Som en una societat d’un futur inconcret, a la Ciutat-Estat de Barcelona, dins d’una Europa de les ciutats sota l’ombra de l’Extrem Orient. L’ambient és apocalíptic o, més ben dit, postapocalíptic.

A través de la parella formada pels joves Frisco i Tutela, el lector anirà coneixent aquesta societat, on es parla una llengua que és la barreja de diverses; on conviuen «pantocràtors» encallats en el món antic, transhumans, robots, etc; on l’alta enginyeria genètica, l’hedonisme, el sexe despersonalitzat i la química del benestar conviuen amb els camps de refugiats i la violència tribal. Arriba un dia que Tutela mor, i aleshores el seu company Frisco cau en una depressió i s’aïlla, amb episodis de disbauxa descontrolada. Frisco sent la crida de la religió, la seva mare emmalalteix i busca refugi en la música.

Valentí Puig

Barcelona 2101

ePub r1.0

Titivillus 15.12.2019

Títol original: Barcelona 2101

Valentí Puig, 2018

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

I

Al tupinamba de la cantonada eren pantocràtors i no tenien telemagna. Ni el cafè era biotecnològic i el cambrer de tota la vida anava en tanga i tatuat de cap a peus amb escenes de la mitologia del segle XXI.

«Digues, bufona meva, i com ho veu dad?», demanà Frisco.

«You know, rei meu, creu que el festeig prematrimonial ha de durar un any. Ho entenc però que sigui un any molt curt. Falta poc, darling», respongué Tutela. Bevien superjumbos i es miraven embadalits.

«No saps com voldria perfondre’t el rosó. Et miro i… em torno crazy».

«Be pacient, plaer de ma vida. Tot serà teu. Bellna ora patrix. Com més temps passi, més humidificat, més teu que meu». Amb mirada tímida es mirà l’entrecuix encara verge. Anava amb el seu vestit tan voluptuós de lamé vermell, amb escot al davant i al darrere, el cos diví mig nu.

Tenia divuit anys, acceptava les doctrines severes del seu pare i s’estimava Frisco; tant, que li feia mal el cor i tremolava. Per vocació, era perruquera de robots fox terriers i animals místics. Quan pensava en el cos de Frisco, feia un acte de contrició. «Això diu dad. Creu que tot DF, el nou DF, és un nus infinit que ha d’esclatar. Matem el drac que no té principi nor end. És infinit. Baraja cum ordine. Quin és el futur perfecte? La llum, per descomptat. Living la llum. És possible?».

Frisco respongué que un excés de llum podia fer mal a la mirada.

«On the contrary», digué Tutela. «No moguis res. No surtis del nus infinit», diu dad. «No pactis, no cedeixis. I aleshores, according to dad, tot serà festiu, sacre, majestuós. No hi haurà més ombres. Tot ha de ser llum. Tretracorde, clip. Dad diu que això és la diferència entre living o que algú —la Màquina— visqui per tu. Quantes coses no has de voler decidir per deixar de poder escollir? Fins on l’energia is ours o és del Cicle? Només podem superar-ho amb l’abstinència and chastity».

Frisco no acabava d’entendre què pretenia el dad de Tutela. Potser cregués en el futur, en els canvis còsmics, en un món postcíclic i humà. De fet, a DF, i cada vegada més després de la Summa, hi havia molts mags, substituts de les fes codificades. Eren els intersticis de la religió universal. Qui, si no, ha de consolar les supersticions i conjurar els maleficis? Qui pot desxifrar les raconades del nus infinit? Quina ciberpotència podria —segons deia dad— suplantar el gran duc de l’Occident dels inferns? Frisco sospitava que substituir una idolatria per una altra no era saviesa ni llum.

«Dear, avui tinc hores llargues. Do you miss me?». A la tarda, Frisco la recollia de la perruqueria i caminaven de bracet, entre altres coses per protegir-la dels insults i amenaces de les patrulles rapper. Com podia dir-li Frisco que ja enyorava l’amor que no havien fet i que no farien fins que el pare de Tutela donés per complet el festeig?

Quan arribava a la seva rulot, després d’una llarga nit de psicòleg de guàrdia, es besava el palmell de la mà i la posava a la porta de casa abans d’obrir-la. Adorava aquella primera casa. Tocava el saxo i tot d’ocells automàtics paraven a les branques d’un baobab sintètic, immòbils, captivats.

Una rara calma feia vibrar el tupinamba, com una taula amb dos jugadors d’escacs que s’abstreuen del fragor. Era safe area on les coses i els contrastos que no sempre podien dir-se a la ciutat-estat de Barcelona eren permeses amb forma, mesura i bones maneres. Al tupinamba tenien una gramola afònica pels discos de cant gregorià. L’única altra màquina del bar, a l’entrada, era un detector de pròtesis, circuits robòtics i xips implantats. A la zona Gilgamesh hi havia pocs transhumanites però s’infiltraven per tot, bel·licosos. Els habituals del tupinamba anaven amb capes de seda, sotanes, biquini, copaltes, botes texanes, guants de tigre.

A la barra, un subjecte que anava vestit com els antics porters d’hotel, amb borles i gorra de plat, un inofensiu antiquari d’algoritmes, perorava: «Tornem-hi. Pensa en la cua màgica d’un cavall. It is like els arbres d’un bosc. Mireu. La cua del cavall. La vas raspallant, amb suavitat, softly. No vols fer-li mal però cada vegada que li passes el raspall, li fas perdre algunes crineres. Grat tol fala. Pensa que segueixes raspallant i raspallant. Fins a quin moment you can say que aquell cavall té cua? Think about un bosc. Vas talant els arbres. One, two, three, a hundred. Quan deixa d’existir el bosc i only queden un arbres?». Era de l’Escola dels Articulats, que propugnava el retorn de la seqüència expressiva, l’oratòria i de la sintaxi a ple rendiment. Però, com sempre, la bona retòrica no detura les aberracions de l’intel·lecte.

Aquella temporada s’usava fumar amb pipa i les pantocràtors més abrandades duien una llarga trunyella. Eren els grans dies del metaclic. Barcelona DF s’avorria. Tothom anava i venia, sense destí, amb pilot automàtic. Els temples desnonats del perímetre SW, sense il·luminació ni fidels, tenien un toc de vida prehumana com un museu zoològic. Les escultures, escapçades, s’havien convertit en lloc idoni per a la micció virtual dels cans robòtics, algunes vegades sense amo, deslligats, circulant en canilla hostil.

Efectes cosmològics cíclics adesiara torbaven l’apatia de la ciutat que s’avorria. Sense lluita per sobreviure, amb el benestar garantit per la Màquina, la gent de DF badallava. Després de les eres geològiques i dels continents en inexistència, un ordre anestèsic general evitava falles fatídiques, erupcions, sorpreses. Reflectit al mirall dels milions de galàxies inexplorades, els hemisferis terraqüis eren com un pati d’escola terapèutica. Havia passat el temps de les grans guerres planetàries i de lluitar amb armes mistèriques. Feia molt temps que l’obsolescència del petroli i la guerra xiïta-sunnita havien deixat l’Islam malferit i arraconat.

El presidium de la ciutat-estat Barcelona DF, elegit per sorteig telemàtic i sistemes aleatoris, més aviat no governava. Dividida per minories, la ciutat-estat imposava ordre amb Seguretat. Formalment, Seguretat depenia del Presidium, però era a l’inrevés. Els membres del Presidium sovint sortien al canal DF però ningú no sabia qui eren. La lluita robòtica pels drets civils havia donat a les màquines007 dret al sorteig. Des d’aleshores, els pantocràtors no acceptaven ser elegits, havien perdut la batalla de la representació proporcional i cada vegada tenien menys poder. L’experiència general era que encara que fos de forma subsidiària, el govern per la Màquina tenia avantatges. Se’l tenia per un poder inofensiu, dolç, paternal, perquè en tot moment podia saber què volien els habitants de la ciutat-estat que estiguessin als circuits censals. Era un govern transparent, incorruptible.

Una coalició transhumanita i androide mantenia les aparences d’una ciutat-estat amb govern. En una col·lectivitat enduta cap a l’amnèsia, els pantocràtors veneraven la memòria però es negaven als implants que feien possible que els transhumanites tinguessin records. No eren records seus, certament, sinó distribuïts per la Màquina. Tot i així, els pantocràtors enyoraven la memòria i alguna vegada queien en la temptació dels enyors fraudulents, de falses infàncies perfectes. Els districtes de la tecnociència ocupaven el no man’s land, una costa artificial que entrava dins mar com una península. La vida de les comunitats cognitives era cool, multiracial, hiperracionalista i sense arrels. Vivien en cases neoclàssiques amb jardins orientals, navegaven en bergantins robòtics i tenien preferència pels menús d’herbolari. Creien ser envejades per tot DF i només sortien dels districtes per anar als laboratoris, a les aules, a crear noves formes de vida. Cap d’ells no posava en dubte la immortalitat. Solien tenir animals domèstics reals.

Els grans dogmes públics eren la immortalitat i la desmemòria, però hi havia excepcions. Per exemple, els pantocràtors evitaven anar a viure als districtes de cases intel·ligents però no tenien un codi específic i això els obligava a deliberacions casuístiques sobre fins a quin punt un implant era terapèutic o significava una mutació humana. Creien en la mort, en els pares i els fills, no en la immortalitat ni en la desmemòria però molt sovint actuaven per principis reactius. D’entrada, el límit era l’ús del pensament anticipat que tenien els robots. Pels pantocràtors, predir el demà i evitar-ne les conseqüències era un tabú. Aleshores, si t’alimentaves mentalment del nexusdream a la nit i tenies somnis premonitoris, estava prohibit aplicar-los al present i rectificar alguna cosa que encara havia de passar. Era el dubte de Frisco amb el nexusdream. No sabia fins a quin punt era antinatural gravar els somnis i veure’ls l’endemà al matí. Tots els somnis gravats anaven a parar al Núvol perquè la Màquina no tenia les limitacions d’una presència física sinó la ubiqüitat d’una massa líquida, d’un món d’energia plàsmica. Tot connectava amb els núvols d’informació condensada que passaven per sobre des les ciutats-estat, en què el poder total era una electricitat.

Enfosquia havent dinat i el sol sortia a les dotze i mitja de la nit, de cap a cap d’any. A la macrociutat neurastènica els eclipsis podien durar molts mesos. Com a psicòleg d’urgències adscrit a Seguretat, aquell hivern del segment Epsilon24, Frisco tenia torn de nit. Als pantocràtors, Seguretat els demanava secret i no fidelitat. Des que els transhumanites destil·laven líquids psicotròpics, Frisco tenia més feina que mai, llargues nits amunt i avall de Barcelona DF travessant una i altra vegada territoris tribals i blocs religiosos, mentre la ciutat dormia i oblidava en virtut de les forces amnèsiques fomentades per la sanitat pública i la nova moral.

«Dad diu que el món d’ara és més injust perquè abans, de tot podies donar-ne la culpa als teus pares». Dad havia estat membre d’un club secret que es deia Justícia Enciclopèdica i en realitat no feia res. Escoltar dad —per a qualsevol menys per a Tutela— era retrobar el to convers dels racionalistes fracassats, la frustració dels qui perquè creien que sabien el que més convenia al món, el món s’hi adaptaria. De jove, va ser un pacifista. Això l’havia dut al desencís i en conseqüència a creure cegament en qualsevol cosa que no fos racionalista. Era el retret que li feia mom, la mare de Frisco. Ella era una apocalíptica, sobretot quan havia viscut la passió revolucionària del matriarcat, fins a fer-se quietista. Dad creia que si les coses no anaven sempre bé era perquè els homes no s’ho pensaven de forma correcta; mom estava segura que el món no aniria mai bé per culpa dels homes. Eren unes vides paral·leles ben curioses, mom amb més anys que dad. Ell duia un uniforme amb els galons de tinent; ella anava vestida com una vestal. Ell tenia la mirada del desconcert i ella la mirada de la certesa. Potser haurien fet una bona parella, deia Tutela. De fet, dad tenia por de mom, i amb motiu, perquè ella era molt més dura, reforçada per una predestinació.

Quan els criptohackers havien pretès col·lapsar el trànsit entre Cicles, ella havia estat al peu del canó fins al darrer moment, mentre que dad, nàufrag de la raó, ja feia el diagnòstic del fracàs. Segrestar els poders de la Màquina era aleshores una utopia. Dad creia en la justícia còsmica com a causa moral. Mom creia que la injustícia era un estat natural. I mom sabia per instint que les utopies són el mal, mentre que dad creia que són la solució. Al capdavall, compartien l’experiència del Gran Col·lapse.

Barcelona DF era l’última ciutat-estat d’Euro-Occ abans de la nova civilització asiàtica. Més enllà de les murades, hi havia masses de mercenaris lowcost, i tot de races indòcils que hi havien acampat i que desistien d’entrar-hi. Celebraven litúrgies ferotges, cremaven els seus morts en pires fumoses, caçaven joves extraviades i vivien de les biodespulles que els llençava DF. Veneraven els elefants i de nit creien veure unicorns. Al cementiri de ferralla robòtica, els nouvinguts s’agenollaven, respectuosos i alliberats.

Una nit, Frisco havia sortit per la Porta Salammbô, amb permís de Seguretat. Quedà corprès per la dolçor de les melodies bàrbares i les danses virginals. Cues de mercenaris amb cota de mall i subtecnòcrates suma de mil migracions esperaven per demanar auguris als sacerdots de la nit. Els instruments musicals eren senzills, el flabiol, l’arpa, el timbal, però les músiques eren molt més complexes que les que Frisco, des de feia anys, tocava al saxo. Més sadollades de tristors, més arcaiques. Entre fogueres i redols que escoltaven contarelles del món perdut, algú cridava: «Remissió, dignitat, paradise». Les dones responien: «Perdó, peace, mort». Eren paraules que a DF —pensà Frisco— només usaven els ancians pantocràtors, i sempre amb un tel d’ironia. Frisco caminà entre les carpes i les tendes nòmades. Hi havia pugilat, bregues de galls, escenes d’esgrima. Podrien caure alguna vegada, les murades de DF? Tota aquella gent bigarrada sabia ben bé que no. No esperaven; si de cas malvivien, amb una certa esplendor sensual, sense por, violents.

Frisco tornà a DF, el mix hegemònic, la trinitat transhumanita-pantocràtor-robot que vivia gràcies a la tolerància algebraica de la Màquina. Pels bulevards pul·lulaven les bimborobot, maquillades com qui va a una alta cerimònia, amenaçades per bandes de transhumanites hooligans amb una extralibido injectada als genitals.

De punta a punta del cel de DF, Frisco circulava amb una atlas monotracer negra, magnètica, biplaça, blindada i amb pilot automàtic satel·litar. Aquella nit, convocat per Seguretat, arribà a la zona Chaos NE. «Una japonesa. Clinical case de la dominàtrix devorada pel dominat», li digué un inspector de vicis i costums. El dominat, de genolls, tremolava com un nen i la dominàtrix oriental jeia per terra, capolada amb una destral de museu ètnic. Estava tatuada de cap a peus amb pintallavis vermell maduixa, que el serf tremolós encara tenia a les mans.

«Els japonesos eren cristians o musulmans?», demanà l’inspector. En realitat, era molt probable que dominàtrix i dominat s’haguessin citat als pornotemples d’Internet.

