que ho ha decidit la dona, i durant tot el procés de càrrega de bateria— apagat. Malgrat això, i malgrat el rugit del Qashqai mirant d’insuflar vida al Passat, podem sentir com el conductor escridassa la dona. Ho fa amb tanta agressivitat, i ella semblava tan preocupada i nerviosa abans d’apagar el llum, que se m’activa el desig retroactiu de veure com el Coco tanca el maleter del Passat amb el cap d’aquell covard a dins, obrint-lo i tancant-lo reiteradament, fins a separar el cap del tronc; el desig retroactiu que el Coco compleixi les seves amenaces. Al Milà no se li activa res. Ell ha assassinat una nena de vint-i-cinc anys aquesta nit. El que passa dins del cotxe són crits. Només són crits.

El motor del nostre cotxe torna a funcionar. El Coco fa sonar el clàxon; això ens fa posar drets al Milà i a mi. De camí a embrutar de gespa els seients del Passat passem per davant de la finestra del copilot del Qashqai. El Milà es tapa la cara, com si fóssim a la vista oral del judici on mai hem d’acabar. Jo no. Jo me la miro, la dona. Té edat de prejubilar-se i està desperta un dimecres de matinada: era el nostre públic objectiu. El de casa, el que no s’atrevia a venir a plató a posar els braços al servei del nostre desafiament diari contra la gravetat. Una dels quatre milions d’espectadors. M’aturo un moment, el que trigo a deixar-me llegir els llavis dient-li: Em sap molt de greu. Hi afegiria: Em sap greu haver contribuït a normalitzar una manera de parlar de la qual ara tu ets víctima, et demano disculpes. Però no ho faig. El que faig és entrar al Passat. El Milà ja és al seient de copilot. El Coco, sense que ningú hagi desconnectat les pinces de bateria de cap cotxe, posa primera i desembraga. Suau, Coco, suau. A la primera maniobra, els cables de les pinces surten volant pels aires. El Coco torna el cotxe a la carretera i accelera a fons amb el capó del Passat aixecat. Jo al seient del darrere i el Milà al del copilot, ens donem la mà, ens la donem ben fort. Amb la que ens queda lliure, ens cordem els cinturons. Quan el Coco és conscient que estem lligats, frena el cotxe en sec. Jo m’empasso el seient de davant. Al Milà li fugen les ulleres guantera enllà. El capó, aquest era l’objectiu del Coco, es tanca com les mandíbules d’un cocodril. El Coco, amb el cotxe en punt mort, agafa i entrega les ulleres al Milà. Bateria, capó, ulleres; tot en ordre. Primera, desembraga, accelera més, i més, fins a deixar enrere la carretera comarcal. Són les 05:00 h del matí.

14

Són les 05:20 h del matí quan arribem a l’àrea residencial del poble de costa. Dir-ne «àrea residencial» té més a veure amb la voluntat dels arquitectes que van projectar-hi les cases adossades que la conformen —eren els vells temps, els bons temps, estàvem en antena de 23:45 h a 02:00 h— que amb la realitat actual de la urbanització. La dificultat per arribar-hi en transport públic i la poca presència de vehicles a les places privades annexes als habitatges fan presagiar que, almenys en aquesta època de l’any, aquí només hi viu qui no pot permetre’s viure enlloc més. La mena de gent que necessitem ara mateix.

El Coco ens demana al Milà i a mi que ens quedem al cotxe, que ara torna. L’obeïm i des dels nostres seients el veiem trucar a un dels intèrfons exteriors de les cases. La incertesa i la confusió expectant és la mateixa que devien sentir els meus fills quan els feia quedar-se sols dins del cotxe per posar benzina o per comprar una barra de pa al forn amb el cotxe en bateria. ¿I si torna de l’interior de benzinera amb cromos? ¿I si torna amb croissanets farcits de crema i xocolata? Els nostres incentius, comparats amb els que tenien els meus fills, són uns altres. Portem una noia morta al maleter del cotxe. Jo no m’ho he deixat de repetir des que hem sortit de Tailàndia. L’únic cop que ho he dit en veu alta, el Coco m’ha respost: Pues claro que llevamos una pava muerta en el maletero. ¿On ha d’estar, sinó, una dona dins d’un cotxe? ¿Conduint-lo? El Milà, que en aquell moment estava fent un glop del refresc de cola, gairebé s’ennuega de tant riure.

D’una de les cases, la que el Coco premia l’intèrfon, en surten dos homes. Un té el cap afaitat i una barba que només duen així de llarga els integristes islàmics, els copywriters d’agència de publicitat o els motoristes a qui els agrada conduir en manada per la carretera. El cap pelat el col·locaries en aquest últim grup, o almenys te l’imagines formant-ne part quan tenia prou diners —els vells temps, els bons temps— per no haver d’escollir entre beure aigua potable o pagar-se l’assegurança de la moto. Ara només te’l pots imaginar anant a peu, o rebent diners del Coco per omplir el dipòsit de manera excepcional i quedar-se, de propina, un canvi prou molsut. Porta una roba que no s’adiu amb el temps que fa, però probablement no en té cap altra de neta.

Surten dos homes, quan el Coco prem l’intèrfon. L’altre, com el cap pelat, no deu pesar més de cinquanta quilos, i no deu pesar-los molt a desgrat seu. A diferència de l’altre esbirro, aquest sí que té cabells; Déu posa cabells al cap de desgraciats per fer que els que no en tenim no ens sentim tan miserables. Té aquell moreno de quan ja has esgotat l’atur i tens la casa en estat de semiabandonament, és a dir: el moreno que agafes quan l’única opció de vida salubre consisteix a passar el màxim de temps possible fent el ronso al carrer. Si el primer té pinta de motorista, i per tant tots els números per endur-se el Milà a casa, aquest altre ha de ser per força qui es faci càrrec del Passat. Si no es canvia de calçat, el conduirà fins a la ferralleria amb unes xancletes de piscina amb la bandera del Brasil. Duu una cervesa que, quan parla amb el Coco, mou amb uns escarafalls que evidencien —no en surt ni una gota— la poca quantitat de líquid que queda dins la llauna.

El Coco es treu una cartera de la butxaca interior de l’americana. L’obre. Es llepa el polze i comença a comptar bitllets grocs. En dona una quantitat equitativa a un i altre esbirro. El cap pelat entra a la casa adossada i torna amb dos cascos de moto. El moreno escura la llauna i la tira enmig de la vorera. El Coco els dona instruccions amb l’índex estès, que és la manera de fer implícita l’amenaça d’allò que passarà si no fan la feina ben feta. La manera d’estalviar-se un: Andaros con cuidadito.

La clau del Passat torna al contacte; la introdueix el Coco, que no es refia que el moreno sigui capaç d’encertar-la a la primera. Nosaltres continuem als nostres seients, esperant instruccions. La reixa que dona accés al pàrquing de la casa s’obre i en surt una moto de gran cilindrada estil cruiser. La munta el cap rapat. Prem el fre i dona gas per les mateixes raons que el Milà va posar Closing time de Tom Waits a la nena tomàquet, i amb el mateix resultat. No hi ha res més a l’abast de tothom, res més democràtic, que l’exhibició d’unes pretensions que mai arriben a impressionar ningú.