«La maté, of course, perquè era meva», digué el serf insurrecte. Feia una nit barcelonina de boires i baf humit. Els policies trobaren totes les gravacions. El serf paga per endavant, es despulla el cos pàl·lid i marcit, es deixa posar la màscara, sent un plaer distintiu quan el fermen amb cadenes i el pengen del sostre. I la japonesa, maquinal i competent, ho executa, totpoderosa. En un món on el cos com a màquina pot proveir-se de pròtesis, xips i al·lucinògens, encara hi ha qui opta pel dolor elemental. De cop i volta, el serf es desempallegava de les cadenes, prenia el fuet serpentejant a la dominàtrix i, finalment, li desfeia el cos amb la destral. Havia fruit, la japonesa? Havia patit més encara, el dominat? Frisco no aconseguí fer-lo parlar, ni amb una injecció d’inveritas. Seguia tremolant com qui no sap què fer amb la llibertat que mai no ha volgut.

Ja de matinada, abans d’anar-se’n a casa a tocar el saxo, Frisco passà pel club —el Never— on vivia el Coronel, líder dels pantocràtors que obeïen les ordres de Descontrol, canviaven d’ubicació tot sovint i mantenien un sistema de simulacions, hipotèticament infal·lible, contra la Màquina. Els agents de Descontrol solien riure suposant que eren més intelligents que la intel·ligència artificial i que per això havien d’amagar-se. Volien creure’s que l’antiga intel·ligència no és instrumental sinó un privilegi.

«De què serveix jugar a go si la Màquina always guanya? No hem de jugar a go amb la Màquina». Era el Coronel. També solia dir que el punt feble de la Màquina era la megalomania. Féu un apart amb Frisco, en qui confiava com a agent de Descontrol infiltrat a Seguretat DF. «Hem rebut avisos de segrests il·lícits de sons and daughters per part dels pares robotfamily. En saps res?». Allò també era una de les perversions improvisades de la Màquina, tan perfeccionista que els seus èmuls volien tenir fills humans, donar-los de pit, cantar-los cançons de bressol, constituir neurofamílies i veure sortir les dents als nins.

«Vigila, Frisco. Sospito que ens ve una onada de segrests de babies. Nola babiri stup. Sabem que molts no compleixen les clàusules d’adopció, però Descontrol ha dit enough is enough. No podem tolerar els segrests. Tinc agents a tots els Maternity, seguim de prop els robots que tornen al rusc after buying peücs i biberons. Vigila, Frisco». El Coronel era un home esprimatxat, sense un gram de greix. Tot Descontrol l’obeïa perquè ningú no demostrava millor la vella filiació d’un fòssil anomenat deure. Havia estat a moltes guerres. Era un heroi imperceptiblement valetudinari. Bevia aromes de ginebró. Als carrers de DF era l’hora dels transhumanites solitaris passejant cans cerebrals. Cap allà als districtes de Transgènia, mirant cap al cel, era difícil saber si tantes petites llums eren estrelles o deixalles de la Terra.

L’endemà al matí, Frisco aparcà la moto a la gespa del terrat de l’oldie palace B. Era un edifici romboïdal. Al terrat, mom i els amics hi havien fet un jardí. La peça central era una palmera. Pensaven que havien fet una obra mestra, però la veritat era que els assistents robots que ells menyspreaven eren els que a la nit tallaven la gespa, ho regaven tot i injectaven sèrum a la palmera artificial perquè fes dàtils. «Menja dàtils», deia mom. «No n’hi ha de tan naturals en tot DF». Frisco baixà amb l’ascensor de miralls.

Un oldie palace era un magatzem de vells, a l’espera de ser hibernats a fi de merèixer la resurrecció digital. Entre tots els eufemismes de la mortalitat, l’eutanàsia tenia un valor plàstic: com si fossin muntanyes piramidals de pàrquings, un oldie palace era l’avantsala de la congelació miniatural. Els cossos passaven per un procés de descompressió i esdevenien nanominiatures que cabien en la punta d’una agulla i eren conservats en contenidors on hi cabien milions d’homo sapiens. Tot DF només necessitava un contenidor —el Palau de la Immortalitat—, que era el punt nuclear de tots els oldie palaces de la ciutat. Tot feia difícil honorar els morts perquè en teoria no existien. Segons l’edat i el grau de senectut, els internats com ara mom passaven d’una sala o d’un pis a un altre. Ingressaven a la planta quan es trencaven la pelvis, anaven pujant d’un pis a l’altre i el temps es feia inacabable. Per exemple: feia tant que havien desaparegut del món el càncer i l’alzheimer que, tot i que el progrés absolut del Cicle no acceptés la realitat d’altres mals, els pantocràtors usaven eufemismes per referir-se als nous virus que superaven la barrera de la dedicació universal.

Al pis de mom no hi cabien. Ella i els seus veïns de la comunitat de centenaris s’entretenien encaixant peces d’un trencaclosques interminable que al final —deien irònicament— il·lustraria tota la història del món. Anaven amb barnussos florejats com si vinguessin de la piscina i túniques porpra que els donaven un aire d’àugurs. De cada peça per encaixar en feien un dilema intel·lectual que podia durar dies. Per dret natural, mom imperava en tota aquella comunitat d’antics lliurepensadors, en aquell moment animats pels successius còctels de pistatxo-rom. A la residència dominaven les confraries darwinistes.

Mom anava cantant una ària prehistòrica d’òpera. Quan els veïns marxaren, mom s’estirà a un sofà virtual.

«Quina alegria donen les visites when marxen!». Després anà a la cuina. Frisco la sentia remoure olles i pots. En un instant, la casa feia olor d’all. «El teu pare odiava garlic». Ella no sabia que eren alls biogènics. L’estafa dels aliments naturals estava molt estesa pels mercats pantocràtors. Després, la casa feia una gloriosa olor de pa torrat que era sintètic. Mom cantava, a la cuina: «Dies irae, dies illa». Mom encara recordava haver sentit parlar del cinquè incendi del Liceu. Ranquejava molt, negant-se a tota pròtesi posthumana. S’enfrontava al poder de les forces de la desmemòria. Havia estat professora de bridge, astronauta, reina televisiva del tarot, ideòloga matriarcalista, autora de novel·les sentimentals, eremita, membre d’una secta destructora de software i, al final, fidel a la inacció.

«Tu i Tutela, heu consumat? Don’t lie to me», demanà, amb to sever. I en veu més baixa, com un lament, afegí: «Qui sap en un món so mad!». Mom considerava que Tutela era una desvergonyida. «Abúr! Abúr! Cap virgo en tot Barcelona DF. Pagans, aneu al hell. Adoradors del caos, al carajo». Era quan Frisco estimava més la mare, quan es posava estupenda. Des que era a la residència la veia més que abans, quan transhumava de punta a punta de la gran ciutat-estat de Barcelona. De petita, mom havia sentit parlar de tietes, te amb llet, diaris i quioscos, drets i deures.

«Dislocats darwinistes, ateus, nasty people. Frisco, estàs segur que no t’ha dut al llit? Badgirl. Sé que beu superjumbos i va ben escotada. No la portessis mai aquí. Tot stinks. Quanta mugre. Bocollons de lumini per dinar i per sopar, remolins de civada. Diuen que venim del monkey. Ah, i el seu daddy és un convers. La fe del convers. Tots fanàtics. D’ídol en ídol. Wait and see. Badgirl». Frisco sabia que mom i el dad de Tutela havien estat amants, pels anys abans o tot just després de la Incògnita. Mom tenia una memòria tan precisa com erràtica. «El pontífex Darwin. L’os de Cuvier. Rubbish. Purita mierda. Les coses que he viscut. Te cuento».

Callà un instant i alenà a fons, com si replegués totes les energies de la memòria. Mom era una de les últimes supervivents de la utopia matriarcal, molt puritana. Els homes eren considerats simples portadors de semen. «Quan el món era young», deia mom. Per un instants les defensores del matriarcat feminista pensaren que la seva utopia podia prosperar a l’ombra de la Màquina, fins que comprengueren que la utopia final era la immortalitat i que podia destruir el món. «Cuerpos sense ànima, horribile doctrina. Estàs segur que la teva bimbo Tutela té ànima?». Justament en aquell instant, Frisco es distreia considerant si l’amor era una vaga reminiscència genètica, el toc decoratiu de les antigues civilitzacions.

No saber si vius en un món enrunat d’entreguerres o si toques amb la punta dels dits la frontissa entre dos segles ni tan sols aconseguia angoixar els humans. La resistència a la Màquina necessitava totes les energies encara que cada vegada més acomodacions com la dels transhumanites —implant, fusions— aconseguissin arrelar la megadesmemòria.

«El dad de Tutela, i bé que el conec. Un convers. Un somniador. Encara predica els avantatges de destruir la Màquina? De jove no pensava en canviar res. I ara, una filla bimbo i capbuit que em vol robar my son. Segur que du pròtesis de cul i les ungles pintades de mini». No serviria de res que el fill li expliqués que Tutela era verge, que tenia un cul d’estil concís i no es pintava les ungles.

II

Frisco anava sempre en botes i pantalons de muntar. Havia nascut a Barcelona, de pare mort sempre present i mare autocràtica. Nasqué agressiu, tingué una infància infeliç, lluny dels afectes, en un internat. Estudiant precoç, obtingué una beca pel SomaFree de Panamà. Mom defensava successives causes amb tanta intensitat —com per exemple la pedagogia unitària— que havia fet que Frisco passés la infància i l’adolescència en un internat mixt centreamericà on cohabitaven humans abandonats per la família després de néixer i clònics postincubació, tots acollits per l’Estat en un règim creatiu. A la nit, per la finestra del dormitori general veien passar tot de monstres electrònics que eren conduïts a l’extinció per incapacitat, reduïts per l’ús a la condició de ferralla. Després, no podien dormir i, especialment, els clònics tenien la premonició atroç del dia en què passarien per davant de la finestra d’algú, vençuts per l’obsolescència i la fatiga de materials.

Visqué aquells anys allunyat de la seva ciutat oficialment lliure, ben sol, acostumant-se a no respectar cap forma. Estudià a la xarxa politècnica de la Màquina. Treballà per les sectes bioclàssiques. Va tastar totes les drogues. Aprengué a tocar el saxo amb mestres enfollits. Pels finestrals de sis universitats —Tula, Agostino, Dimitis, Corvo, Sol Major i Pascal— veié el pas de dos Cicles. Recorregué continents i va tornar a Barcelona DF amb un munt de màsters de ciberpsicologia i cognició replicant.

A l’internat, Darwin, amic clònic de Frisco, tenia malsons i s’aixecava del llit, somnàmbul, dient: «Perdó, perdó». Que els clònics tinguessin noció de culpa era una de les perfeccions més subtils a mitjans del segle XXI. Per part seva, el Frisco adolescent mai no havia demanat perdó per res ni a ningú. Instintivament, sospitava que la culpa era una forma de dominació de l’Estat, en un món de drones-àngels i pares concrets que entregaven els fills nounats a un sistema de lleis abstractes. Ni tan sols la gran mare robot aconseguia conhortar el somnàmbul Darwin quan despertava de sobte i es trobava en la fosca amniòtica del casal, on només parpellejava, a l’entrada, el lema digital: «Som creatius». Aquell món d’adolescència sense dolor ni angoixa era un gran karaoke. Ni una estella de passat, real o imaginari, torbava la vida dels nins en procés creatiu.

Temps passat, quan pensava en la infància, Frisco reconeixia que no hi ha un món innocent. Feia Cicles que l’acceleració del temps ultrapassava els mil·lisegons que les configuracions virtuals podien contenir tota una civilització. De fet, la Màquina censurava aquelles civilitzacions virtuals. A la vegada era una forma de nostàlgia nascuda de l’oblit perquè de les civilitzacions antigues reals no en quedava res, ni tan sols les cendres de successives decadències, substituïdes pel Cicle, fossin decadències honorables —inductores d’una culminació estètica o moral— o decadències ruïnoses, provocades per negar-se a reconèixer l’enemic, una negació que paradoxalment havia provocat guerres innombrables. La Màquina no pressuposava la fi del món, sinó la supervivència.

La iniciació eròtica de Frisco va ser amb dues germanes bessones. Una deia que era un àngel i l’altra es presentava com un dimoni. Jugaven. Eren neutrals i psicotranquis, molt expertes. Quan Frisco s’endormiscà, l’àngel demanà: «Tu creus que és dead?». Frisco sentí un instant de metempsicosi. Fugaçment, cregué tenir l’ànima traslladada al cos d’un gegant. Obrí els ulls. Elles rigueren. Varen ser dues o tres setmanes d’anar amunt i avall amb les bessones i, en els successius instants de sopor postcoitum, cregué ser un enquadernador d’incunables, un xerpa tibetà o fins i tot l’esperit d’una balena, sense saber aleshores que era un incunable, un xerpa o una balena. Les germanes eren molt efectives. Li ensenyaren les grans postures eròtiques de cada civilització caiguda. Un dia, Frisco trucà a la porta de la casa de les germanes i li digueren: «Si no obrim és que no hi som». Reien i també hi havia veus d’homes. Elles desaparegueren.

Aleshores Frisco va conèixer una dona madura que es dedicava a l’esport que en una altra època se’n deia adulteri. Ella coneixia els vagons del metro on les parelles, cargolades, arribaven a l’èxtasi entre estació i estació. També solien copular als engronsadors dels jardins de la infància. Amb aquelles primeres lliçons de sexe, Frisco arribà a conclusions contradictòries perquè d’una banda sentia volar a pler l’esperit i de l’altra el creia dislocat, fet un manyoc.

Va copular rítmicament amb algunes transhumanites: era un sexe transfigurat. Una d’elles, especialment, necessitava una dosi de violència prèvia i Frisco la fermava de mans i peus, l’assotava i fruïa de les delicatessen fetitxistes. En aquella situació sí que va adonar-se que la carn podia prescindir de l’esperit. Després anaven a la turbodutxa i Frisco besava aquella esquena transhumanita flagel·lada. D’altres transhumanites estaven més atentes a la psicocoordinació dels implants que a la presència sobre el seu cos d’un home seduït pels cossos més enllà de l’eficiència protèsica.

Tal vegada Frisco fos un exiliat de qui sap on. De forma intermitent, va tenir relacions sexuals amb l’abadessa xinesa d’un bordell policèntric, amb una cleptòmana esteatopígica, una dominàtrix anal i una veterinària que tenia un caiman a la banyera. No n’estava orgullós. Era com anar a un gimnàs. El món no tenia més sentit pel fet de ser un ego sexual satisfet. Això sí, podia ser entretingut.

De tornada a Barcelona DF, mom havia envellit molt. De cop i volta, Frisco anà fent memòria del seu pare. Un bon dia, conegué Tutela, a la barra d’un tupinamba, i s’enamoraren. Ell demanà franquícia per fer-se psicòleg d’urgències adscrit a Seguretat. Dos dies per setmana, tenia torn de nit. Tocava el saxo i parlava alguna vegada amb el Coronel. Només agafava l’arpó-làser en casos extrems i només atenia l’astrophone per qüestions de feina. S’instal·là en la rulot perquè sa mare no el volia a casa. A les nits, recorria DF de crim en crim demanant-se, per incitació de mom, en quin moment havien desaparegut les nocions del mal i el pecat.

Al bulevard de les Mastabes, els cinemes radiotelescòpics eren els predilectes dels androides, lleials al nou món, sortosos de tanta desmemòria. Frisco i Tutela també hi anaven. Seien al costat de parelles robòtiques que menjaven crispetes i ploraven a l’hora de la publicitat. El benestar robòtic consistia en un programa subtil que negava que la llibertat provingués de l’autoritat i que, en conseqüència, en tenien prou de viure sota l’autoritat telemàtica.