El Milà i jo sortim del cotxe, després que el Coco ens anunciï que ja podem. Amb una naturalitat que no deixarà de sorprendre’m per molt que passin els dies, tots tres fem dringar els caps i ens aferrem fins a formar una rotllana còmplice i íntima, com la que farien uns esportistes o uns músics abans de pujar a l’escenari. Ulls i boques aclucats, braços ferms. He tingut moltes amigues, he tingut alguns amics, però mai he tingut un grup d’amics. Ara, aquí, protegit per una munió de braços com aquells en què mai em vaig atrevir a deixar-me caure, sento una eufòria de sobredosi d’ansiolític. Gràcies, gràcies, gràcies, ens diu el Milà. Flairant la seva respiració pausada i la del Coco, la respiració dels meus amics, m’oblido que tots tres som monstres i, encara que sé que Déu no ho farà, jo ens perdono. La rotllana es trenca quan el Coco en surt, i el Milà i jo també ens deixem anar els braços. Després fem una altra abraçada —per separat, primer el Coco, després jo— al Milà, abans que pugi de paquet a la moto i es posi el casc que li ofereix el cap pelat. Quan ja té fetes totes dues coses, el Milà obre la visera del casc perquè no se li entelin les ulleres. El cap pelat, que no ha parat de donar gas en cap moment, només ha de deixar anar el fre perquè la moto surti canonejada de l’àrea residencial; ara només hi quedem el moreno, el Coco, el Passat i jo.

Quan el moreno mira de girar la clau del contacte, el Passat no arrenca. Fa aquell belar d’ovella dels cotxes que tenen prou bateria per esbiegar però no per encendre’s. ¿Un altre cop?, faig jo, assegut a la vorera contrària. El Coco era al meu costat, esperant que el moreno toqués el dos amb el Passat per donar la feina per enllestida; Su reputísima madre, diu, ara fent cap al cotxe. Obre la porta del conductor i es fica a dins sense deixar sortir el moreno, a qui empeny al seient del copilot. El Passat no arrenca. El Coco surt, tanca la porta i comença a fotre coces al cotxe. El trontolleig fa bressolar el vehicle amb el moreno a dins, que no deixa anar l’agafall superior del Passat fins que les puntades de peu no paren. Aleshores el moreno torna al seient del conductor i abaixa la finestra, esperant alguna instrucció. El Coco tanca els ulls i es pessiga l’arrel del nas, el gest ideal per enviar el missatge, a qui has fet por, que estàs mirant d’apaivagar la fúria i pensar en fred. Després camina fins al maleter. Posa les mans a la carrosseria i flexiona les cames. No cal que digui res per fer que jo m’aixequi de la vorera i imitar la seva postura: hem d’empènyer el cotxe els metres que calguin fins que el motor revifi. És massa tard per buscar una alternativa i som en un espai prou segur i ben il·luminat —05:35 h— per fer-ho, i per fer-ho amb èxit.

El Milà i jo comencem a empènyer el cotxe, les rodes del qual van girant a pas de bou. Mai tornarem a estar tan a prop de la nena tomàquet com ara mateix; empenyem el cotxe per allunyar-nos-en. Un cop de vent ha dut la llauna de cervesa buida del moreno de la vorera a la carretera; una de les rodes del Passat l’esclafa amb parsimònia. Empentem, empentem, empentem. El moreno va girant la clau al contacte, provant infructuosament d’arrencar el Passat. M’hauria agradat estudiar ciències, i no lletres, per poder empènyer el cotxe sense pensar en Sísif, fill d’Èol, pare de Glauc. Condemnat per Zeus a empènyer eternament una roca enorme cim amunt que, un cop a dalt, rodola fins al punt inicial i sant tornem-hi. Perquè el cotxe l’arrencarem, el roc arribarà a dalt de tot de la muntanya; però hi ha alguna cosa que em fa anticipar que una part d’aquesta pedra ens l’endurem a la sabata.

M’hauria agradat estudiar ciències, i no lletres. No vull saber què és l’Odissea, ni Homer, ni Albert Camus, ni Le mythe de Sisyphe, ni haver-la vista morta, ni haver de veure-la morta, d’ara endavant, de dilluns a diumenge, cada nit, totes les nits. Empeny, em diu el Coco. No paris d’empènyer.

Diuen que mai t’oblides d’anar en bicicleta, però no et diuen que del dia que en vas aprendre només s’enrecordarà la persona que tenies al darrere quan vas començar a pedalar, per primer cop, tot sol. Tampoc et diuen que no és orgull, o no només, el que experimenta aquella persona que t’assisteix en la recerca d’autonomia. El que experimenta és el vertigen d’adonar-se que fer bé les coses és indissociable d’aprendre a assumir que tard o d’hora escaparan de la teva supervisió. Que en perdràs el control, en favor d’obrir-li espais de llibertat a l’altre. Que, deixant anar el seient, estàs deixant anar moltes altres coses.

La carrosseria del Passat ens fuig dels dits. El motor brama i el moreno posa primera i trepitja l’accelerador a fons fins que el cotxe desapareix. El Coco i jo ens deixem caure a l’asfalt, exhausts, ben segurs que per allà no passarà cap altre vehicle fins que passi, si passen, els serveis de neteja. Estem de panxa enlaire, mirant el cel. Els núvols no evoquen cap forma reconeixible. Són les 05:40 h del matí. És hora de tornar a casa.

De l’article de demà n’he fet sis versions. La cinquena és aquesta:

15

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família, el dimoni va baixar a la Terra i la meva àvia continuava en una residència. Com que ens van desallotjar del càmping on ens estàvem, el primer que vaig fer, maltornat a casa, va ser anar a veure-la. L’àvia patia un Alzheimer criminal. La mare dels meus fills, que sempre es quedava amb ells quan jo anava a la residència, em deia: Toca-la, abraça la teva àvia; allà dins no ho fa ningú. Jo sí: rodejava l’àvia amb els braços, i alguns cops, no tots, ella em petonejava instintivament el coll.

Al contrari que amb l’altra besàvia, el contacte que les meves criatures tenien amb la meva àvia paterna era irrisori. Va ser l’estiu anterior a l’últim que vam passar en família que amb la mare dels meus fills vam decidir deixar-los de dur a la residència. El que miràvem d’evitar, la seva mare i jo, era que creixessin pensant que el destí final de tot ésser humà era aquell espai de cossos inerts sobre butaques, de crits inintel·ligibles, de punts al front i als llavis —perquè si no recordes que, quan caus, has d’interposar les mans entre el terra i tu, amb alguna part del cos hauràs de frenar la inèrcia de la gravetat. Preteníem, i encara ho fem, que els nens no normalitzessin l’absència d’amor en les cures i l’estima amb horari de visites, perquè encara era hora que jo mateix comencés a pair tot allò. No en va, visitava una resident en qualitat de net, no de fill, és a dir: de visita en visita, com que no era jo qui havia ficat l’àvia allà, no havia de bregar amb els meus remordiments.

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família només vaig poder escapar-me aquell cop, a veure l’àvia. Quan vaig arribar la vaig trobar clapant. Aquell dia, com sempre que estava adormida durant una visita, la vaig deixar estar; no la despertava mai. És vulgar despertar un malalt d’Alzheimer que dorm només perquè al cap d’una hora te n’hauràs d’anar. Aixecar la veu a una persona amb lleganyes, buscar de forma estrident que el reconeixement sigui mutu, els «hola, ¿que saps qui soc?» inútils. En el sentit intrínsec de la paraula inútil. Aquell collir engrunes contra rellotge, les que siguin, el que sigui, consumir amb abúlia una persona que ja està consumida, em semblava i em sembla decadent. Decadència de taques de pintallavis entre les dents.

L’àvia, en despertar-se aquell dia, estava xerraire, però la malaltia convertia la seva pulsió en una loteria de sons que no significaven res. Jo, malgrat tot, contestava cada galimaties com podia, i així anàvem fent. Com que l’atenció no calia centrar-la en la conversa, me la vaig mirar de dalt a baix buscant les taques de puré que sovint li embrutaven la roba. En vaig trobar un parell que de seguida vaig netejar amb una tovalloleta humida; des que era pare, sempre en duia a sobre. Des del paquet de tovalloletes, dos nadons presumptament adorables em somreien. Era un recordatori: si amb aquest producte d’higiene estàs gestionant una vulnerabilitat que vagi a més, en comptes d’una que vagi a menys, la teva vida no pot ser sinó un fracàs, i tu, res diferent d’un esclau.

El lloc, la residència, em va semblar més buit d’esperança que de costum. No havia canviat res des de la darrera visita, però era precisament aquesta inalterabilitat la que m’anguniejava. Els governs espanyol, francès i italià no l’havien decretat, però la majoria de la població s’estava protegint, i protegint els seus, com si fóssim en estat d’alarma. Que els ancians que compartien planta amb l’àvia fossin estrictament els mateixos —la residència era concertada, amb un baix nombre de residents que n’afavoria la familiaritat— enviava el missatge que no hi havia cap dels seus familiars, ni tan sols amb l’Apocalipsi en marxa, que hagués volgut arreglar l’habitació dels mals endreços perquè la padrina passés la fi del món a casa. Com que no teníem res millor a fer i com que el dimoni havia tornat a la Terra, amb l’àvia vam anar a resar pels residents amb qui compartia sostre a la llar d’avis.

A cent metres de la residència hi havia una església modernista que feia patxoca. Vam començar a anar-hi els diumenges a oir missa. Jo, bateig a banda, mai he estat d’anar a l’església, però l’àvia sí, així que l’esforç pagava la pena: jo esquivava passar temps a la residència i l’àvia recuperava, després que la malaltia l’hagués deixat sense autonomia, la rutina de la litúrgia. Quan l’Alzheimer t’emboira tots els trets distintius, com els hi emboirava a l’àvia, és molt difícil dir el que s’és i el que no s’és. Per a mi, si em pregunteu, parlar en passat d’un malalt d’Alzheimer equival a deshumanitzar-lo. La meva àvia no era catòlica: la meva àvia és catòlica. I aquella església va fer que allò que abans era frustrant —mirar de connectar amb l’àvia, de parlar-li sense que respongués, o responent coses indesxifrables— s’esvaís. Ella i jo teníem, de sobte, una hora per estar junts sense la pressió d’intercanviar frases i deixant que el contingut l’omplissin homilies i càntics. Gràcies a l’organista i la veu dels feligresos, l’àvia i jo estàvem per primer cop junts en un concert.

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família, però, no vaig anar a veure l’àvia diumenge; vaig anar a veure-la un dissabte. Si els dies laborables, a falta de missa, l’església normalment era buida, aquell dissabte hi havia almenys dues desenes de persones resant. Unes cinc ho feien de genolls. Quan vaig veure-ho em va semblar la cosa més entenimentada que es podia fer en un context com el d’aquell estiu: collar-te a l’agenollador i anar encadenant parenostres fins que la boca se t’assequés i el dimoni tornés subsol endins. Sobretot perquè, fora l’església, ningú altre, ni particulars, ni autoritats, sabien ben bé com havien d’enfocar els endemans de la plaga que s’havia carregat tants i tants, tots els animals domèstics. L’opinió pública es dividia entre esquerra —«darrere d’això hi ha els Estats Units»—, dreta —«darrere d’això hi ha Rússia»— i sonats sense una adscripció política definida —«ens fumiguen amb avions conduïts per llangardaixos»—, però tots tres coincidien en el negacionisme a l’hora de fer responsable qui jo, i la desena de feligresos amb qui vaig compartir capella aquell dijous d’agost, sabíem perfectament culpable de la sagnia d’animals amb xips subcutanis i collars amb números de telèfon.

El que no sabien aquells feligresos, i sí que sabia jo, eren les raons per les quals el dimoni feia tot allò. No era vingut a destruir el món: era vingut a destruir el meu, de món.

Tornant de la residència en cotxe, el director de projectes del diari em va trucar perquè escrivís una columna contestant els insults que van proferir-se contra mi immediatament després que el matinal de la ràdio nacional m’hagués titllat de covard. Insults contra mi n’hi havia tothora. El problema era que els apel·latius als quals ja m’havia acostumat —impresentable, feixista, porc— van donar pas a uns altres que posaven en dubte la meva valentia —pusil·lànime, gallina, maricona— i, per tant, tot el que era essencial a la meva escriptura. No t’enviaré cap columna, vaig respondre al director de projectes, estic de vacances.

Quan vaig arribar a casa, la mare dels meus fills estava escridassant-los. La malifeta que justificava els crits era que havien agafat un dels meus còmics —el buidatge de la casa dels meus pares posterior al divorci va convertir casa meva en un museu involuntari de la meva infantesa— i l’havien pintat amb ceres de colors. El còmic en qüestió era una edició de butxaca en blanc i negre dels X-Men sense cap mena de valor; dubto que algú hagués pagat ni tan sols el preu que figurava a la contracoberta de l’exemplar. No en facis un gra massa, dona, vaig dir a la mare dels meus fills tot seient a terra amb ells. Vaig obrir el còmic, vaig agafar una cera i vaig començar a guixar-lo; aviat s’hi van afegir els nens. Vam passar tota la tarda pintant el còmic. Em vaig cuidar molt de no donar als meus fills cap indicació d’adult presoner de la seva infància. No vaig dir al meu fill que no pintés l’uniforme de Cyclops de verd en lloc de pintar-lo de blau. No vaig dir a la meva filla que els cabells de Rogue no eren morenos sinó castanys. Protegir la infància dels fills és deixar que destrossin la teva; participar en aquesta destrucció, l’acte de maduresa més elevat que un home pot dur a terme.

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família, el dimoni va baixar a la Terra, i amb els meus fills, i un grapat de llapis de cera, vam redissenyar les disfresses d’un supergrup mutant. Acaba ja, papa, que puguem passar a la pàgina següent, em va demanar el gran mentre jo enllestia Wolverine amb una cera groga. Vaig repassar la pàgina, per veure si hi quedava feina pendent. ¿No el pinteu, aquest?, vaig demanar als meus fills assenyalant Nightcrawler. No, aquest no el podem pintar. ¿Què vols dir? Que no podem pintar-lo, aquest, va insistir la meva filla. Vaig agafar el còmic i vaig repassar les pàgines anteriors, les que ja ens havíem encarregat de pintar entre tots tres. En totes les que apareixia Night-crawler, el mutant continuava en rigorós blanc i negre de vinyeta en vinyeta. No hi havia ni rastre del blau que li pertocava segons el disseny original del personatge, ni tampoc de cap altre color.