Sovint Tutela i Frisco anaven a l’old market del vell túnel de la línia tres del metro, un supermercat semiclandestí de llibres, vells DVD, vídeos, CD i discos de vinil, on els bons clients com Frisco s’hi passaven hores contemplatives, sense comprar res, assaborint l’aroma estantís i reclòs del món perdut. Les caixeres, amatents, regien les parades amb una litúrgia amorosa. Acceptaven intercanvis, i fins i tot pagaments en espècies però cap transacció virtual. Entre penombres, talment un orde monacal resplendent.

Un client demanava Les aventures de Job. «Acaba bé?».

«It doesn’t acaba malament», li deia la venedora.

Passaven les hores com una exhalació. Frisco regirava vinils de jazz, buscant els grans solos de saxo. Sabia que les peces de música clàssica en què el saxo triomfava entre la corda i la percussió ja no es trobaven però no perdia l’esperança, amb els dits ennegrits per la pols de cobertes discogràfiques que provenien d’eres extintes. Tutela mirava les lleixes de llibres pansits que tenien una espècie de cagades de mosca a l’enquadernació i taques de culs de botella o de tassa de te. Buscava sobre tot devocionaris i al basar regirava els mostradors amb escapularis i exvots.

Van veure entrar un client amb aires de carnisser disfuncional. Duia una moto-serra que degotava sang.

«Baby, tens Crim i càstig?».

La caixera respongué: «Només la primera part. Iso poga trustam. És tan llarga…».

«I tu saps why…? Mira que m’ho pregunto sovint…». Accionada, la motoserra zumzejava dolçament.

«Quina és la question?».

«OK. Si l’assassí no és responsable dels seus actes, OK?, insisteixo, si no és responsable, OK?, per quina reason els jutges, diguem-ne, han de ser responsables dels seus… dels seus actes, OK?».

«Ho tens a la primera part».

«Quina part?».

«Crim», respongué la caixera.

«És que I am looking for… càstig».

Circulaven mestres sofistes de l’Escola del Articulats.

«Com podries tocar la membrana del cel amb el palmell de la hand i sentir com a l’altre costat hi bateguen coses desconocidas i meravelloses?», digué un metafísic reciclat.

«Quin cel?», demanà una teòloga. «Quin cel? Astram buga fong. Tu no parles heaven del cel si no del paradise, d’un món ignot, però és que ara el dogma és que res ens és unknown. Vull dir que a l’altre costat de la membrana, allò que el teu desig identifies amb una membrana, no hi ha res, tret dels regnes negres, la màtria funerària».

Una vella simiesca, peluda i de més de dos metres d’alçada, demanà una biografia de Lincoln. La caixera respongué: «Lincoln? Ah, sí. We have it. Gettysburg! El world no tindrà gran notícia… ni recordarà per long temps el que aquí diem, però mai… no podrà forget el que ells aquí van fer».

Amb els ulls clucs, com una somnàmbula, la clienta afegí: «Som més aviat nosaltres, the living, els qui ara ens hem de consagrar a la tasca per concloure el que els que here lluitaren feren avançar so nobly».

Molts clients de l’old market s’arremolinaren al mostrador recitant com un cor de tragèdia: «… que aquí resolguem que aquests morts no han donat la seva vida in vain. Que aquesta nació, under God, viurà un nou birth de la llibertat i que el govern del poble, by the people, for the people, mai no desapareixerà de la Terra».

Cap vestigi d’antigues èpoques i de fetes històriques perdurava a Barcelona DF. Les noves murades, els controls satel·litars, els cementiris de drones, les universitats digitals i la immensa oferta d’oci per contrast amb la inexistència de la necessitat peremptòria de treballar molt ho dominaven tot i la Màquina es permetia distraccions i consentia desordres zonals perquè calculava que la violència depura. Pels carrerons i avingudes, grans places porticades i placetes arbitràries, la població de DF circulava desenfeinada i apàtica. A pesar de tot, els més animats eren els androides. Els més tristos eren els transhumanites. Però en general, la vida seguia sent incomprensible i misteriosa. Frisco solia pujar als nous monticles, passejava pel districte Container SE i alguna vegada havia guaitat al DF nudista, habitat de pellerofa i esquelets deformes. Si la felicitat era possible, Frisco era feliç perquè Tutela era feliç. A les nits, després del torn de Seguretat Psicològica, tornava a la seva rulot i tocava el saxo, amb la sensació fugissera que aquell fluid de notes sensuals transmetia felicitat a algú més. Aquella hotmusic aconseguia calmar les feres i viure treves humanes. Tenia alguna cosa a veure amb el goig i el patiment que des de feia Cicles ja no existien a Barcelona. Ni culpa ni penediment.

La Màquina havia tingut la idea de coronar DF amb una acròpolis geodèsica, com si fos el punt àlgid de totes les energies, però la veritat és que la gent se n’havia oblidat i tan sols existia un mercat semiclandestí de substàncies opiàcies, d’altra banda del tot assequibles a la sanitat col·lectiva. Robots avançats que es deien Paul Francis Taratino o Simone LSD Brässai vivien a pler una vida del tot artificial i estaven programats per contemplar l’acròpolis com una forma de serenitat. Entre tantes maquinacions de la memòria i tanta força de l’oblit natural, a DF la història no existia ni havia existit mai. A la barra del tupinamba, una dama retrocognitiva que es deia Staël solia filosofar: «Com pot haver-hi història si som immortals sense memòria?».

Tutela era molt sentimental. Frisco també, encara que no s’ho pensés. Passejaven agafats de la mà pels bioparcs on els robots hominoides feien pasturar cérvols clònics.

«Tindrem set fills?».

«Why not vuit o nou?».

«Vull avisar-te. Si et veig amb un altre home, te voy a matar».

Tutela va sentir un espasme d’amor prohibit.

«I jo? Què faig si et trobo amb una altra dona?».

«No és el mateix. Depèn. En tot cas, no t’acceptaré el divorci».

Com que les ficcions de l’amor estaven de moda, les diverses versions del big trauma, tema habitual a telemagna, no interessaven a ningú, ni tan sols als sinàptics. Acostumar-se als circuits neuromòrfics, tot i algunes resistències, havia facilitat molt les coses a més de degradar més el llenguatge, com sol succeir abans d’un esclat de decadència. Però les decadències poden durar segments i segments, de manera que el big trauma havia generat aquella prosperitat general, sense necessitat de treballar. Superar les velocitats del cervell, d’altra banda, ja era un fet gairebé natural, des del naixement dels nous superconductors, molt abans que Frisco s’enamorés i molt després que mom li donés vida en plena era postxip. En el món del big trauma, Turing era tan remot com una cova amb pintures rupestres. Sense involucions possibles, el metaware havia donat hegemonia a la Màquina. Era argumentable que l’amor la desconcertava.

La vida de Tutela s’amorosia passant la mà pel llom dels Chihuahuas robòtics i pensant en Frisco a totes hores, mentre la intel·ligència humana, a tot arreu, jugava a escacs amb la Màquina i perdia. Però no si parlem d’amor. Instintivament, Tutela era part d’aquella resistència. Volia tenir vuit o nou fills, alletar-los, veure’ls créixer, saber que s’equivocaven en la vida i no poder ajudar-los, envellir al costat de Frisco, per sempre, fins que la civilització que havia prohibit la mort els convertís en plàncton de la Galàxia Sideral, al costat del vast fossar comú del big data i la ferralla arrugada de les naus espacials d’altres temps.

«Jo no em separaré mai de tu. Mai. We shall walk pels parcs de DF, anirem als old markets, t’escoltaré quan toquis el saxo, seré tuya quan siguis meu».

Entre Androides Seven fent l’enamorat, els diàlegs eren molt semblants; un eco que fins i tot creien propi. Emocions clòniques els duien al matrimoni i a la necessitat maquinal de ser pares. Simulaven gelosia, adoptaven fills, escenificaven passions. No era impossible que la inautenticitat de sentiments fos un indici de la Nova Intel·ligència. Pel que fa a l’amor ho semblava, de la mateixa manera que pels parcs de DF els cans robòtics s’ensumaven i repetien la mímica de l’aparellament.

Tutela contava les confidències dels clients de la perruqueria de cans. Parlava a Frisco del senyor Abans-d’ahir, que sempre es queixava de la fatiga. Tutela li deia: «You look fine, bé, senyor Abansd’ahir. Una mica allunyat. Hombre, sí, fatigat per l’ahir, like everybody. Però no per l’Abans-d’ahir. Senyor Abans-d’ahir, el món no està tan bé ni està tan malament. No doubt about that. Confiem en la magnanimitat després de la batalla. En general? Sí, bé, diguem-li egoisme i altruisme, imperfecció i idealismo». Frisco s’ho escoltava pensant que, si eren invencions de Tutela, més mèrit tenien. Un altre client era el senyor Futur. «Quan sigui sol, miri’s al mirror i rigui. Flex tempes cafa. Ah, Senyor Futur! I faci’s embalsamar el cap to keep it en una urna de vidre. Tresqui cels i terra buscant, entre el no-res i la música. No. No es faci la pregunta. Som monsters de la raó o la raó dels monsters?». També parlava d’un senyor Passat: «No, no li aconsello enamorar-se. Un sentimental no és, necessàriament, a fine person. Tampoc no tindrà sort amb les causes nostàlgiques. Atento! Busqui solidesa. Veure passar els cadàvers dels enemigos. Sobretot, res d’analogies neuromòrfiques. De nada». Encara era més irreal el senyor Ara: «Ah, senyor Ara. Compte amb els sermons digitals. Bé, això depende. Of course. Depèn de si vol pensar pensaments o saber la truth. Si vol ser extravertit o introvertit. Romàntic o clàssic. Gòtic o romànic. Sea o montaña. Complicat no, no és tant. Miri. Sigui fluid. Interconnecti’s amb vostè mateix. No s’entretingui. Canviï de life. No badi, hombre. Fumi amb pipa».

Aquella nit, Frisco s’estirà al gamesofà per anar al partit de beisbol, a l’Estadi Maracaná. El game ja havia començat quan el Coronel s’assegué al seu costat. Xuclava d’un mambodrink de litre. Anaven guanyant els Yankees contra els Senators. «Quin strikeout!», digué el Coronel. Frisco admirava la precisió del llançador Manolo.

«Frisco, els happy few ens superen. Segresten nets a les Maternitats. Fins i tot han traspassat les avingudes de Platini. N’has sentit dir res a Seguretat?». Frisco digué que no. El públic del Maracanà s’alçà dempeus quan Manolo tingué un cop estratosfèric.

«Of course, I know molts humans que estimen els robots per raons d’autoodi però no entenc for what reason els robots volen ser pares humans. Els nostres avantpassats s’hi posaren com un joc, per laziness. Els robots feien la nostra feina. Anaven fent-se superhumans però ningú no volia adonar-se’n. Lib fus gramorada. I ara, you see, ve’t aquí Manolo, perfecte, el gran llançador. Hi posa passió, heroisme. Voldrien ser like you and me, sants o dimonis. Són el que voldríem ser? No eren pares i aconseguiren les clàusules d’adopció. Ara they kidnap directament els nounats. Lluitem de veritat per preservar l’ànima o ja estem fatigats?».

«Capitalisme sense estat; estat de benestar sense caritat; llei sense autoritat; poder sense control. Watch the step, Frisco». Ho afegí de forma casual. «Be ready». «Desapareixen nounats nostres, cada vegada més. Qui els té? Són segrests, a black market? Una revenja transhumanita o robòtica? Vigila. Crec que tot passa at night. Suporo vesti cacu. Cosa procel·losa. Tu encara tens torn de nit, don’t you?».

Al gran bloc central del Maracanà, els robots aclamaven els runs. Al flanc dret seien els pantocràtors i a la dreta els transhumanites, tribus de tribus, genètiques artificials, genomes de silicitres, gent de carn i os, homes empeltats de màquina i a la vegada assequibles al sofriment.

«Els happy few, Frisco, els happy few. L’enemic d’avui i de demà. Ens volen robar l’ànima, els fills que les nostres dones han tingut sense clonació, de part natural. We need all information. Són les ordres de Descontrol».

Qui eren els happy few? A la dreta s’assegué Figaro, un androide Ten, amic virtual de Frisco i el seu confident a Seguretat. Dels happy few, Figaro no en tenia cap notícia. Frisco ja sabia que la Nova Intel·ligència tenia per límit la incapacitat d’establir analogies, una intel·ligència elemental però imprescindible. Per això, Figaro semblava trobar-se en un carreró sense sortida, mecànicament lligat a uns codis que potser tenien a veure amb les mitologies fragmentades dels pantocràtors. Figaro s’injectà un complex vitamínic. Semblava abaltit, extraviat. Un poc sàdic, Frisco se n’alegrava. La Màquina que ja s’atribuïa la creació de l’univers podia equivocar-se. Tota la psicologia replicant que havia estudiat a la universitat perdé sentit amb la segona generació d’androides Ten. Seguia sent útil per la majoria dels conflictes psicorobòtics però no podia diagnosticar els casos precisament més atractius. Més enllà del ritme exponencial, les zones desconegudes de la Nova Intel·ligència tenien un punt obscur, com una vegetació selvàtica por on no passa la llum. Paradoxalment, el coneixement pantocràtic s’hi endinsava més que l’experimentalisme de Nova Intel·ligència tal vegada perquè —com solia dir-se en un món precíclic— tenim més interès en conèixer per dintre els enemics que els amics.

L’androide Ten quedà en silenci, processant tots els seus estocs de memòria. «És que no ho sé», va reconèixer. Fins a quin punt un error o un excés de programació podia acabar amb l’autodestrucció de les màquines o que les màquines liquidessin els humans? Tot allò tenia una consistència gelatinosa, poc simètrica, sense un ordre sòlid de la Nova Intel·ligència.

Aleshores Frisco es despertà, sense saber com havia acabat el game de Maracanà ni si el gran Manolo, fos humà o androide, havia triomfat. Frisco ni estimava els robots ni odiava els humans. Tocava el saxo pensant en la nit de noces amb Tutela. També pensava en el seu pare. Segons mom, al pare de Frisco —l’avi— el va criar una família adoptiva en una estació àrtica paramilitar, en època d’estats, encara sense la rara coexistència del magma intel·ligent amb els miracles algorítmics. Després de navegar per tot el món quan la condició precíclica s’ensorrava, s’instal·là a DF. Esdevingué un dels hackers secretament més prestigiosos. Aquelles navegacions paternes alimentaven els records de Frisco. No l’havia conegut però era com si l’hagués sentit contar viatges i aventures. Tenia un record molt precís del petit museu que el pare havia deixat a casa i que havia desaparegut: entre les coses que Frisco no aconseguia identificar, el seu pare tenia closques de caragols, un brot de coral rosaci, una brúixola, la relíquia d’un sant inexistent, les banyes d’un boc, mapes de tresors irreals, una destral de llenyataire titànic, la pell d’una serp, un tucà dissecat, una ampolla de formol amb una espècie de cuc fosforescent.

Frisco sabia que els Cicles implacables havien fet que tot allò s’acabés quan ell encara era un infant; però si era així, com li revenia del passat? Era com el dilema de gravar els somnis amb nexusdream. Per autoregulació, els humans oblidaven les sensacions i sentiments immediats i a la llarga només recordaven els dies de la infància. Tal vegada fos una potestat misericordiosa de la Màquina o també un efecte del Cicle. Però també podia ser una infància irreal, de manera que Frisco recordava muntanyes nevades, escenes submarines o amors infantils que mai no havia tingut.

III

A les platges preimmortals de DF envellien patèticament els ancians amb prou capacitat posthumanita per creure’s que qualsevol dia tendrien garantida la immortalitat. Prenien el sol, xuclaven fruites biotropicals i miraven passar les jeunes filles en fleur bronzejades i halterofíliques. Feien maratons, nedaven llargues hores i tenien ganes de superar el surfeig dels joves de DF sobre la cresta de les ones més cargolades. Esperaven. Confiaven. S’avorrien. Ningú no recordava quan la Revolta de la Quarta Dimensió acabà de forma expiatòria. Va ser quan els guerrillers amb llances i capots de pell d’ós degollaren un gran paquiderm robòtic. Havien vençut. Amb la sang sintètica del paquiderm ruixaren les rengleres dels perdedors. Eren deu, vint mil, i DF ho deglutí tot fins a l’anihilació. Allò la Màquina ho sabia fer bé: deixar passar les guerres i després, ja febles els guanyadors i els vençuts, convertir-ho tot en cua d’asteroide. Els vells preimmortals que de petits ho havien sentit contar sabien que tenir memòria de més de dues generacions era un delicte.

Una de les nits de guàrdia, Frisco arribà a l’escenari del crim a punt de veure com la víctima passava del coma a l’agonia. Habitualment, els psicòlegs de guàrdia no anaven al Beach Point, als districtes de la Barcelona DF expandida arran de mar, un paisatge de torres pendulars, si no era un cas del tot aliè a las rutines de la criminalitat turística. Era un assassinat ritual, tal vegada una revenja. La víctima, segons els líders de la zona, treballava a l’hotel com a controlador del sistema de seguretat. De fet, poc havia vigilat la seva. Li havien entrat a la cabina de control dosis ingents de lliris verinosos i l’havien crucificat amb macrograpadores al mur de les pantalles de garantia. Rere el cos crucificat que havia mort abans de ser despenjat, la vida de l’hotel seguia pul·lulant a les pantalles. Baixaren el cos de la víctima. Per la casaca desembotonada es va veure la inscripció sagnant Ecce homo. Els lliris pudien perversament. Res a veure amb els crims d’hotel. Després, el jutge va constatar que a l’home crucificat —baixet, ros, ulls blau celeste, amb la pistola de dards al cinturó de corda— li havien tallat la punta de tots els dits. D’immediat, es va saber que l’executor s’havia amagat als túnels de ventilació que mantenien el clima de l’hotel, la puresa de l’arena de la platja i la temperatura del mar. Els winchesters trobaren aviat un adolescent, amb identitat transhumanita, molt alt, cabells negres, ulls castanys i una daga proporcional a la butxaca. Frisco sospità que no fos un cas de parricidi. Anaven cada vegada a més les revenges dels fills humans que assassinaven els pares contagiosos de la Màquina. Al laberint dels túnels ventiladors, aquell nin, amb les cames eixancades i els braços alçats, mirava enlaire amb èxtasi, visiblement satisfet pel seu crim. Quedà arxivat com a expedient de retropertorbació però Frisco hi veia la mà desesperada del fill de carn i ossos quan saps que el seu pare és un feix artificial de sinapsis, un pare ad infinitum més intel·ligent i perfecte que el fill. L’adolescent callà tota l’estona. Dut davant del cadàver del seu pare —Ecce homo— se’l mirà amb una indiferència abissal. Just aleshores una força estranya sacsà la zona, com un terratrèmol penitencial. Barcelona DF tremolava. Frisco ho sentia com una descàrrega d’energia obscura. L’adolescent parricida, somrigué. L’informaren dels seus drets i de l’ordre de registre neuronal. Ell callà.

A Beach Point la Màquina era perfecta, els cadàvers desapareixien a l’instant —perquè la mort no podia existir— i la justícia actuava a l’acte. A pesar dels problemes entre la justícia humana i els criteris de la Màquina, al final, la celeritat s’imposava. A DF no hi havia pena de mort. Per definició, la Màquina precursora dels codis d’immortalitat hi estava en contra. La reclamaven els pantocràtors i altres sectes, a més d’una proporció sorprenent de transhumanites, especialment les dones. Eren les contradiccions entre la il·limitació cognitiva de la Màquina i la finitud dels éssers humans. Frisco intentà interrogar el parricida —que es deia Fiodor— però ell no responia. Era un fill de l’abundància o una criatura feta pels odis infinits? Ni parpellejava. El seu futur era ben previsible: llargues estades als policlínics mentals, aparició davant d’un jutge robòtic, sentència inapel·lable i llargs anys en alguna penitenciaria astral, fent treballs forçats telemàtics. Frisco li féu una pregunta que començava per why. Fiodor respongué: «Why not?». Frisco passà l’informe per intershot. A l’ascensor que pujava des del soterrani, algú s’havia deixat un braç robòtic rus. Quan sortí de l’hotel, un congrés del Onion Power euroasiàtic ballava nu a la platja. Sobre Barcelona DF, la massa de llum havia convertit la nit en dia.

Convençuts que tot és amor, Frisco i Tutela es van casar pel ritu ortodox, des de feia temps hegemònic entre els pantocràtors de pràctica cristiana. Frisco era un pantocràtor agnostrix però Tutela era fidel al ritu ortodox. Va casar-los l’arximandrita, entre núvols d’encens, en un garatge de l’antiga Barcelona del motor de propulsió. Ni mom ni dad assistiren. Hi eren tots els amics del tupinamba i dos o tres transhumanites de confiança. Van ser unes noces de cant mediúmnic. A les catacumbes pantocràtor, la litúrgia feia tant temps que dequeia que molts humans s’estimaven casar-se amb litúrgia ortodoxa que, d’altra banda, no estava prohibida perquè tenia —segons la Màquina, de religió sincrètica— categoria simple d’atrezzo.

Des d’abans de la Incògnita, l’heretgia ecumènica havia desaparegut però de forma subreptícia. Els pantocràtors mantenien el bateig, el matrimoni i l’adéu als morts a pesar dels decrets d’immortalitat. Tot plegat ja pertanyia als sentimentalismes. Tutela va plorar durant tota la cerimònia com la majoria dels pocs convidats. Frisco creia i no creia: més aviat era un espectador. La majestuositat de l’arximandrita de barba eterna era convincent.

Feren la festa nupcial a la Discoteca Antològica que, al bell mig del Parc d’Espècies Mutants, ocupava la nau central de l’edifici que abans es deia Sagrada Família. S’hi arremolinaven els joves pantocràtors i transhumanites, que sovint es trencaven la cara perquè era una de les poques sales de festa on els winchesters s’abstenien. La bellesa de les transhumanites, amb el cap rapat, solia ser opaca. Alguns grups duien a la cara pintures de guerra. Aquelles nits, cosmètica i violència eren tot u. Feia Cicles que no s’inventaven nous passos de balls. Hi havia moltes sales: una era per al vals, l’altra per al twist i el rondó, el rock, el txa-txa-txa o la rumba. Fins i tot hi havia petits salons per a la quadrilla o els ritmes nigerians.

Era inevitable que pantocràtors i transhumanites xoquessin en algun punt tangencial de la discoteca. Allí es consumien les destil·lacions més cool i una gran diversitat neural de drogues sintètiques. Aquella nit, un transhumanita psicotròpic volgué provocar Frisco: «Love is only un procés cerebral regulat hormonalment. Testosterona, dopamina, oxitocina, vasopressina». Tutela agafà el seu marit del braç i anaren a la sala de tangos.

La nit de noces la van passar en un hotel que solia ser considerat pretensiós si bé en realitat era una rara figuració de passats extingits, com la sala d’un antiquari que volgués reconstruir una estètica que, per un curtcircuit de la memòria transumanita, ho confonia tot i a la vegada tenia elegància i fins i tot bellesa. Tutela n’estava admirada. Els cortinatges de seda, els entapissats de cretona florejada, el gran llit amb baldaquí, un homenatge a la caoba, les aquarel·les que semblaven de poetes japonesos ancestrals, els cendrers de coure, l’absència de telemagna, tot de làmpares de llum baixa i vellutada, les estores suaus, eren com el vestigi sumptuós d’un altre planeta. Els mobles recuperaven la consistència, la presència, i deixaven de ser una forma extraviada. Tutela i Frisco compartien la fascinació, abraçats. A Frisco allò li feia recordar els meandres més elegants del jazz.

Semblava que haguessin passat glaciacions, guerres interminables i mutacions genètiques sense nom quan Tutela i Frisco anaren al llit frisosos de consumar el matrimoni. Tutela volia fer-ho a les fosques. Amb tanta condensació de desig, Frisco temia patir un fiasco, però l’harmonia dels dos cossos fou perfecta. Havien nascut per penetrar-se i elevar el sexe a la categoria d’amor. DF esdevingué un desert sense altres habitants i el món, tan a l’abast de la cristal·lització d’una perla. Al llit de l’hotel giraren i regiraren, sense dir-se res. Aquelles successives exaltacions del cos i l’esperit resplendien per tot l’univers. «Tenia razón dad», pensà Frisco en una pausa amatòria. «És millor esperar, much better. Dang cupia senestro pat». Tornaren a acoblar els cossos a les fosques. Les distàncies entre planetes foren zero. Totes les matemàtiques cabien en un cap d’agulla. La Via Làctia els feia de coixí. Eren dos cossos entre onades que llepaven l’arena de platges còsmiques.

Ja de casats, ho compartiren tot encara més: el plaer, els somnis, el pensament, l’alegria. Cicles de teoria sobre l’amor no havien torbat aquelles trobades entre cossos i ànimes, consagrats pel matrimoni. Seguien les rutines de cadascun. Es veien al tupinamba, quan Tutela acabava la feina a la perruqueria canina. La primera vegada que hi tornaren, els filòsofs de la barra quedaren bocabadats pel seu glamur de felicitat. Tots brindaren amb screwbits de fluor.

Algunes vegades feien una volta pel bulevard de les Pagodes, entre cirerers florits. Milers de nins jugaven als tobogans i els engronsadors o cantaven himnes fèrtils abans de sopar a casa. Després de tombar per DF, ell la deixava, les nits que tenia guàrdia. Arribava de matinada a la rulot i el cos de Tutela, tebi i esponerós, el rebia. Cada vegada és la primera. Els cossos contenen la gravitació de l’amor, la condensen i fan que les dues ànimes arrelin més, com si haguessin trobat una veta d’aigua subterrània. Als matins parlaven de dad, de la gent, dels terriers robòtics, de les nits de Frisco. S’escoltaven. Cap Cicle havia trencat la campana de vidre de l’amor.

«Dad diu que mi mamá l’havia permès be happy a la casa de la mort. No sé què volia dir, do you? També deia que tan feble com semblava a la vegada era com una campana de gran temple. O com dad havia sentit dir que sonaven les campanes de les catedrals quan hi havia catedrals i litúrgies». I si fos que Tutela s’inventava aquells amors entre el seu pare i la mare que els havia abandonat, de cap a una colònia sideral? No és que mentís, però potser volia creure que les coses no havien anat com havien anat.

En canvi, Frisco no parlava dels seus pares. Tenia la voluntat d’eludir el destí. Amb Tutela, tot anava per un altre paisatge. Tot era fàcil, simple i gloriós. Què allò fos possible i a la vegada existissin els submons de DF no li importava. L’amor els protegia. Sortien de la rulot i contemplaven el llac artificial, les veles dels balandres, les canoes, les plataformes de natació, els pescadors que s’estaven hores i hores sense pescar res mentre la ciutat s’accelerava nit i dia.

«Si digo Fiat lux, què penses?».

Frisco no respongué.

Era com aquelles paraules nobles que —omnia, logos, foglio, trimembre— els pantocràtors paladejaven sense conèixer-ne el significat. Ningú sabia per què unes paraules eren nobles o tan sols útils. Però les destriaven i solien venerar-les.

«Fiat lux, Frisco, fiat lux. It is the beginning. Tants mals que hem patit, tants Cicles sinistres… i tot prové d’un Fiat lux».

Mentre Tutela i Frisco feien l’amor, altres pantocràtors, estrictament, copulaven. «He copulat amb una bimbo transhumanita». Ho deia un intel·lectual a la barra del tupinamba, si bé podia ser una fantasia. «Es va fer posar un xip d’orgasme múltiple. Esgotador, my friends. A part que chilla tant que els veïns avisen Seguretat. No sé quin plaer en treu. Per part meva, poc. Et sents nada. No ets causa ni efecte. Migamo sutri fata, dud fata. I després em va contar que també tenia un implant clitòric i un nou orifici anal. Way in, way out?». Algú va dir que la castedat era un camí de perfecció però ningú no l’escoltava. Observaven el copulador mixt i el veien trasmudat però també gojós. «Senyors, havia fet cursos de sexualitat urdú, she had un coño de pelo rizado i tenia uns mugrons d’acer inoxidable». Els intel·lectuals dels tupinamba eren solters, gent d’inacció però competitiva. Solien maleir els dispositius plàstics de les transhumanites promíscues. Encara que no en parlessin creien en la supremacia del fal·lus i pensaven casar-se amb una pantocràtor verge, com havia fet Frisco. Coneixien els prostíbuls del reducte nipó i sobretot la versatilitat carnal dels bordells hindús. Tenien la fórmula: una geisha i el sabre. Els desenllaços eren contradictoris: una bimbo transhumanita i la rendició incondicional. Eren inofensius. Somniaven, amb mesura. No gosaven creure gaire en el passat ni volien canviar el futur. A casa els havien explicat la paradoxa de l’avi: si retornes al passat i dispares contra algú, sense saber qui era podries matar el teu avi, i quan tornessis no existiries perquè l’avi no hauria pogut engendrar el teu pare i tu series un protozou ambulant. En definitiva, tenien por del no-res, del postcoitum, de l’oblit, de la mort, de les espirals de caos. Per això Tutela odiava la perfecció dels ballets androidals, especialment l’exactitud del pas à quatre. Era —deia— la mort de l’esperit. Era com els nins que duien un implant filharmònic i tocaven el piano millor que mai.

Aquella tarda tots bevien canarino frappé. Tutela explicà les seves teories sobre com identificar un androide a primera vista, sense escàner.

«If it rains, surten de casa?». No.

«If they eat a banana i creuen que ningú no els mira, lleven la pell?». No.

«Si elles saben que algú els mira caminar, remenen més el cul?». No.

«Do they whistle quan van en bicicleta?». No.

«Si van al veterinari, ponen cara triste?». No.

«If they drink a lot, van al lavabo?». No.

«Ponen sal a les patates?». No.

«Tropiezan mai pel carrer?». No.

«Fan signes de superstició humana?». No.

«Si van agafats de la mà, es miren l’un a l’altre?». No.

Tutela féu un glop de canarino. Si bé no li agradava atreure massa l’atenció, sabia que tot el bar l’havia sentit. Mirà Frisco amb els seus ulls tan blaus.

Amb aquella aura de puresa i passió, Tutela —qui sap si sense saber-ho— seduïa d’una forma devastadora. Un androide Seven que es feia dir Cecil-Day de Guzmán la perseguia sovint però no aconseguia passar l’escàner del tupinamba, on Frisco esperava la seva estimada esposa.

«Mon petit choux, quina esgarrifança cada vegada que pentino un terrier robòtic! Avui m’ha sorprès perquè el duia una panto. I si era la majordoma d’un palau androide? What a shame! Dad sempre em diu que els robots tenen l’honor automàtic d’obeir mentre que els pantocràtors som servils. I can’t believe it». Frisco li va dir que ell tampoc, però que tantes coses forçaven a la servitud. «Sí. M’he sentit servil amb el terrier maquinal d’avui. Però quin pèl de vellut que tenia, quines proporcions perfectes, quina mirada de posar-se a parlar!».