Vaig mirar-me el còmic amb cara d’enze, com si fent-ho pogués treure’n l’entrellat. Papa, ¿que estàs bé?, vaig sentir mentre m’allunyava pel passadís amb l’exemplar dels X-Men a les mans, fent cap a les prestatgeries del menjador. Vaig col·locar-lo al buit que havia deixat en lliscar pel prestatge, i vaig agafar un altre exemplar de la mateixa col·lecció, però d’un altre personatge: Daredevil. Pinteu aquest, millor, vaig demanar als meus fills tot donant-los el nou còmic. ¿No el pintes amb nosaltres? No, jo me’n vaig a preparar el sopar; però podeu continuar pintant sense mi i havent sopat m’hi torno a afegir.

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família només vaig cuinar un dia, i va ser l’únic dia que els meus fills es van saltar el sopar. Quan vaig anar a dir-los que paressin taula, me’ls vaig trobar dormint a la catifa de la seva habitació, amb llapis entre els dits i les galtes enganxades al paper de baixa qualitat del Daredevil que els havia donat perquè el pintessin. Els vaig ficar al llit i vaig apagar el llum. Aprofitant que no havíem de sopar en família, la mare dels meus fills tampoc va voler sopar en parella; es va preparar un bany d’escuma i, en remull, es va posar a llegir una novel·la de Nora Ephron. Jo vaig anar al sofà del menjador amb el còmic que havien guixat els meus fills. En obrir-lo, vaig comprovar que l’havien guixat només fins a la pàgina disset. De la disset enrere, totes les figures estaven empastifades de cera, excepte les vinyetes de Daredevil i les de la seva identitat civil: Matt Murdock.

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família em vaig adonar que Nightcrawler i Daredevil tenien una cosa en comú, una correlació de la qual des d’adolescent jo era conscient però que mai fins aleshores me’ls havia fet relacionar: els dos superherois eren personatges que, molt obertament, professaven la fe catòlica.

Vaig retornar Daredvil a la prestatgeria, arrenglerantlo al costat d’un còmic de Green Lantern. Era l’episodi on el protagonista de la sèrie, Kyle Rayner, obre la nevera de casa i hi descobreix el cadàver d’Alexandra DeWitt, la seva xicota; Major Force l’ha matat i l’ha ficat dins del frigorífic domèstic. L’escena va inspirar l’expressió «dones dins de neveres», una tendència que la guionista Gail Simone havia percebut en moltes trames de còmics de superherois, on els personatges femenins eren assassinats, mutilats, agredits sexualment o patien altres tragèdies en una proporció molt més gran que les seves rèpliques masculines. Ficar «dones dins de neveres» suposa un incident narratiu, considera Gail Simone, que només serveix per motivar o desencadenar històries íntegrament centrades en els problemes i els conflictes dels homes.

16

El Milà havia conegut l’Alicia Murillo, però no l’havia llegida. La nena tomàquet sí que l’havia llegida. També l’havien llegida els guionistes del programa del Milà per preparar-li l’entrevista que ell havia de fer-li a ella.

El programa del Milà —no el programa-programa del Milà, no el que el va mantenir vuit anys líder, sinó un d’actual, en el qual ningú cridava, amb audiències irrisòries, emès a la tele pública perquè el signe polític del govern i del Milà anaven tots a l’una— era un talk show de caràcter monogràfic. El dia que el Milà va conèixer l’Alicia Murillo, el tema central del programa era la relació entre sexe i capitalisme. El programa, com cada setmana, tenia dos blocs: el primer, un debat amb experts i veus autoritzades; el segon, una entrevista en profunditat. L’Alicia Murillo era, aquell dia, la protagonista del segon bloc.

El Milà la va conèixer als passadissos de l’estudi de gravació quan la responsable de producció els va presentar. El Milà li va fer una encaixada de mans —havia deixat de fer petons en contextos laborals des que havia acabat el programa-programa— i hi va intercanviar algunes paraules. Era aquella mena de conversa forçada que es dona en esferes culturals on és evident que una de les parts menysprea l’altra perquè en coneix perfectament la trajectòria, i l’altra menysté la part contrària per desconeixença absoluta de la seva obra; aquestes posicions les ocupaven, respectivament, l’Alicia i el Milà. Era el primer cop que es veien i seria l’últim, però això encara no ho sabien ni l’Alicia, ni el Milà, ni encara menys la responsable de producció.

El programa va arrencar com normalment: amb un debat del qual el Milà desconnectava la major part del temps. Si el podia ignorar i conduir alhora era per les indicacions que li anaven oferint, des de realització, per l’orellera. També, per les preguntes prefabricades que l’equip de guionistes li preparava per a quan la conversa quedés estancada. Sexe i capitalisme: els tertulians eren una psicòloga i sexòloga marxista, un filòsof i youtuber amb un tallat de cabells mohicà, i una treballadora sexual feminista; l’enumeració, durant la reunió dels guionistes amb el Milà, va ser feta en aquest ordre. ¿Des de quan hi ha putes feministes?, va demanar el Milà al seu equip, amb cara d’incomprensió i fàstic. El terra semblava cridar els guionistes. La cap de guió, des de l’extrem contrari de la taula que encapçalava ell, va contestar al Milà. Va parlar-li de Georgina Orellano, de María Riot, de Monique Prada. El raïm de noms i referències van ser rebuts per la resta de guionistes amb un assentiment unànime, com si fossin en un concert de rap. T’hem posat un annex al guió amb tota aquesta informació, va dir la cap de guionistes. Un cop acabada l’exposició, el Milà va quedar en silenci. Després va tornar la mirada als folis de guió que tenia entre les mans i va dir: Però quanta collonada.

Amb aquests antecedents, el debat no podia ser sinó, i en el millor dels casos, decebedor per a totes les parts implicades. L’Alicia Murillo i la responsable de producció se’l miraven des de darrere les càmeres. La primera va demanar a la segona les indicacions per arribar al lavabo. La segona, un quart més tard, corria pels passadissos de l’estudi mirant de trobar la primera. El telèfon de l’Alicia estava apagat o fora de cobertura; després del quinzè cop de sentir-ne la cantarella en un missatge pregravat, la responsable de producció va assumir que la cobertura, en aquest cas, no semblava que fos el problema.

L’Alicia Murillo no va tornar a aparèixer pel plató, ni tampoc va contestar cap de les trucades de la productora; l’endemà en bloquejaria el número. Com que el programa no era en directe, i aprofitant l’avinentesa que la cap de guionistes acabava de publicar un manual feminista per combatre les fal·làcies verbals dels masclistes, van farcir el segon bloc del talk show amb una entrevista en profunditat que ella va contestar encantada —estava a la televisió pública parlant d’un llibre escrit en dos mesos— i previnguda —havia tractat prou amb el Milà per no deixar-se sorprendre per la seva ignorància. A ell, la substitució d’una per l’altra li va ser completament indiferent, però va escridassar igualment la responsable de producció. Ho va fer davant de la res-ta de l’equip. El poder només es manté a força d’exercir-lo.