Frisco l’agafà per la cintura mòrbida i onades de desig se l’enduien més enllà de la vida trinitària de DF. Els filòsofs del tupinamba bevien batuts etílics de teleologia. A la porta del bar, com un petit ca robòtic, Cecil-Day de Guzmán s’esperava per veure sortir les anques estretes de Tutela agafada del braç de Frisco. Si fa no fa, era un plaer.

A DF, la nit i el dia canviaven sovint, però totes les profecies d’autodestrucció climàtica o bé eren falses o bé la Màquina les havia solucionat. Feia temps que era efectiu el control del genoma de la Terra. Noves profecies s’anunciaven als chatbots, però la Màquina les expulsava a l’acte. Eren profecies millenaristes sobre la podridura del minimalisme ultraconnectat, les velles pluges d’aeròlits, la fi del món o bé un eco de l’antiga desconfiança amb la intel·ligència artificial. Per això era tendència que els androides consumissin antidepressius i que fossin bons clients de les agències de viatges virtuals. Entre androides, transhumanites i pantocràtors, per les zones de DF es podia tenir una idea de les respectives presències demogràfiques. Tot i així, els robots també tenien l’impuls de viure als districtes humans. Només tanta intensitat mimètica, tantes ganes de ser com els humans, els delataven.

Quan Tutela tornava a casa després de rentar amb xampú d’encens els fox terriers, omplia la rulot de geranis, trèvols, clavells, aspidistres, petits cactus i un ficus que —excepcionalment— era artificial. El cos li havia agafat un punt encara més mòrbid, una rodonesa als pits que presagiava dolços esclats de maternitat. Feien l’amor entre perfums florals contradictoris i una branca del ficus fregava dolçament l’esquena de Frisco. Exhausts d’amor, callaven. Per Frisco era com si hagués tocat aquella membrana del cel que en realitat no existia. Tutela sentia que la seva ànima amorosa s’expandia, com un gran arbre arrela i afegeix cercles de vida al tronc perenne, mentre les altres copes de vegetació s’entrelliguen amb els altres arbres. El cosmos de Frisco i el regne vegetal de Tutela eren la mateixa cosa. Defugien la banalitat de comentar el postcoitum, com qui compara la velocitat de dos models de trancer magnètica. Creixien per dintre, maduraven. Eren serenament feliços i quan Frisco tocava el saxo tot allò no tenia límit.

Una nit Frisco volà per damunt d’un grup de vigilants nocturns, els bushido, que anaven uniformats de samurai, amb la catana de reflex corbat penjada del cinyell. Eren molt respectats a la majoria de zones. La població de DF sortia als carrers i els oferia te, informació sobre delinqüència i indicacions sobre els sensors —sempre canviants— de la Màquina. Executors de justícia immediata, de bon dia els bushido eren personatges grisos que jugaven als escacs als parcs o veien cine musical amb les lents de contacte. Pel retrovisor Frisco veié com degollaven un transhumanita que havia tirat tots els seus fills per la balconada. Els fills, sans i estalvis, aplaudien l’execució del pare d’un cop sec de catana. Als terrats dels edificis romboïdals del districte governamental, dones nues nedaven a les piscines blavisses. Ballets androides i orquestres simfòniques semirobòtiques omplien els teatres de DF. El món, transmutat en computadora ubiqua com l’aire, bategava com cada nit. Els fracassos de la ment a l’hora de controlar la matèria eren més tolerables en aquelles hores de jocs de rol, simulacions sexuals i contactes de ment a ment que sembraven el món de follia. Memòries desallotjades del cervell s’evaporaven fins a arribar a fer-se part del Núvol. A Frisco, per sort, l’esperava Tutela. L’amor, fos com fos, encara existia i fins i tot els robots estimaven bojament els fills adoptats. Era la pregunta del pare de Tutela: fins quan durarà l’amor entre humans i posthumans? Ell creia que sempre. Aquella matinada, Tutela oferí el seu cos a Frisco com si fos la primera vegada. A qui podia fer-li por la felicitat?

La felicitat no era una de les combinacions algorítmiques d’aquella Màquina única que dominava la governació tecnocràtica, amb una Europa en mans de la intel·ligència artificial reduïda a una xarxa precària de ciutats-estat, de la mateixa manera que després de les noves guerres entre Nord i Sud, els vestigis del poder polític nord-americà s’havien anat desplaçant cap al Pacífic i es mustiaven, impotents, a l’arxipèlag de Hawaii. I Lisboa era la capital esmorteïda i violenta de la península ibèrica. La caducitat de la democràcia en mans de la Màquina havia dut la ciutadania humana a una abstenció que podia ser bel·licosa o apàtica. Era part del Cicle que fos oportú franquiciar els drets civils dels robots. Velles computadores babilòniques tergiversaven uns drets civils que, en forma de compilacions ancestrals, tan sols eren una ficció de la Màquina. El pas de la família a la clandestinitat pertanyia ja a un passat tan remot com l’imperi xinès o la fusió dels pols del planeta Terra. Sobreviure, única via. Mantenir fragments de territori enfront de la Màquina. Passar de generació en generació una visió idealista del vell individualisme. O bé, com feia Frisco, tocar el saxo o viure l’amor.

IV

Reconvertida com tantes altres mesquites després de la desfeta islàmica, la més propera al llac Turing era un minigolf. Des que s’havia casat, Tutela hi anava a jugar amb les amigues pantocràtors. Era l’esport, minimalista i tediós, més de moda a DF. Parlaven d’homes, de tenir fills, dels problemes de la flora vaginal. Eren com papallones: «L’amor és un pedregar. Omno ubus xav funio». O bé: «L’amor és un llibre desenquadernat». Un altre: «L’amor és un rellotge a deshora, una brúixola sense nord». Tutela: «Una tinta invisible. Un míssil extraviat. Una ostra en mal estat. Un submarí rovellat. L’espiral d’un bloc sense fulls. Un dopatge, una coca bamba». Aquelles dones pantocràtors adoraven les poques paraules que sabien de les llengües antigues i vivien —també patien— de l’amor. De cop i volta, encara que una adrenalina histèrica sacsés tot sovint el cor nanotecnològic de Barcelona, elles seguien jugant, en silenci, de forat en forat, sobre la gespa pintada.

El nou matrimoni era d’una felicitat exultant i al minigolf les dones de més edat —més fetes a la domesticació de l’afecte que a la passió— envejaven Tutela o en malparlaven. Quan ella trescava pel jardí sintètic buscant una pilota extraviada, les altres donaven per feta la caducitat de l’amor. La més envejosa solia dir que no veia la diferència entre ser la dona d’un pantocràtor, d’un transhumanita o fins i tot d’un robot de gamma set.

Tot just després de casar-se, Tutela i Frisco havien pujat a la Torre Dejuna, un projecte de l’antic emirat Shangai que Barcelona considerava l’edifici més elevat d’EuroOcc. Queia la fosca esbiaixada entre els núvols color cendra. Guaitaren pels finestrals del parc del terrat, un parc d’ornitologia clònica, amb alteracions tan harmonioses que els ocells cantaven òpera o predicaven com abans feien els muetzins, cinc vegades al dia, des del minaret. S’anava fent un gran balcó nocturn. Frisco digué: «Quan pujo aquí penso en una apagada energètica general que anés deixant a les fosques tota la ciutat-estat, de nord a sud i d’est a oest». Tutela s’estremí. Estimava i a la vegada temia el to ombrívol de Frisco. Quedarien només milions de persones bocabadades davant una pantalla negra i, als karaokes, veus inanimades fent el ridícul. Potser tot allò tenia a veure amb el costat fosc de l’ànima, una premonició de sense sentit desolador, somni il·lús d’una ciutat que ni vivia ni es decidia a dormir. Era un cicle sense consciències, magma biològic-digital sota un cel mut, immòbil, fòssil. Al final, podia ser la tenebra fèrria sense l’alè de l’esperit. Frisco trobà una fórmula gojosa: «Si apaguen els llums serem a casa, you and me. Qui en vol més?».

Els caps de setmana anaven en les góndoles de la ciutat palafítica. Tot era un eco d’antigues pintures de l’amor, de versos escrits abans dels Cicles: ell remava a peu dret i Tutela, a l’altre extrem de la góndola, amb una ombrel·la de ratlles blanques i blaves, se’l mirava, feliç, i amb una mà a l’aigua deixava un solc fugisser.

«I am mad about you», deia ella, i mirava cap a l’aigua, tímida.

«Com devia ser la mar quan era mar…», digué Tutela, un d’aquells caps de setmana. «Com devia ser? T’has demanat mai per què m’estimes? M’estimaries més si fos pèl-roja, m’estimaries if I were blonde?» i feu voleiar la seva cabellera negra, que —pensà Frisco— ben bé podia ser una font inextingible d’amor. L’amor és un estrany atzar que pot ser etern. Passaven altres enamorats amb les seves góndoles. Parelles d’androides Plus imitaven els gestos de l’amor encara que tenien la mirada estòlida, sense cap passió. Passaven dies veient velles gravacions d’amor humà però no se’n sortien.

Tutela encongí les espatlles dolçament. Era tan feliç que tant li feia que els altres en sabessin ser o no.

«Com eren els real orchards and gardens? M’agradaria veu un orange tree carregat de fruta de oro que visqués de la saba de l’arbre, i no de… la combustió còsmica. Grati fasta ito murot». Ho havia sentit dir al tupinamba i li feia gràcia sense que li importés gaire. Estaven enamorats, fins a l’extrem de les mirades ara idiòtiques, ara ardents.

Cada matí, Abracax seguia donant el seu pensament del dia a oral-tv, i era la figura més odiada pels pantocràtors. Al matí, oferia a la humanitat les metàfores del poeta universal per ciberselecció. Apareixia caminant sobre les aigües, fins que el seu rostre cavernós, sense edat, quedava en primer pla i omplia la pantalla, fitant els espectadors amb una mirada rígida, opaca. Si els pantocràtors el tenien per un teledelinqüent posthumà, l’energia optimista d’Abracax era la nutrició espiritual que regia les grans ciutats-estat. Venia de la idea de la singularitat i predicava la cara lluminosa de la Màquina, el triomf de la Immortalitat i de la Nova Intel·ligència. Era, vertaderament, un profeta que ha vist totes les seves profecies fetes realitat. Si bé era una realitat imperfecta, les profecies tenien un poder sedatiu: un món sense violència, ric i sense necessitat de competir, de lliure elecció transhumanita i de servitud robòtica, un món harmònic entre espasme i espasme, racional, linealment progressiu.

Hi havia moltes llegendes sobre Abracax que es resumien en dues, l’obscura i la resplendent. Cicle rere Cicle, un pensament seu —com un ciberconfuci— regia la conducta dels humans que volien deixar de banda els costos de la vida i dedicar-se als beneficis del bioxip, d’existir sense el llast de l’edat i no morir. A la vegada era l’exemplar més perfeccionista de la mutació transhumana, el somriure universal.

Abracax, vaticinador de sempre de la Nova Intelligència, a la vegada prescindia de la memòria: cada innovació era el present, cada papallona, única. Als matins parlava d’una humanitat il·lustrada, sense conflictes, autosatisfeta, encaminada a una perfecció melosa, lírica, alliberada de les aberracions individuals. Abracax havia inventat el primer model d’ordinador que llegia la ment. Al seu món, milions de microlàsers i sensors anul·laven la distància entre la realitat i el món virtual. El poder de moure objectes tan sols amb la ment o l’evolució del nervi òptic cap a la lent de contacte Internet, la moneda universal estable o el coneixement anticipat convertien Abracax, sense límits, en l’inventor del nou món. El seu magnetisme sexual tenia un poder orgasmàtic amb les groupies transhumanites i fins i tot trasbalsava les Androides Ten que s’injectaven vitalsex.

El Coronel deia que Abraxac no havia envellit mai però el món sí. Abracax cada vegada era més perfecte, més enllà de l’entreforc de les dues intel·ligències, més enllà de la finitud del cos humà, però també era —deia el Coronel— la negació del vincle sagrat entre la vida i l’amor, de l’angoixa i el no-res.

Per instint, Frisco tenia el Coronel i l’antitètic Abracax com a figures paternes antitètiques. El seu pare era una silueta molt llunyana i en tenia un record físicament difuminat però tantes coses li contava mom —ella li deia TA— que Frisco el veia com una figura d’un altre temps, que anava d’un escenari heroic a un sentit del deure i una integritat moral —la fortalesa, deia mom, la resiliència— que feien angoixosos els intents d’emulació filial. Frisco el veia com un resistent de Cicle en Cicle, un explorador d’espais desconeguts i, sobretot, un justicier.

A cada cerimònia de pas, Frisco volia ser digne d’aquell pare —TA— que havia desaparegut quan ell tenia dos o tres anys. Quan en va tenir set, anà sol a un dels santuaris —tan lluny de casa, en terres estranyes, arran del reformatori— on la prova d’iniciació, en terra virtual de pirates i bruixes, era aconseguir alliberar-se de l’holograma gegantí d’un monstre. Eren hores propícies a l’Espiral. Frisco duia un punyal amagat. Va clavar-lo al pit del monstre. Després tornà al col·legi.

Frisco hauria volgut saber què passava amb l’ànima dels morts —és a dir, dels immortals interruptus—. Com podien ser senyors de l’espai, els esperits, si la Màquina tutelava les òrbites astrals i la Nova Intel·ligència d’Abracax no tenia forma moral? Si escoltava Abracax, Frisco es veia migpartit entre vastos entrellats d’hiperfibra òptica i no deixava de creure que li atorgaven el poder virtual d’explorar i piratejar la Màquina, entre polsim de software.

Una tarda fosca, sortint del minigolf, Tutela es trobà enmig d’un enfrontament entre clans cismàtics. Encara que els pantocràtors eren més aviat pacífics o bé vivien a la defensiva, els clans cismàtics eren molt violents. Lluitaven amb barres de ferro i làsers descatalogats, amb tota la fúria d’una croada. Eren dues sectes indefinides, només identificables per tanta violència i perquè s’odiaven l’una a l’altra fins a la destrucció final. No se’n sabien motius, religiosos, polítics o ètnics. Senzillament, apareixien, lluitaven amb fúria assassina i desapareixien. Ho feien en llocs públics, en moments d’afluència. Per raons desconegudes però que podien tenir a veure amb l’estratègia del poder de permetre —a la manera d’una vàlvula de descompressió— erupcions ocasionals de violència. Seguretat mai no arribava a temps.

Alguns nostàlgics dels manuals d’història antiga deien que eren dues sectes totalitàries que en comptes de donar un cop d’estat, preferien matar-se entre ells. Aquella tarda, a la plaça Capek, hi quedaren morts d’ambdós costats i, d’una forma sinistrament simètrica, enmig el cos de Tutela. Un raig làser l’havia obert en canal. Els winchesters arribaren un segon després i nanoreduïren els cossos. La gent de DF tornà a circular de seguida perquè res del que havia passat era prou entretingut.

Va ser dad qui va avisar Frisco de la mort de Tutela. Exigí al seu gendre, com a psicòleg de Seguretat, que recuperés el cos de la seva filla. Frisco sabia que era impossible i també que dad no creuria que ho fos. Si mai s’havia refiat de Frisco, aquell dia dad el menyspreà com a algú servil, incapaç de protegit la vida de Tutela i de ser part de les vibracions redemptores de la pau. Del pavelló d’incidències, les restes de Tutela anaren a parar als soterranis infinits del Palau de la Immortalitat, abans de ser encapsulades a l’espera de la resurrecció digital.

L’endemà Descontrol avisà Frisco que dad era a la picota convicte i confés d’intentar un atac a turbowestland. Uns agents robòtics de Seguretat l’havien detingut quan movia la terra a palades virtuals per enterrar el cos perfecte de Tutela. A la porta DF Prime Time, entre les fileres d’un miler de condemnats a la picota, dad rebia visites. Estava eufòric, rejovenit. A la fi havia trobat una missió, després de tota una vida de dubtar entre tantes causes impossibles. La nit abans, amb les lents interconnectades, recuperà el cadàver virtual de Tutela per anar a enterrar-la en una de les esplanades del Tibidabo convertides en horts solars pel cultiu còsmic. A Barcelona DF enterrar els morts era un delicte. Si la mort oficialment no existia, com podia haver-hi tombes i làpides? Als horts del Tibidabo tot era fosca, entre fileres d’espècies vegetals gèniques que semblaven a punt d’esclatar. Per a les biosíquies, l’aigua somàtica fluïa, de cap a l’arrel dels arbres fruitals. La Màquina era utilitàriament ecologista. Dad era un idealista inútil i tardà.

Amb les mans i el coll sotmesos a la picota, dad encara deia: «Frisco! Tutela deserved everything. Ha mort com una reina. Tu tens el deute d’enterrar-la. No tardis». No era el millor moment per dir-li que el cos de Tutela ja havia estat nanoreduït, congelat ad infinitum i definitivament, embellida per les fusions epidèrmiques de la turbowestland. Aquelles rengleres d’homes i dones a la picota tenien més a veure amb una dislocació psicopàtica que amb un acte de justícia injusta. Bandes de nins robòtics els tiraven fruita podrida a la cara. Samaritanes pantocràtors els netejaven la cara. Hi havia un públic persistent. Celebraven l’arribada de nous condemnats i es queixaven quan la Seguretat treia de la picota algun culpable; molts, sentenciats per sorteig.

A l’altra banda de la Porta DF Prime Time, les masses s’aglomeraven per entrar i tenir l’alimentació i l’estabilitat que la Màquina assegurava. Ben mirat, tot era injust, com reconeixien els pantocràtors a diferència del transhumanites, que es creien marginats, i els robots, que no tenien noció de culpa. Per contrast, la Màquina castigava els robots obtusos a passar dies a les gàbies oxigenades de la porta DF Jumbo però la diferència és que els nens pantocràtors, per desdeny, no anaven a riure-se’n. S’estaven a les gàbies en silenci, entotsolats, d’intelligència superior però desproveïts de capacitat de penediment.

«Frisco!», digué Pop. «Would you say I was unfair to Tutela? La volia pura, verge, per sempre. Estava gelós de tu, dels terriers que pentinava, de la barra del tupinamba, de les seves amigues… I was wrong. Tutela hauria decidit ser pura sense que jo li ho dictés. Sabia ser lliure. I a tu, Frisco, t’he fet mai mal?». Frisco digué que no, però pensà que sí. Un sí incert perquè la picota era la picota i tampoc no tenia ganes de rebre tronxos de verdura o talls de meló a la cara. «Si encara hi hagués catedrals…», va dir dad, sempre inoportunament nostàlgic. Es posà a cantar cançons que Frisco no havia sentit mai. La lletra parlava de llums remotes, de vida plena, d’arbres altíssims, de fonts inesgotables, del misteri del dolor, de l’absència.

L’endemà, Frisco anà al Palau de la Immortalitat. Els contenidors de nanocàpsules postmortals irradiaven una llum febrosa, una claror puntillista i angoixant que els robots graduaven cada nit, com si volguessin deixar dormir tranquils els difunts anorreats. L’ànima de Tutela guspirejava a la càpsula. Androides erosionats pels dilemes custodiaven els contenidors. Hi havia càpsules rococó per a les víctimes de la mort natural i càpsules geomètriques per als morts d’accident. Si per neuronormativa la mort no existia, la gent es moria i nous virus prepotents substituïen els extints. Oficialment, Tutela havia mort per una allau genètica. Al funeral semiclandestí, dad no pogué ser-hi. A Frisco el consolaren els més vells de l’Escola dels Articulats. A segona fila hi havia l’Androide Seven Cecil-Day de Guzmán.

A la nit, al club Never, el Coronel digué a Frisco que sense un predomini de la consciència deixava d’existir l’espècie humana. «We shall not resist because no som infal·libles». Frisco callava, tenebrós. Existia la intel·ligència col·lectiva o senzillament era un producte de la Nova Intel·ligència? Dit en paraules del Coronel: «Complementem els robots o els robots ens complementen?». A la sortida del Palau de la Immortalitat, mirant cap al cel, era difícil saber si tantes petites llums eren estrelles o deixalles de la Terra. Tornava aquell monstre terminal de l’adolescència de Frisco, tot cobert d’escates de bronze.

L’absència de Tutela va ser una fatiga insostenible. Insomne, Frisco perdia la poca proporció de les coses que encara en tenien. A les nits, d’entrada, l’insomni no es feia enrere però de forma gradual donà pas a un somni de pobles antics que creuaven deserts i arribaven a la terra promesa. Després, tot d’intermitències obscures inundaren la consciència onírica de Frisco fins que tingueren forma narrativa. Al principi eren estampes i després agafaven moviment. Hi havia, per exemple, una muntanya amb tres creus de fusta. Uns soldats estranys enclavaven els cossos de tres homes a les creus. Sonava un martelleig augural. Passaven núvols estranys. Els soldats crucificaren els tres homes, envoltats de gent entristida o que, excitada, flastomava. Alçaren les creus. L’home enclavat al mig deia: «Pare, perdoneu-los perquè no saben què fan». Els soldats, de les vestidures del crucificat del mig en feren quatre parts i es sortejaren la túnica. Tots insultaven el crucificat principal i li oferiren vinagre. Dues o tres dones, pesaroses, s’estaven al costat de la creu. De cop i volta, la tenebra enfosquí el sol. El crucificat parlava però Frisco no va poder sentir o entendre què deia. Però sí el que semblaven les últimes paraules: «Tot està consumat». Quan la terra començà a tremolar, Frisco es desvetllà, del tot reposat.

Als macrotemples virtuals els predicadors de la Màquina —imitadors d’Abracax— convocaven milers de clons que cantaven himnes unànimes i ploraven de fervor i goig. Les masses andrògines campaven per tot DF però especialment a la Comunitat Jardí de Mogambo. Practicaven el tecnozen i eren d’habitud inofensives, però cada vegada que Frisco hi havia d’anar era per casos de criminalitat serial, de diligències interminables. Va ser el cas d’un suïcidi de parella transhumanita a la facció eslava de DF. Un cas d’ànimes mortes. Sobre un altar ortopèdic hi havia una nota digital. Aquella nit semblava espessa de premonicions que la Màquina consentia. Fins i tot la tragèdia humana era part d’un càlcul. La nota deia: «Forgive us, androides sense ànima. Som culpables de tenir-ne. Dieu als vostres fills que death no existeix però hi ha transhumanites que es lleven la vida. Olvidaremos tanta memoria». Una vegada més, Frisco es demanà com era possible que aquell altar ortopèdic —i en altres casos, tòtems— quedessin fora de la captació dels radars, tret que fos una inatenció deliberada de Seguretat. O és que existien només per una nit.

Encara que no fos un pantocràtor de fe pura, Frisco, com tots els pantocràtors —i més encara des de la mort de Tutela— desitjava la solitud, mentre que els transhumanites la respectaven i els robots la desconeixien. Tenia un veí transhumanita molt penedit de ser-ho, i també molt pesat.

«Would you like to be pantocràtor?», li demanà Frisco.

«Humà. Però no vull trair els meus pares. Hicieron tantos sacrificios. Encara eren pudorosos. No volien que la Màquina m’implantés. Eren ells —deien— qui havien de decidir-ho. It was even more painful, és clar, però jo els estimava i obeïa. Ara fa massa temps que no amo ni obedezco».

«Segons com, obeeixes la Màquina, no vulguis enganyar-te».

«Sí, però només com un transhumanita i un racionalista. As soon as I can, sóc irracional i desobeeixo. Els meus pares eren neuroenginyers però sempre volgueren ser imperfectes. Jo bé que voldria ser imperfecte, yes don’t laugh at me, però potser no m’hi esforço prou. Depende, depende de los días».

«Tot és real, tot és irreal. What’s the difference?».

«No creguis que sóc més impur que tu…».

«Aleshores why no vols ser transhumanita?».

«No és noblesa de sang. Senzillament, vull postrofar la juncció».

«Però, com penses que pensem?».

«Fins allà on arribo, no sé què és la Nova Intel·ligència. És la Connexió, és clar, l’energia, tot, però how do you think I think? No sóc una màquina. A la vegada, tinc la consciencia en desús. Però it doesn’t worry me perquè sé que la majoria dels pantocràtors en teniu però no en feu ús. M’agradaria més emocionar-me de veritat».

Quan Frisco s’infiltrà als escàners del Maternity Hive DF va trobar la primera empremta dels happy few. Actuaven en forma de ràtzia somàtica. Frisco calculà que la taxa de segrests de nounats era molt més elevada del que suposava Descontrol i també que els happy few actuaven segons un programa d’autofecundació aliè a la Màquina. És a dir: deixaven rastres encriptats, molt espessos. Segons el Coronel, els segrests augmentaven exponencialment i devia ser així pel tràfec que detectava Frisco a la pantalla megaquàntica.

«Mai no havíem rebut una ofensa tan brutal, Frisco. Never. Casse priofa nubi. Ni quan ens imposaren les clàusules d’adopció. És una mutiny robòtica, una suplantació».

Frisco ho considerà un subsistema terminal de la Màquina.

Una primera pista va correspondre a la Maternitat de la Zona Cisma, on vivien donant-se l’esquena els supervivents de la ruptura catòlica a meitat del Segment Astra 6. Ells denunciaren a Descontrol les activitats nocturnes dels happy few i Frisco en pogué seguir els circuits. A diferència dels transhumanites o dels somarobots, les dones pantocràtors quedaven prenyades de forma gairebé ininterrompuda i tenien una descendència bigarrada. Eren del tot contràries a l’esperma congelat. Duien al món noves vides nou mesos després d’actes d’amor que eren la penetració entre dues ànimes que cantaven i sospiraven per la carn sagrada.

Descontrol preparà la defensa de la Maternitat. A mitjanit, dotze perfils robòtics entraren a les sales de nounats. Tenien tot l’aspecte de pares amatents, il·lusionats amb un nou fill. La recepcionista virtual els donà entrada. La consigna de Descontrol era no arriscar la vida dels nounats. Els nounats, desvetllats, ploraven. Pels sensors, Descontrol veia les figures robòtiques prenent els nens en braços, amb molta cura. Semblava que sortirien per la porta d’urgència però feren una maniobra de distracció i es dispersaren pels corredors de la Maternitat, amb rapidesa i sigil.

Els happy few en estampida aconseguiren dissimular la fuita, desubicant-se del radar. No sonava cap alarma. Tot l’hospital era una gran quietud i només pel plor dels nounats es podien situar els segrestadors que anaven d’un pis a un altre, de pressa pels corredors, o pujaven i baixaven amb els ascensors. Deixaven enrere hologrames elementals que desviaven la persecució desordenada de Descontrol. Actuaven amb molta precisió. Descontrol reaccionà tard, quan els robots semblaven desapareguts. De sobte, reaparegueren als monitors dels sensors. Es tingué un esquema directe de posicions que corresponia a robots anímics de generacions passades, cada vegada més lents, desconcertats pel plor dels nounats. Robots precaris que volien ser pares i mares. Entraren en fase rudimentària per manca de sentit comú. Eren d’aquella categoria robòtica que la Màquina volia deixar fora de circulació. Patien d’insuficiència algorítmica per cada hora de clic.

Els psicòlegs seguien dient que al cap de dos mesos les criatures humanes ja tenien una noció elemental sobre els objectes que suposen que han d’actuar conjuntats amb altres, però —contràriament als robots— no reconeixien la categoria dels objectes. I a diferència dels androides evolutius, fins que no tenien un any no reconeixien les propietats dels objectes i només aleshores distingien un terra pla on fos fàcil caminar d’una costa tan empinada que no s’hi podia pujar. La Màquina ho havia aplicat a la percepció satel·litar però fins i tot així les mares pantocràtors seguien a la intempèrie de DF o intruses a les zones prohibides per Seguretat, infiltrades en precari, sense el poder de fer que la mort o bé fos inexistent o bé tingués categoria de trànsit biològic, passant per la resurrecció digital.

No eren robots d’energia il·limitada: s’havien deixat dur per un impuls sense duració estratègica. Descontrol els anà detectant un a un acostant-se al terrat de l’edifici. Les forces de Seguretat els esperaven, com si sabessin en quin moment els segrestadors perdrien l’autonomia mecànica. Va ser una pinça entre Descontrol i Seguretat. Els happy few van ser detinguts i Seguretat se’ls emportà amb la flyingjail. Els nens, sedats, deixaren de plorar. Arribaren infermeres i metges de guàrdia i d’immediat els petits humans segrestats tornaren a ser a la seva sala de maternitat, tèbia i segura com un úter.

El balanç de l’operatiu anti-happy few enfortí Descontrol però no tot era autocomplaença: «Ni sé per què em diuen Coronel. Els Coronels manaven regiments, feien guerres, fins i tot, segons crec recordar, no eren tan topbrass com els generals i arribaven a manar més. Però això és part del passat tan deforme. Ja no tenim memòria dels exèrcits, les desfilades, els himnes… Coronel, coronel de què?». Al bar del seu club el Coronel tenia un moment d’expansió expressiva. «Al final, la guerra són words. Si negués la mortalitat o si del suïcidi en dius autoexclusió, has perdut la war. Descontrol. Descontrol, Frisco, és accessori». Allò era una infracció incalculable, però el Coronel semblava estar-ne fart, dels compromisos entre Descontrol i Seguretat. «Saps, Frisco? I si tan sols fóssim un tentacle de la Màquina?».

Per no secundar tanta heterodòxia, Frisco respongué que potser algunes circumstàncies feien pensar en pactes circumstancials entre Descontrol i Seguretat, però no d’una forma determinant. Per exemple: si Descontrol fos una pantalla de la Màquina, per quina raó els hackers alfa pantocràtors havien d’enfrontar-se als murs digitals de la Màquina? Mentre ho deia ja s’adonava que no era un argument de pes si la Nova Intel·ligència era més calculadora i tenaç que la voluntat humana. Certament, el Coronel ni l’escoltava.

Una extensió megaurbana tan dilatada com DF tenia fins i tot racons d’exotisme, que apareixien i desapareixien com un miratge del desert. Frisco en feia col·lecció. Platges tropicals sintètiques, esglaons de temples tibetans, fiords, deltes fluvials que baixaven amb aigua biogènica, cims nevats o boscos impenetrables.

A les aigües glacials de Barcelona DF NW, fragments plans d’iceberg acotaven el passeig de milers de pingüins. Els icebergs més grans arribaven —encara que només fos virtualment— al mar, per un canal de rescloses. Fileres de foques que remugaven feien clapejar les aletes i ficaven el cap a l’aigua per pescar peix. Una vegada més, el pèndol de la memòria dictava passats inexistents, guerres desconegudes i galernes inacabables que com a passatge hologràmic en res eren habituals i en tot eren rutinaris. Al DF NE més distant hi havia una minicadena de volcans i al SE, un gran llac d’aigua salada amb esculls de coral. Per un anell de vegetació central, les estampides de búfals atreien els més petits de DF. Fondàries de foscor espesses, amb estalactites i estalagmites, tenien una antiguitat ben fugaç.