Alicia Murillo: des d’aquell dia que no l’havia tornat a sentir, el Milà, aquell nom. Ni tan sols va llegir —ni ho feia prèviament ni va haver de fer-ho en directe— les preguntes que els guionistes havien preparat per a l’entrevista amb ella. El fet que l’ordinador que utilitzava a plató per llegir el guió durant les gravacions fos el mateix que, fa un moment, reproduïa cançons de Leonard Cohen i Tom Waits a Tailàndia, ho ha posat tot molt fàcil. Després que la nena tomàquet en pronunciés el nom —«¿Saps qui és l’Alicia Murillo, Milà?»—, després que el Milà l’associés al monogràfic sobre sexe i capitalisme; després que la situació entre ells dos, sense encara definir-se del tot, hagués entrat en una fase obertament monstruosa, el Milà fa clic. Concretament, al document del seu ordinador desat com a «Alicia Murillo».

«Alicia Murillo», llegeix el Milà en veu alta, sota l’escolta atenta de la nena tomàquet, «investiga sobre com ho podem fer perquè les cures, en tota l’amplitud del concepte, siguin reconegudes com una activitat econòmica, posant en dubte la gratuïtat de tota feina domèstica. Murillo és cantant i activista feminista, col·laboradora habitual de la revista Píkara Magazine i coordinadora de tallers postporno». També hi diu «un aplaudiment, si us plau», però això el Milà no ho llegeix.

Les preguntes que havien preparat l’equip de guionistes eren les següents: «¿Per què creus que els homes haurien de pagar per qualsevol intercanvi sexual, inclòs el que tenen amb les seves parelles afectives? ¿A què et refereixes quan dius que les relacions sexuals entre homes i dones no són equànimes? ¿Per què defenses que cobrar per tota pràctica sexual és una manera de surfejar les normes que ens imposa el capitalisme? ¿Com és que, fins i tot quan el sexe amb un home és plaent, penses que la dona que hi ha tingut relacions hauria de fer-lo passar per caixa? ¿Per què consideres que la dona feminista no hauria de ser “l’única gilipolles que jugui a la gratuïtat”, en paraules teves? ¿Per què sostens que el coit és una forma de control i de submissió?». El Milà llegeix totes aquestes preguntes en veu alta, aturant-se aquí, a mig document. El tanca i l’arrossega fins a la icona de la paperera, i per un moment pensa a esborrar-ne el contingut. No ho fa.

¿Parlem d’aquesta Alicia Murillo?, interroga el Milà a la nena tomàquet, plenament conscient de la naturalesa retòrica de la pregunta. Ella, encara des del sofà, es mira el Milà somrient amb condescendència. Torna a regirar el bolso; aquest cop en treu un bloc de pòstits i un bolígraf per guixar la primera de les notes, la que fa de portada. Hi inverteix uns segons que el Milà utilitza per antagonitzar-la encara més. La nena tomàquet torna el boli al bolso, i també el bloc, després d’arrencar-ne la nota adhesiva que ha guixat. Fent altra vegada cap al bany del dormitori, deixarà la nota enganxada a la pantalla de l’ordinador del Milà. És un número de vint-i-dues xifres. Un compte bancari, el de la nena tomàquet, que ara fa un riu al bany del dormitori, porta oberta de bat a bat; el Milà en pot sentir perfectament el rajolí. Asseguda encara a la tassa, la nena tomàquet fa: Fes-me’n avui una de deu ca’s, i les cinc que queden me les fas en els pròxims dies, que no vull que els fills de puta d’Hisenda hi fiquin el nas. I és justament aquí, mentre la nena tomàquet recita aquesta frase amb una grisor burocràtica que porta estudiada de casa, que el Milà ho entén: això no és cap broma de mal gust massa elaborada. Això és exactament el que sembla.

El Milà va repetint-ho —«mala puta, mala puta, mala puta»—, però en el fons sap que la nena tomàquet no fa altra cosa que apujar l’aposta d’un joc que ell i el seu programa, el seu programa-programa, van contribuir a dissenyar. Un joc on les úniques regles són desfer-se dels escrúpols i tenir clar que tot està en venda. La nena tomàquet és una versió millorada de la seva mare: té el bon gust, posats a follar, de no follar-se toreros i de llegir pensadores feministes per donar cobertura ideològica al que, sense els llibres, seria mera extorsió. Els seus guionistes sí que l’han llegida, la nena tomàquet sí que l’ha llegida, però el Milà no ha llegit l’Alicia Murillo. Tampoc ha llegit la resta de llibres de teoria de gènere que figuren a l’annex del document que acaba d’arrossegar a la paperera de reciclatge de l’ordinador portàtil. No necessita cap bibliografia per saber què passarà si es nega a transferir els deu ca’s diaris fins a saldar el deute dilluns vinent. La nena tomàquet construirà un relat dels fets d’avui on ni tan sols caldrà falcar-hi mentides: n’hi haurà prou amb fer balanç amanint la narració amb conceptes com «relació de poder desigual» o posant especial èmfasi en «jo tremolava, però ell va continuar», per fer desaparèixer la vida del Milà aigüera avall. De fet, ho podria fer fins i tot amb els seixanta ca’s acabats de transferir. El podria robar i després matar-lo. Matar-lo públicament.

El Milà recupera l’arxiu «Alicia Murillo» de la paperera. Comença a llegir allà on s’ha aturat abans. Hi troba la següent cita de Murillo, extreta del llibre Maternidades subversivas: «Quan les dones em demanen “si jo li faig pagar a ell, ¿per què ell no m’hauria de cobrar a mi?”, jo els responc: “és que poden arribar a cobrar-te, espero que no siguis tan bleda de pagar-ho”. El que vull dir és que ens hem d’avançar nosaltres. No podem donar-los idees a ells». Primer deixar-se robar, després deixar-se matar. O avançar-se, és clar.

El Milà fa cap al dormitori i tanca la porta darrere seu. Són les 19:15 h a Tailàndia.

17

El Coco i jo fem camí pel voral de la carretera que connecta el poble de costa on hem deixat el Passat amb un altre municipi, també costaner, però a diferència del primer, amb línia de Rodalies. El sol ha començat a despuntar, per sort a la nostra esquena. Estem exhausts i suats. Fa un parell de quilòmetres, dels tres que ja hem escurçat, i dels cinc que encara ens queden, que el Coco ha abandonat la seva americana Ted Baker a la barrera de protecció del voral, al quitamiedos, com ha dit ell. Caminem per la dreta de la carretera, quan el més recomanable és anar per l’esquerra per afavorir la visibilitat; avui no en volem, nosaltres, de visibilitat. Volem beure aigua, aigua ben freda, i treure’ns els mitjons quan arribem a casa per comprovar com tenim d’encetats els peus. El timbre d’una bicicleta fa que el Coco i jo ens arrapem a la barrera de protecció del voral. Un ciclista ens avança sense dir ni ase ni bèstia. Duu una d’aquelles bicis de carretera de les que compres quan els teus fills ja no volen saber res de tu o bé quan tu no vols saber res dels teus nets. El ciclisme ha matat els dinars de diumenge a casa dels sogres: ara que l’avi ha de sortir a pedalar fins a l’hora del vermut, per beure-se’l evidentment foracasa, i ara que l’àvia vol estalviar-se un matí de cuina per gaudir de la mateixa autonomia que el marit, val més que t’agradi el menjar precuinat en safata de plàstic. La dona s’ha alliberat, l’home ha decidit que la corresponsabilitat no era cosa seva i ara els dinars de diumenge són un desastre. És com les segones residències: ja ningú en té perquè les dones blanques han decidit que amb una casa per netejar —nosaltres només les netegem si hem d’esborrar les proves d’un crim— ja en tenen més que prou. El ciclista ens avança, sense dir ni piu, però ja ho dic jo: sumant esforços, els adults en bicicleta i el feminisme ens han privat del somni de tenir una caseta de caps de setmana a la Costa Daurada.