A Frisco l’atreia molt la facció asiàtica de DF. Hi transitaven rickshaws estirats per robots inexpressius que semblaven coolies. Comprava als mercats thai, enmig d’un bull humà tan autèntic que només podia ser un dels ordres espontanis regits per la Nova Intel·ligència. Esmorzava de sushi mentre passaven les geishes amb ombrel·les. Escoltava la xerrameca de les joves vietnamites. Era fàcil oblidar que en bona part tot fos virtual. Colors, aromes i fragors eren d’una intensitat real, com els vells esprimatxats, amb quatre pèls al barbó, que seien a la gatzoneta mentre aquella porció d’Àsia s’eixamplava o s’encongia amb cada matís del Cicle. Tenien aspecte de savis mil·lenaris i potser només eren androides de mirada sagaç que veien passar la vida com si fos una successió de dracs de papers que petardejaven. Alguna vegada, de tarda, Frisco s’hi acostava i quedava admirat davant un temple de cartró pintat de vermell on dones de tota edat consultaven el seu futur llançades unes llenques de fusta. Era com la galeria comercial d’un immens hotel on podies comprar Àsia embotellada.

De nit, tot canviava i les màfies del joc havien adquirit un certa impunitat a canvi de fer la feina bruta dels winchesters. Tot vibrava, tot era una aposta i l’Àsia androide podia semblar, mentre durés la nit, l’Àsia real. Tot i així, al gran mercat asiàtic, per bo que fos el control de les tríades, Seguretat sempre hi tenia feina nocturna. Els enfrontaments entre les màfies del joc eren freds i cruels. A Frisco li agradava fer informes nocturns sobre aquelles cases de joc amb soterranis estibats de cadàvers mutilats. Hi trobava un toc de vida natural. Velles asiàtiques de mirada inescrutable ho sabien tot i no deien res. Era una forma de lleialtat a la raça que Frisco respectava. Sempre presentava el mateix diagnòstic: «Mort accidental per error professional». Pensava que la Màquina no feia res per controlar aquells reductes, tal vegada perquè sabia que la injustícia humana —radicalment asiàtica, inassequible als Ciclesja ho feia prou bé.

Frisco s’entretenia molt quan els crims eren al laberíntic casino Formosa. Aquella febre del joc el fascinava i que, en comptes de sistemes digitals, les jugades es fessin —com des de les llotges d’un teatre— amb uns cistells plens de diners que anaven a la taula o tornaven al jugador en forma de benefici. També era el gran mercat d’opi, tolerat pels winchesters. A les taules de joc dominava el xinès mandarí, com si les coses importants no tinguessin valor en lingua franca. Les màfies del joc regulaven les apostes, donaven crèdit o punien el joc fraudulent. Tot allò tenia un bull poc anestèsic, pensava Frisco, contemplant amb curiositat l’anar i venir de les taules de joc a les llotges o a l’inrevés. Alguna vegada feia una petita aposta i sempre perdia.

Eren les millors nits de DF perquè els crims i venjances corresponien a vicis clàssics de la vella intel·ligència amb constància humana. Els winchesters androides no entenien res però també jugaven. Sovint amb diners de la màfia. La zona asiàtica potser era la més immune a la Nova Intel·ligència. Ni la necessitaven ni la Màquina la imposava. Una terra de ningú a DF. Espasme rere espasme, el joc seguia nit i dia a les taules sobrecarregades del Formosa. Transhumanites amb annexos mentals de càlcul perdien sempre perquè estaven inermes davant la força imparable de l’atzar. Els hereus conceptuals de l’antic mandarinat aplicaven els seus poders en el joc perquè feia temps que havien perdut els rigorosos preceptes confucians per exercir un govern d’ordre ja que no de justícia. En definitiva, regnaven l’atzar, la passió de guanyar i la por de perdre. A cap altre punt de DF la corrupció podria ser tan nítida i protocol·lària. Els winchesters ho agraïen. L’ètnia fundacional imperava, entre taules de joc i munts de fitxes multicolors.

Més enllà de la teranyina geomètrica de la Barcelona central, administrativa, impersonal i de majoria robòtica, la resta de DF era una acumulació d’irracionalitats urbanes. La ciutat-estat esdevenia una inconnexió de parts contraposades, tan independents i diferenciades que no semblaven elements d’una única ciutat. Cada facció tenia un control dels seus límits i en general practicaven rituals d’accés lents i primaris mentre per sobre el tràfec volant no tenia fronteres. Algunes faccions de DF mantenien formes d’accés animistes i d’altres eren més propis d’un gran territori alçurat i ruïnós pel decurs de guerres successives. En conseqüència, si els habitants de la facció contigua no respectaven els tòtems del veí, normes no escrites —pactades entre les faccions— ho punien. Fins i tot les pertorbacions de l’ordre públic podien formar part dels rituals d’estrangeria.

Algunes faccions havien imposat formes sagrades d’exclusió i marcaven tot el seu perímetre amb esquelets d’animals —sovint robòtics— i signes màgics que el veí transgressor no sempre entenia. En contra dels símbols de la Monosíntesi religiosa, de vegades i amb nocturnitat, apareixien formes de fe incomprensibles —un munt de pseudopedres, una pell escorxada—, i Seguretat les retirava amb rapidesa. No eren zones sagrades —pensava Frisco quan les sobrevolava— però tenien un obscur significat d’agregació hostil al transgressor. Allò li agradava. Era la forma que tenia DF de continuar sent, més enllà del racionalisme urbà, una comunitat viva, gràcies als tabús i a les cerimònies de pas. Segons la llegenda, en algunes faccions, les cerimònies d’accés, de cop i volta es concretaven en sacrificis humans, però es feia impossible constatar-ho. Era més habitual la petició material de drets de pas.

Aquella temporada, els artífexs cognitius tornaven a parlar d’un espai on poguessin existir totes les ments possibles i de quina manera, hipotèticament, la consciència —sovint equiparada pèrfidament amb la Nova Intel·ligència— podia acabar sent redistribuïda entre els components d’aquell espai de ments possibles. Després de sobrevolar DF una i altra vegada es podia suposar que tantes ments possibles no eren més que un ordre il·lusori, una inconsistència, un no-res.

«If I am not wrong, DF mai ha existit», solia dir mom. «El teu pare TA n’estava ben segur, que DF no ha existit mai». Frisco no en dubtava gaire però en dubtava. No era probable que existís una sala de màquines de la memòria. I a la vegada, intentava concentrar-se en la memòria possible, fortificar-la. I una vegada més, intuïa la memòria que va de les eres prediluvials als temps dels últims imperis, del foc tribal a les naus que s’extravien sideralment i ho perden tot.

V

DF estava programat perquè a cada dia li correspongués una moda, un revival: el cinema mut, els fideus, el pintallavis verd, una melodia presegments, els guants de cabritilla fins al colze. Després tota la memòria quedava a la paperera. Un clic del temps, cicles de vint-i-quatre hores. Tot fungible. Aquella temporada, el comerç anava al ralentí pels atacs hipersònics contra les noves rutes xineses de la seda. Repercutia anecdòticament a la telemagna, com un avís de pluja satel·litar. I després, ja ben passada la mitjanit, la telemagna anuncià: «Demà la moda seran les cançons italianes».

I, després que Abracax presentés el pensament del dia, una onada de cançons italianes endolcí tot DF, de N a S, i de W a E. Aquell dia s’arribaren a sentir centenars de cançons italianes. Sense saber ni d’on ni com, a les cantonades comparegueren trios amb mandolina, tenors amb mostatxo i bimbos que movien els flancs silicoidats. Era l’escuma matinal de DF. Més d’un transhumanita es va implantar melodies precícliques d’amor, alegres i feliçment banals. Havia existit, Itàlia? Per un mimetisme immediat, els carrers de DF s’ompliren de roba penjada per eixugar, nins que jugaven a pilota, venedores de tabac de contraban i dones madures amb corbes exultants. A migdia, els hardrobots menjaren pasta sciutta i els androides Ten begueren Cinzano. Sorgiren del no-res hologrames de places amb fonts barroques al mig, ponts venecians, raconades florentines, glòries arquitectòniques romanes. Itàlia va existir unes hores. Com altres dies, si la cançó de moda era russa, tothom bevia vodka i deia spasiba, i si la cançó de moda era vietnamita, la bona gent de DF dinava de sopa de fideus, peix fregit bún cá i bunyols dolços. Allò era ben bé la happy hour de DF que penetrava, si bé de forma desigual, fins als punts més remots. Devia ser una trama cibersimbòlica de què els transhumanites fruïen molt. Aquelles modes eren, com la suposició que entre dues reencarnacions en un cos humà n’hi ha més de vuit milions en realitats no humanes, una forma infantil d’enyor i esperança.

Si un xip pogués aconseguir que totes les coses fossin intel·ligents, aquella expansió mimètica de les cançons seria fins i tot més absoluta. Aquell dia tota la ciutat-estat cantava cançons italianes, enroscava espaguetis i bevia copes de les vinyes sintètiques amb un punt d’aspresa italiana. Qualsevol estadística hauria detectat que les cançons napolitanes, sentimentals i meloses, triomfaven. Fins i tot els hardrobots taral·lejaven Funiculì Funiculà encara que cap subsistema no expliqués que era una cançó per celebrar el primer funicular del mont Vesuvi. Ningú no sabia ja on era el mont Vesuvi ni com havia omplert pàgines de la història de la humanitat abans de la Incògnita d’Incògnites, però a la Barcelona DF del Segment Epsilon 24 tothom, per un dia, per uns minuts d’un dia, va cantar Funiculì Funiculà en un món de quàntums de llum.

Té lògica que, entre la immortalitat impossible i la desmemòria discontínua, la gent de DF —com tota la resta de l’univers— no distingís bé entre el tedi i l’acció. Vingués o no de l’origen dels orígens de l’inici posthumà, aquella confusió llastrava la vida de tot, humans i màquines. La memòria —com per efectes baromètrics— anava endavant i enrere, tenia instants precaris i després esdevenia oblit. Per això, a la nit es podia tenir un somni presocràtic i al matí capbussar-se en la telemagna, sense records. Els bioxips de memòria, de posar i treure, connectats rere les orelles, eren tan innocus que fins i tot els pantocràtors se’ls permetien. Intuïen que sense memòria contínua els homes havien perdut la identitat però això no tenia cap present. La memòria anava endavant i enrere, podia connectar-te amb el futur còsmic però te n’oblidaves. La memòria zero: memòria soft. Per això les modes del dia decretades per telemagna eren una gojosa infracció de la cultura amnèsica. Era la glòria fugissera del Funiculì Funiculà.

Frisco enyorava Tutela. Recordà les hores que passaren en un petit poble del SW. Era una àrea molt tranquil·la, aferrada a la zona sud-oest del megaperímetre de DF. Tenia cases baixes, una plaça porticada i una església tancada. Se’n deia Los Leones. Amb un aire àrid i casolà però noble. Hi havia una posada sempre buida, amb cuines que mai no havien fumejat i cambres sense llits ni canteranos. Al campanar de l’església, tot just baix del rellotge, hi havia a temporades un niu de cigonyes. A la plaça, una font rajava aigua còsmica. Els habitants circulaven vestits amb capa i capell copalta. Semblaven recelar de tothom però eren hospitalaris. Regalaven pa i sal als visitants. Frisco i Tutela s’asseien en un banc de ciberpedra de la plaça i miraven el vol de les cigonyes. Algunes vegades, a la glorieta central hi havia un quartet robòtic de metall que tocava peces catatòniques. Era una sensació pacífica en un moment que tot un esplet de planetes s’enfrontaven i es destruïen. A la placeta sempre hi havia nins robòtics que saltaven a corda i cantaven. Tutela deia que frisava per tenir fills i que li agradaria que cresquessin en un poble com aquell, saltessin a corda i respectessin la gent gran. Un poble envoltat d’horts, amb llargues vetllades nocturnes per llegir contes als nins. Frisco volia pensar que aquell racó, qui sap si del tot nou o amb una vella història, era un indici fugisser d’una certa grandesa eclèctica de DF, del temps que no passa. Però sabia ben bé que era una peça escenogràfica, habitada per famílies de robots assistents que cada nit connectaven els fills al Gran Generador.

Des de la mort de Tutela, en els períodes d’erosedació Frisco tenia somnis inacabables més de formes que de persones. Eren formes generalment harmonioses, proporcionades. Somnis que provenien tal vegada d’una edat d’or, de la ciutat promesa. Per exemple: columnates de temples, claustres de basíliques, nimfes entre xiprers, astres solemnes i àgils, lògies perfectes. Quan es desvetllava i pensava cap enrere, somni endins, Frisco tenia la sensació fugissera que amb la punta dels dits havia estat a punt de resseguir el relleu dels personatges mitològics d’un fris molt antic. Ja desvetllat, s’adonava que tot allò era una invitació per tornar al seu passat amb Tutela.

Quan Frisco n’hi parlà imprecisament, mom ho entengué a l’acte: «No, Frisco, no facis un trip quàntic. Finalment, comprenc el teu amor per Tutela. I was wrong, però un trip quàntic a la recerca d’una dona morta el podia destruir. Uau. Com saps que va cap al futur o retornes al passat?».

«Vull retrobar-la, sigui on sigui. Sé que no és una partícula de la maleïda Càpsula. Allò són les antigues cendres, una despulla molecular. No. This is not my Tutela. Ja sé, ningú sap encara com acaba un viatge contra time, segurament ni la Màquina. Què vol dir ser humans si no venerem els nostres morts?».

«Si creus, busca Tutela. No la trobaràs i tal vegada ni tornis però vés-hi. Ara pensa que dels viatges en el temps ningú no en torna amb allò que volia. Miogar no és la demo. Pots quedar-t’hi extraviat per sempre o quan tornis potser ja ni seràs tu mateix. Sigui com sigui, si trobes Tutela no la podràs dur cap aquí ni estar amb ella allà. Frisco, pots quedar-te per sempre en un bucle del temps, entre el passat i avui. No seràs més ningú. A handful of dust». Al final, mom va beneir-lo. Ella també hauria volgut fer el viatge contra el temps, aclarir-ho tot, veure quan i com la vida fracassa. A la vegada sabia que, de tots els passats possibles, de totes les oportunitats del futur, no se’n podia ser un espectador i també actor. D’un viatge contra el temps, o no se’n torna o se’n torna malament.

A la rulot Frisco es connectà amb la passarel·la quàntica. Entrà en un remolí de feixos de llum, d’estridències i de sospirs. Va ser un trànsit estremidor, molt més punyent que un xoc hologràfic, la percepció de les càmeres estèreo o un terratrèmol de Cicle. El viatge començà per un laberint de marbre negre. L’esperava un gnom pèl-roig.

«Sóc el guia. Ser savi va ser la meva caiguda. T’acompanyaré fins allà on vulguis però no tens garantia de poder tornar. Milers com tu ara són un núvol perdut en un forat negre de l’espai. Hauràs de decidir si comencem pel camí de l’esquerra o de la dreta, si vols passat o futur. Si vas al passat i prens alguna decisió, quin efecte tindrà quan tornis? Viatjar en el temps és una il·lusió fatídica. Però hi tens dret. I el temps té encara més dret a deixar-te perdut en el passat o extraviat en el present».