El Coco beu i es neteja la cara en una font pública. Jo, que ja ho he fet, em miro la carretera que hem deixat enrere abans d’arribar al poble i escupo en la seva direcció; l’esput no hi arriba, però el menyspreu no treballa mai per objectius. El Coco i jo avancem municipi a través, deixant enrere comerços locals que estaran tancats fins d’aquí unes hores i cafeteries que comencen a aixecar la persiana. Irremeiablement, malgrat els esforços que ha fet el Coco des que hem sortit de Tailàndia, ens creuem amb passejants matiners. No ens reconeix ningú. No és que ens reconeguin i ens ignorin; quan has estat famós saps perfectament quan algú sap qui ets però, per timidesa o per respecte, no se t’acosta. No és això. Per a ells som el que ells són per a nosaltres: ningú. Aquest fet —que ens hauria de treure un pes de sobre, encara més tenint en compte d’on venim i el que hem fet— al Coco el trasbalsa. De sobte, soc conscient que l’emprenyada del Coco amb la dona del Qashqai, la insistència a caminar per la dreta del voral de la carretera, no era per protegir la nostra identitat evitant que ens reconeguessin en una situació comprometedora: era per protegir el seu ego de la certesa que absolutament ningú s’enrecorda de nosaltres. Suposo que és just: vam explorar de manera tan temerària els límits del que estava permès, del que era civilitzat, que necessàriament vam incórrer en la barbàrie, i ningú aixeca monuments als bàrbars. Ningú fa res per preservar-ne el record.

Jo l’entenc, el Coco. Perquè línia a línia, article a article, tertúlia a tertúlia, jo he mirat de fer el mateix que ell ha mirat de fer aquesta nit: posar distància entre jo i el meu públic potencial. Ho he fet defensant i donant oxigen a tot d’idees inacceptables. Insultar per escrit és la manera més efectiva de no haver de picar pedra per obrir-te cap porta: com que te les trobes totes tancades, no has de posar mai el teu talent sota l’escrutini públic. El professor m’odia, el sistema cultural del país m’odia, el meu gos s’ha menjat les cinc versions de l’article de demà. Quan acabi tot això, en podreu llegir la sisena. No és el millor que he escrit, però sí que és el millor que m’hauran publicat mai.

No hi ha cap revisor, a l’estació de Rodalies del poble de costa, però igualment comprem les targetes d’un sol ús. Les pago jo, que soc l’únic que porto efectiu, molt d’efectiu. Yo he dejado los dos quilos y medio debajo del colchón de los viejos, diu el Coco; convida’m, Eloi. Els bitllets que duc són tan grans que la quantitat de monedes que escup la màquina expenedora de targetes de viatge, quan ens torna el canvi, és una autèntica animalada. Agafa’n, li dic al Coco, que a mi tot això no m’entra al moneder. Ell n’arreplega la meitat i comença a tirar cap al bar de l’estació. Quedan quince minutos para que venga el tren, diu el Coco, vaig a fotre-li a la màquina escurabutxaques i al trifàsic de Baileys; vens?

Són les 06:40 h del matí i al bar de l’estació no hi ha cap taula lliure. Totes estan ocupades, siguin de la mida que siguin, per una única persona; un pelacanyes agafaria la imatge i faria un article mediocre sobre l’atomització de la classe treballadora. ¿Tens tònica Schweppes?, pregunto al cambrer mentre el cul se’m va acomodant en un dels tamborets de la barra. ¿La vols amb gel i llimona?, em pregunta ell. Amb gel i llimona, sí, i també amb ginebra. Cobra-t’ho d’aquí, dic mentre faig una pila de monedes a la barra, i cobra’t també el trifàsic de Baileys del goril·la de l’escurabutxaques. El Coco, ulls de controlador aeri, precisió de taquígraf, fa anar la màquina empassaquartos amb una destresa que tant de bo posés al servei de qualsevol altra cosa. Mentre ell crema diners fent rodar cireres, campanes i sets vermells, jo escullo un diari per fullejar-lo tot escurant el gintònic. Puc triar entre molts, perquè tots els clients del bar estan mirant el mòbil. Repasso quins hi ha de disponibles. M’han fet fora de tots. Agafo el primer on vaig treballar, repassant-lo pàgina a pàgina amb una mirada suggestionada per l’exigència que només pot covar el ressentiment. Les empreses d’on t’han acomiadat i les parelles que ja no ho són: l’opinió pública només accepta que ho manifestis en un dels dos casos, però el que desitges, el que necessites, és que els vagi malament. Pel pedregar, com a mi ara mateix, quan noto que la nou del meu coll deixa de ser visible. La nou, endins. Les pàgines econòmiques es desenfoquen quan em poso guenyo per veure què s’interposa entre jo i el diari. És el colze del desconegut que acaba de fer que la meva nou deixi de ser una prominència. El colze del desconegut que em té agafat del coll. No li veig la cara, perquè és al meu darrere. Sí que puc veure, de cua d’ull i amb menys aire a cada alenada, com sis braços empenten el Coco contra la màquina escurabutxaques; fa el so que fan els contenidors quan els aixeca el camió de les escombraries. Sis braços; cadascun dels tres parells correspon a un policia. Els identifico per l’uniforme. Pel cas omís que fan dels meus crits demanant misericòrdia, dono per fet que el desconegut que m’ofega és un dels seus. Les pàgines econòmiques, els meus punys s’hi aferren, es contrauen en dues boles de paper. El Coco mira d’escapar-se dels policies, que el fan anar com un ariet contra la màquina del milió. Els dos milions i escaig que duc a la jaqueta, quan el policia que m’ofega em clava un cop de peu a la part interna del genoll a través del tamboret i em doblego d’un espasme muscular, surten volant pels aires. Als vídeos que ja estaven enregistrant tots els clients, per immortalitzar com els policies ens reduïen al Coco i a mi, hi comencen a ploure bitllets. El tamboret cau, jo caic; el policia a sobre meu, pressionant-me la cara contra terra. Per evitar que el nas se’m parteixi en dos, giro el coll. Al meu clatell, la barra; davant meu, el Coco i la policia. Ara només té quatre braços empenyent-lo contra la màquina escurabutxaques. Els altres dos subjecten una porra com si fos un bat de beisbol. Al bar encara hi ha bitllets flotant i clients mirant d’agafar-los com els nens miren d’agafar bombolles de sabó al parc. Al primer cop, la porra s’encasta a la pantalla de la màquina. Les espurnes i el fum fan que el Coco i els policies que forcegen amb ell facin dues passes enrere, compassades, com si ballessin un txatxa-txa. Al segon cop, la porra encerta el Coco a la boca. Noto un metall fred estrenyent-me els canells, que ja no podré separar fins que arribem a comissaria. El Coco escup dents i sang i cafè i llet i Baileys a la cara del policia de la porra. Jo em pixo a sobre. El policia de la porra torna a ficar-la a la funda per alliberar-se les mans. Agafa el Coco de les solapes i li clava una coça als collons. Per megafonia avisen que el nostre tren està a punt d’arribar i que, si us plau, no creuem les vies; si hem de canviar d’andana, cal que utilitzem els passos habilitats. L’avís es cola a tots els vídeos que els clients estan enregistrant en el moment exacte que el Coco, després del segon cop de peu a l’entrecuix, cau a terra amb cent seixanta quilos d’autoritat a sobre. L’orina comença a amarar-me el jersei Ralph Lauren. La gent de l’andana ha començat a irrompre al bar per agafar els dos milions i mig que hi ha escampats a terra. El policia de la porra torna a desenfundar-la, aquesta vegada per foragitar els passatgers que aprofiten l’avinentesa per omplir-se les butxaques. Ara que el Coco i jo compartim alçada, i l’alçada és la del betum, ara que una munió de braços s’ocupen de nosaltres i tot de càmeres ens estan gravant, com aleshores, com mai, ens mirem un moment just abans que ens aixequin i que ens condueixin fins als cotxes patrulla.

I en aquests pocs segons, en aquest instant, el Coco i jo som conscients, una consciència sense melancolia, que el nostre món, que és el meu món, s’ha acabat. Que l’hem exhaurit, ell, el Milà i jo, aquesta nit. Que hem deixat el búnquer sense reserves ni efectius. Que hem estat unes males bèsties i, alhora, els paios amb qui tothom voldria anar a fer copes. Els llums de la discoteca encesos, la música encara en marxa: el moment abans que tot s’acabi i ens arrosseguem cap al no-res. A la barra del bar de l’estació, un gintònic a mitges, aigualint-se. Al meu ordinador, un article que no enviaré mai, del qual he fet sis versions.

L’última és aquesta:

18

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família ens van prohibir sortir del municipi el que quedava de vacances. Van confinar els nens a casa fins que comencés el curs; les autoritats tenien massa por que després dels animals de companyia els següents fossin els infants, i que la revolta posterior fos impossible de sufocar. Tots els establiments van tancar excepte les perruqueries i els cementiris. Vaig haver de triar entre tenir una crisi d’ansietat o anar, que va ser el que vaig fer finalment, a tallar-me els cabells i a netejar el nínxol de l’avi.

L’àvia, abans que la malaltia la corqués, sempre es cuidava de tenir net el nínxol del marit. Ella era del parer que, per molt que la tradició marqui visitar el cementiri l’u de novembre, a Tots Sants s’hi ha d’arribar amb els nínxols nets i engalanats. Ella em va fer veure i entendre que la tradició per la tradició és el refugi del descregut, i que a Déu només s’hi arriba a cop de calendari quan no es tenen recursos per trobar dreceres. Per causes de força major, jo m’he convertit en la drecera de l’àvia: ara que els genolls i la memòria no li permeten tornar al cementiri, i ara que amb el tancament perimetral no hi ha gaire res més a fer, tenir cura del nínxol de l’avi és una responsabilitat que no em veig amb cor de desatendre.

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família va ser el primer que vaig tornar al cementiri on està enterrat l’avi. L’avi patern. Al pare de la meva mare el van incinerar i les cendres les van barrejar amb l’adob que feia de base d’una de les plantes que teníem a la terrassa de la casa familiar; un cop el pare se la va haver endut immediatament després del divorci no l’he tornada a veure, aquella planta. Fer cremar els familiars és privatitzar la vetlla: només qui té accés a les cendres té possibilitat, després de l’enterrament, de presentar els seus respectes al mort. És aplicar al més-enllà les lògiques del mercat que trinxen la vida comunitària.

Vaig caminar entre els passadissos del cementiri buscant el nínxol de l’avi, l’últim estiu que vaig passar amb la meva família. Quan el vaig trobar, vaig veure dos rams custodiant-ne el sepulcre. Un era de crisantems blancs i morts. L’altre era de roses de plàstic. Ara que la malaltia l’ha deixada fora de joc, és massa tard per preguntar-li a l’àvia —les flors només les podia haver deixat ella— per què havia escollit concretament aquells dos rams. Potser, en veure que la malaltia no li permetria anar tan sovint al cementiri, l’àvia va visitar-lo un últim cop per assegurar-se que el seu home tingués flors naturals, un ram de veritat, i que si ningú altre venia a netejar el nínxol i canviar-les, si ningú s’acostava prou al sepulcre de l’avi, també hi poguessis admirar un segon ram; un que, a un metre de distància, sempre fes goig. Entre la sofisticació i les aparences, amb el temps i l’Alzheimer en contra, l’àvia va triar no haver de triar.

Les flors de plàstic certificaven un recel del tot comprensible; l’àvia tenia raons de pes per no confiar que les coses que s’havien de fer es farien. No era res personal: sabia el món d’on venia i el món que deixava. En les flors de plàstic hi veig el símptoma d’una suspicàcia que el seu ingrés a la residència acabaria confirmant. Les roses de mentida el que deien era: Sense la certesa que tindreu cura de mi, ¿com m’he de refiar que tindreu cura dels meus morts? L’àvia no sabia, però sí que intuïa, que l’era digital capgiraria el nostre sentit de transcendència. Ens ho va deixar dit amb flors de pega.

Vaig enretirar els guarniments falsos del sepulcre. Vaig aplicar aigua i drap al mabre negre, acetona a les lletres, també a la foto de l’avi i als ornaments de metall, i vaig llençar les flors pansides. Vaig comprar tres rams, dos de gerberes per al meu avi i un de roses i lliris per a la mare dels meus fills. Vaig mirar-me el nínxol de l’avi amb les flors noves. Després vaig allunyar-me’n amb els braços, i el ram de roses i lliris, a l’esquena. Va començar a ploure, perquè de tant en tant les metàfores són capaces d’assaltar-nos amb un mal gust terrible.

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família va ser el primer dels meus estius, però no dels estius dels meus avis, que l’exèrcit es va desplegar pels carrers. Els establiments van tornar a obrir —en alguns encara hi penjaven cartells que prohibien l’entrada als gossos—, però només s’hi podia accedir amb mascareta. L’obligació de mantenir els nens confinats continuava vigent.

El tancament a casa no em va fer cap bé. L’última setmana de l’últim estiu que vaig passar amb la meva família vaig entendre què és l’efecte espectador —les situacions d’abús contra un tercer a la vista de tothom, però que garratiben massa per intervenir-hi— tot presenciant el seu negatiu perfecte: la mare dels meus fills jugant amb els nens sense que jo, sense cap raó aparent, pogués afegir-m’hi. Era com si me’n separés el vidre d’un zoològic i jo estigués tancat a la zona de les coves i les lianes i la femta a terra. Com si hagués caigut en una de les capses dels trons que era capaç d’obrir amb els meus articles —que escrivia a la mateixa casa on estàvem confinats— i algú n’hagués tancat la tapa amb mi a dins.

¿Anar-nos-en amb els nens? ¿A on? Cap a finals d’aquella última setmana, veient que la casa em queia a sobre, la mare dels meus fills va començar a esperonar-me per saltar-nos les mesures decretades per l’estat. Només queden un parell de dies perquè comencin les classes i la canalla pugui sortir de casa, ¿per què arriscar-se?, vaig al·legar. Tan milhomes que ets per escriure segons què, va afegir llenya al foc la mare dels meus fills, i quan es tracta de fer alguna cosa realment subversiva, no has tingut mai els collons de llançar-t’hi. La frase —«no has tingut mai els collons de llançar-t’hi»— semblava que vingués, alhora, del passat i del futur. Tenia una capacitat d’humiliació d’aquelles que ho arrasen tot i només et deixen espai per a una fugida endavant. Només espai per a errors que, un cop comesos, només pots pagar a uns terminis que mai t’aniran bé.

La mare dels meus fills va lligar-los a les cadiretes del cotxe i jo vaig resar perquè els vidres que els feien de finestra, amb un vinil fosc que des de fora no permetia veure’n l’interior, fessin el fet. Ella va conduir llarg, sense dir-nos cap on anàvem i sense fer cas a les peticions musicals dels meus fills, ni tampoc a les meves; per aturar les queixes, que anaven a més a cada quilòmetre, la mare dels meus fills va sintonitzar una emissora d’informatius. Les notícies, de tan truculentes aquells dies, van segellar boques.

El viatge va ser llarg, els nens van dormir. La seva mare va aprofitar l’avinentesa i va posar música, la seva. Va triar un grup de psicodèlia, Baby Woodrose, i va posar-ne el disc homònim. Quan el cotxe va sortir de la província, sonava Countdown to breakdown. Compte enrere pel daltabaix.

El poblet era al mig d’una vall. Vam aparcar als afores, en una zona prou segura per obrir les portes del cotxe de bat a bat i que, amb els nens encara adormits i l’aire condicionat apagat, corregués una mica l’aire. La mare dels meus fills va desplaçar el seu seient cap enrere tant com va poder; el límit el marcava la cadireta de la meva filla. Després va col·locar els peus sobre el volant i, per fer temps fins que els nens es despertessin, es va posar a llegir un llibre que va treure de la guantera. Era una edició antiga d’El carter sempre truca dues vegades que jo havia comprat en una llibreria de vell. Tenia cremades de cigarret a la contraportada i frases subratllades que en cap cas són les millors del llibre. Jo, que no tenia res per llegir, vaig sortir del cotxe. Els tres quarts que van trigar els nens a despertar-se vaig vagarejar pel poble fins a trobar un bar. A dins no hi havia ningú tret d’un cambrer. Vaig demanar una aigua amb gas. A la tele de l’establiment, el canal de notícies de la televisió pública emetia en directe. S’hi reproduïen les imatges del funeral d’estat que s’estava celebrant a la capital en memòria de les mascotes mortes. Quan el President, corbata negra, posat seriós, va començar el seu parlament, em va arribar un missatge: «Estan desperts, vine».

L’últim estiu que vaig passar amb la meva família va ser el primer que vaig veure com un poble es protegia al meu pas. Tot creuant el municipi amb els nens, els porticons es tancaven i les persianes s’abaixaven en veure’ns arribar. Des de l’anonimat de cases convertides en muralles es proferien insults contra mi i contra la mare dels meus fills. Eren difamacions seques i sintètiques, motivades perquè anàvem pel carrer amb canalla —quan la canalla havia d’estar a casa per reial decret llei—, però sense un rerefons clar. No sabíem per quina teoria conspiranoica havia sigut abduïda tota aquella gent. Una d’elles deia que els nens eren contagiosos, eventuals portadors del mal que havia acabat amb els gossos de companyia. Una altra, que els nens serien les víctimes següents d’uns infortunis en sèrie dels quals només havíem patit l’avantsala. Ningú volia que el primer nen mort expirés al seu poble. Ningú volia que aquell cartell amb el nom del municipi que dona la benvinguda quan hi arribes quedés connotat. Ningú volia viure al nou Alcàsser, ni al nou Amstetten, ni al nou Columbine, i a fe de món que ens ho feien saber. Creuar aquell poble, en aquelles condicions, era assistir a un pessebre vivent inspirat en la secció de comentaris d’un dels meus articles. La meva filla plorava, el meu fill responia els insults, jo burxava la seva mare per girar cua. Ella, al capdavant de la comitiva, feia com si sentís ploure. Nosaltres tres la seguíem.

Si ja tenia la mà trencada de rebre’n per escrit, l’últim estiu que vaig passar amb la meva família vaig aprendre a conviure, també, amb els insults a viva veu. Els exabruptes van anar pansint-se mentre avançàvem per un corriol que duia a la part no urbanitzada del poble, i van morir del tot quan vam baixar per un camí d’escales de fusta collades al rocam. A baix de tot, un riu d’aigua neta i molsa pertot, protegit per una arbreda. Vaig descalçarme perquè els peus en fessin prospecció. L’aigua estava gelada. No vaig ser prou ràpid per repetir l’última frase en temps present, que els meus fills i la seva mare ja es treien la roba fins a quedar despullats del tot; la trobo a faltar, aquella naturalitat en la impudícia. Agafats de les mans per socialitzar l’equilibri, la meva família va travessar el riu. Caminaven per les roques rodones i grosses que sobresortien, com si no volguessin comprovar la temperatura de l’aigua abans d’hora. Allà on ja no hi havia pedres per interrompre el cabal van trobar-hi un trampolí: encara agafats de les mans, tots tres van tirar-se a l’aigua. Els meus fills en van sortir tremolant, enganxats com paparres a la mare.

Mai havien sigut tan forts com aquell estiu, els braços de la mare dels meus fills. Un braç per criatura, els bíceps turgents. Les cames d’ells arronsades per no tocar l’aigua. Ella encara somreia. No hi havia cap motiu per no fer-ho. Jo me la mirava com et mires a tu mateix al mirall d’una perruqueria quan hi has demanat hora massa aviat i just aleshores t’adones que el tallat que duus ja és perfecte; aquell moment en què ja és massa tard per marxar, però també és massa tard perquè les coses remuntin.

No era ella, no eren ells tres, tampoc era jo. Jo havia deixat de ser-hi. «¿Quan tornaré a ser l’Eloi d’abans?». Les preguntes complexes sempre amaguen una altra pregunta —«¿abans de què?»— i una resposta curta i senzilla que, per com és de temptador equivocar-se, gairebé mai vols sentir. Aquell últim estiu en família no va haver-hi cap crisi clara, cap preàmbul a la desfeta. Només eren els crits, que em volien i venien a buscar-me. Només un públic delerós demanant-me que m’abandonés a la protecció i a la seguretat de les seves mans sol·lícites. Només una forma d’estar al món irreconciliable amb cap compromís emocional; o almenys, amb cap lligam que fos susceptible de fer-me replantejar la relació amb la rauxa. ¿T’agrada la faixa de dinamita que m’aguanta drets els pantalons? Me la va regalar el dimoni.

La tremolor dels nens va moure el monyo a la mare dels meus fills i dos flocs de cabells xops li van fugir; al de damunt la galta dreta hi tenia les primeres canes. D’una puntada de peu contra no res, juganera, em va esquitxar d’aigua. Llança-t’hi, Eloi, va dir amb l’infinit entre les dents.

VÍCTOR RECORT TORRICO (Sant Boi de Llobregat, 1990) és escriptor i periodista cultural. Sota el nom VÍCTOR PARKAS va signar el llibre de relats Game Boy (2019) i va participar en les antologies Una risa nueva (2019) i Ya no recuerdo qué quería ser de mayor (2020). Els seus articles han estat publicats a mitjans com El Periódico, El Nacional o CCCB Lab. També ha escrit ficcions breus per al setmanari Time Out. Col·labora amb el projecte cultural Finestres i fa de scout per al festival Subsol. Ha publicat les novel·les Pont aeri (2022) i Els crits (2025, Premi Documenta).