El gnom li prometé un tour ràpid, sintètic. Després del laberint de marbre negre, la primera estança era molt ampla però hi havia poca gent. Una dotzena d’individus nus, a la dreta de la sala, de cara a la paret amb els braços en creu. Se’ls sentia resar en veu molt baixa. Repetien mea culpa, mea culpa. Al costat esquerre hi havia cabines telefòniques d’alumini. La llum somorta era d’uns neons antiquíssims que parpellejaven. Al fons, una porta baixa i rodona.

El gnom va dir: «Se’n deia infern. Però ja ho veus: al vell món les representacions de l’inframón sempre van ser un desencert. Sí, clàssic però inexacte. Es deia que era al centre de la terra. I no és el cas. També l’ubicaren al sol, per les flames necessàries, però mai no hi ha hagut flames, ni overbooking. Ni cinc rius, ni tempestes, ni neus gelades. Tot és eternitat, de cara a la paret. Ni cans de set caps, ni dones-serp. Ni centaures ni harpies. Res».

«I els telèfons?», demanà Frisco.

«Per casos d’urgències», digué el gnom sense especificar quins.

Com qui conta una llegenda, el gnom parlà del pas de la porta de la Terra al món dorment, on el camí dret i el camí esquerre duen al mateix punt, ni infern ni paradís, peces còsmiques de l’inframón. Per anar a la dreta s’havia d’entrar per l’esquerra. Amb to familiar, el gnom digué: «Frisco, estàs en gràcia per mor del saxo. No l’abandonis i no deixis que ell t’abandoni». Afegí que la música dóna repòs als qui tota la vida han d’empènyer una roca cap al cim de la muntanya i fa que els voltors deixin de rosegar el fetge de l’heroi titànic que un bon dia va robar el foc als déus. Calma les antigues divinitats venjatives. Fa tolerants els custodis de l’inframón. Tot just en aquell instant, Frisco cregué veure passar l’ombra fugissera de Tutela.

El gnom pèl-roig era molt loquaç. Especulava, sostret al tabú de la memòria i la mort. Digué que sempre estarem insatisfets amb la naturalesa humana, però voler canviar-la ens destruirà perquè, com els transhumanites, potser rectificarem alguns defectes que ens són propis però en tindrem molts més, incalculables, anihiladors, terribles. No era una pregunta nova: «Per què no n’hi ha prou amb la vella intel·ligència? Amic meu, si som tan imperfectes, per quina raó hauríem de confiar que hem aconseguit la Nova Intel·ligència? I si l’hem creada amb la part més imperfecta i fal·lible de la vella naturalesa de l’home?». Frisco s’impacientava. No s’havia arriscat al trip quàntic perquè li repetissin les disquisicions del filòsofs del tupinamba. Tot s’anava enfosquint i ell sentia que el trip perdia energies. I, abans que s’acabés, sentí una veu molt llunyana: «Salut a tu que viatges pel camí de la dreta fins a les prades sagrades i el bosc de Persèfone».

Frisco retornà a l’inici de la passarel·la quàntica. Recórrer als somnis per preveure el futur és molt més incert que considerar els fets reals per predir els somnis. De bell nou era a la rulot. En qualsevol moment, Seguretat el podia convocar a un segon inframón, en sentit contrari al camí de la dreta. Sentí la vibració de DF. El Cicle pot acabar en qualsevol moment. Tot té una hora zero. També l’absència? Frisco encara sentia la veu de Tutela quan caminaven pel bulevard de les Pagodes: «L’amor és gran i mínim i tràgic i joiós i particular i universal i propi i general i blau i groc».

Feia una nit de tenebra. Frisco sobrevolà la massa de hardrobots que només circulaven de nit, dedicats a les feines més mecàniques del funcionament de DF. Si feien un esforç especial, les peces de ferralla giscaven. No sabien parlar. Assentien amb el cap. No rebien estímuls. En cas d’avaria, anaven directament a un cementiri esteroïdal. Obeïen i abans de matinada desapareixien de cap a les seves cavernes. En el fons, en ple exercici imperial de la Màquina seguia vigent la primera llei de la robòtica: un robot no pot fer mal a un humà. Però, per prudència, els pantocràtors mantenien la seva norma: «Dubteu de l’obediència, de la fidelitat d’un robot per molt que es perfumi o vulgui ser campió de minigolf».

Per ordres de Seguretat, Frisco volava de cap l’avinguda Doctor Moreau. Era un suïcidi transhumanita. Seguretat encara no l’identificava. El despenjaren. Era un home depilat de cap a peus, amb incisions transhumanes, especialment un implant de memòria de trademark molt antic però eficient. Tenia una qualitat de noblesa. S’havia penjat amb un finíssim cable d’acer que pràcticament li havia seccionat el coll. A la llengua, vermella i sucosa, duia una perla incrustada. Estranyament, tenia els ulls clucs. El cos nu, al terra d’una terrassa parabòlica, tenia una espècie de majestat. Seguretat seguia sense identificar el mort. Frisco inspeccionà la terrassa. Hi trobà, inconnexes, un grapat de pistes simbòliques: tres pedres planes, tres claus rovellades, tres estisores molt petites. I més enllà, com la deposició d’un ocell, tres fulles de paper manyocades, pàgines d’un lèxic de lingua franca. Tenia un aire de crim ritual. Mentre Seguretat ho processava, arribà la identificació del mort. Era un Simó 792761, caucàsic, amb carnet d’espectador de bàsquet.

Però tenia una segona identitat com a tetrarca Alexis. Segons Frisco, allò encaixava amb les pistes de la terrassa. Des que els clubs oposats a la Dimensió Pròpia atreien els transhumanites, el tetrarca Alexis s’havia fet famós per oral-tv. Predicava en un llenguatge abstrús però embriagador. Milions i milions de transhumanites l’escoltaven. Semblava a punt de fundar una d’aquelles religions que prosperen quan ningú vol creure.

Resultava paradoxal perquè els transhumanites eren els inventors del DF cool. Exultaven amb la hipòtesi que, amb pròtesi mental i implants de goig, podien —com els androides sense angoixa— prescindir del que és just o injust i adaptar-se al que és correcte o incorrecte; és a dir, moralment impune. Per això, pels sectors transhumanites de DF revoltats contra els deures de la Dimensió Pròpia, insatisfets amb tot, especialment amb ells mateixos, els sermons d’Alexis trencaren una llarga apatia. Però, de sobte, el tetrarca va desaparèixer de les pantalles. Frisco sentí dir que els transhumanites, frustrats, sospitaven que era un agent doble de la Dimensió Pròpia. Ja no era un profeta que els llibres sagrats anuncien i no arriba mai: se’l veia ja com un tentacle de la Màquina. Aleshores, a les franges més Quarta Dimensió, esclatà una revolta contra les franges més venals de la Dimensió Pròpia. Va ser molt sanguinària, molt enverinada. Alexis seguia desaparegut. Havia traït els seus creients. Una vegada més, aparegueren armes qui sap d’on. A les nits, les guerrilles urbanes executaven els presoners i prenien ostatges. Els psicohackers s’amagaven on podien. A poc a poc, la revolta s’aquietà però quedaren patrulles disperses, amb un arpolàser sota el braç. Després, com una variació atmosfèrica, recomençà l’enfrontament de cada nit. A l’instant, els degollats i ferits de mort desapareixien fent-se part d’un polsim galàctic.

I allí, despenjat amb el fil d’acer al coll, mort, hi havia Alexis, com un rei destronat, a terra, depilat fins a les celles. Per què les pedres planes, les estisores petites, les fulles rebregades d’un diccionari? I tres de cada. Podia ser un missatge pòstum de la Dimensió Pròpia, una ganyota final del tetrarca traïdor. Seguretat repassava els vídeos de sermons d’Alexis però no en treia res. La Màquina, insomne i truculenta, ho devia saber tot. Tal vegada li agradaven aquells misteris terrenals. La guerra nocturna havia continuat molt temps. Les guerrilles feren l’intent d’enrolar els mercenaris que vivien a l’altre costat de la Porta Salammbô. Aleshores, més enllà de les murades de DF començà una altra guerra de mercenaris contra mercenaris. Seguretat se’n va desentendre. Sabien que un conflicte traslladat a l’exterior deixa de ser conflicte intern.

I ve’t aquí que Alexis reapareixia en un àtic amb piscina de l’avinguda Moreau. Un suïcida. El suïcidi d’Alexis induí al tupinamba una febre d’eloqüència. «Profetes! Els veus a telemagna, apagues el volum i tot és una mímica de guinyol. És clar que eren més nefastos els anteriors al Cicle. Vegem-ne gravacions clandestines. Tatre fict deva sisporeta. Del que van predir, res ha succeït. Hi havia els òptims i els pèssims. Decadència, quina decadència? Tot és un decaure, des dels inicis dels inicis. Sempre han tingut més èxits els profetes de la ruïna, especialment quan menys ruïnes hi havia. Quan no existia la immortalitat, els profetes discutien, apostataven, flastomaven. Ara, què vols?, ni en parlem. La immortalitat és una llei. Com tantes altres. Ni som tan lliures com deien alguns profetes, ni tan esclaus. Som encara humans, humans imperfectes envoltats de perfecció maquinal. Vivim, la mort no existeix, no passem gana, treballem poc, tenim tots els entreteniments que volen. Per cert, el teatre No del DF NW ha tancat. Les cocteleries del bulevard de Bourbon ja no estan de moda. Però ens entretenim tothora. El beisbol, la bolera, la pesca submarina, aprendre la dansa del ventre. De fet, podem passar molts dies exoentretinguts. Fins i tot anem poc al metge. Tenim a mà la possibilitat d’implants transhumans i ens hi decidim o no. Envellim a perpetuïtat als oldie palaces, engendrem fills a les Maternitats, fins i tot tenim catacumbes».

VI

Fins allà on es pot parlar de confiança entre un humà pantocràtor i un androide Ten, Frisco i Figaro havien anat fent complicitat a poc a poc, perquè gosar parlar de les qüestions d’una Seguretat omnipotent i un Descontrol clandestí n’havia obert el camí. Per un androide Ten com era Figaro, l’articulació de preguntes era vasta. Un dia anaren a dinar a un snack venusià. Parlaren dels misteris de DF però es veia que Figaro volia anar més enllà.

«Per què els pantocràtors sou més violents que els androides?», demanà.

«No ho sé amb exactitud. To survive i per naturalesa?», respongué Frisco.

«I see. Dius que vàreu nàixer violents?».

«Bé, vam nàixer amb la capacitat de ser violents o no, d’escollir entre el bé i l’evil. Segons sembla, això prové de la nit anterior a la nit dels temps. De la Incògnita, don’t you think so?».

«I com decideixes ser violent? Creus que podria autoprogramar-me?».

«Tu sí, probably. Jecta rod. Els robots més iguals, molts dels teus col·legues de Seguretat…».

«Sí, ja ho sé. Vénen programats de fàbrica. Però els Ten no. That is why… No estem programats per a l’opció violenta. I això no ens dóna la llibertat de ser-ho».

«Suposo. Potser és un avantatge», digué Frisco, per consolar-lo.

«Què algú decideixi per tu si has de ser violent o no, it is not un avantatge».

«És còmode. In the end, si bé per inducció, és una forma d’autocontrol».

«No vulguis consolar-me. Els transhumanites, per exemple. Alguns es fan implants de violència, altres de reacció pacífica. They make decisions».

Frisco callà. Mai havia conversat així amb un ser robòtic.

«Tu tens pàtria?», demanà Figaro.

«Figaro, hoy no hay patrias».

«Sí, però si n’hi hagués podries escollir-ne una».

«Sospito que les vertaderes pàtries no eren les que els homes escollien. En certa manera, elles t’escollien».

«And friendship?».

«Si t’he de ser sincer, l’amistat és més difícil than love…».

«Quina diferència notes entre la passió i l’afecte?».

Frisco mai no havia tingut una relació tan expressiva amb un androide Ten. Les preguntes no el sorprenien perquè podien bé correspondre a nous codis, a subsistemes, però la sorpresa era de quina manera Figaro entrelligava els temes de la conversa. Articulava qüestions vitals que els humans no solien qüestionar ni donar-los valor. Recordà el pas de Tutela pels bulevards de DF, perfecta, tota amor. S’adonà a la vegada que no responia amb noblesa a les preguntes de Figaro però difícilment podia ser d’una altra manera perquè al capdavall un androide Ten és una Màquina i un pantocràtor era un ésser humà que ha nascut i morirà, més enllà de la immortalitat estatutària.

«And death, Frisco?». La pregunta sorprengué Frisco encara més perquè era com si el seu còmplice robòtic hagués intuït que la mort tot just li havia passat pel pensament.

«No ho sé. Diuen que no existeix».

«Aleshores, you are truly immortals?».

«Desapareixem o ens posem a la cua de la resurrecció digital però no em facis cas. Vernes abot kujinome. On creus que són les víctimes dels delictes nocturns que tu i jo veiem?».

Figaro callà. Tal vegada fos més assequible un androide Ten que un transhumanita. Els transhumanites havien patit el fracàs persona-Màquina. Sabien quin error era no acceptar que la Màquina, com una matèria infranquejable a tota fusió, era refractària a la tan primitiva distinció entre el bé i el mal, de la mateixa manera que catalogava la culpa com un trasbals bioquímic.

«La Màquina knows everything? Si és així jo diria que tant hi fa».

A pesar de tot Màquina i homes sobrevivien i coexistien a les macrociutats, encastellades enmig d’un paisatge volcànic d’Estats fallits i protegides per un sistema de fronteres satel·litars i demofranquícies inexpugnables.

Figaro tenia unes sensacions equiparables a la culpa humana. Deia que li agradaven. Des del nanocicle, els androides Ten disposaven d’una ultraacceleració de la Nova Intel·ligència, per simulació dels nexes neurals aconseguida per l’última generació computadora, la paradoxa d’un resultat esplendorós de la capacitat científica dels homes que, com altres vegades en el passat remot, podia generar llibertat i servitud, bé o mal. Una vegada més, el peix es mossegava la cua i al bucle sideral cèl·lules naturals i algoritmes aconseguien una connexió còsmica. Els humans oblidaven la memòria i els androides no tenien prou bioenergia per emular-la. Això eren Frisco i Figaro: dues formes de simulació, bé de l’origen desconegut —alfa i omega— bé de la Màquina.

«Em pico la punta del dit amb una agulla hipodèrmica i en surt blood, plou i it makes me sad, escolto el teu saxo i veig rius, dones de bellesa perfecta. Què em manca?», demanà Figaro.

Frisco no volgué dir-li que el problema podia ser no una manca, sinó un excés, un perfeccionisme, una ficció. Però no n’estava segur i fins i tot li tenia afecte a Figaro. Gran confusió postcerebral. Vida i mort del temps biològic. Però aleshores Figaro digué «M’hauria de casar» i els instints pantocràtors de Frisco es revoltaren. Tornà la distància irresoluble entre els simuladors cerebrals i les vísceres rogenques per on passa el batec insoluble de la sang humana.

«Com que no hi ha bé ni mal, tot és relatiu», va ser l’endemà el pensament del dia d’Abracax, l’omega terapèutica del good morning. A DF ni enlloc, segons la informació del Núvol, ningú no sabia on vivia Abracax. Sí, vivia a les ments i les ments eren el món, el software de la Nova Intel·ligència, injectada d’impulsos i goig neuroelectrònic. Segons una llegenda vivia en una caverna, atapeïda de connexions sinàptiques i nucli únic de tots els silencis del bé i les estridències del mal. Públicament, el nom d’Abracax era tabú i cada matí, a telemagna, el seu pensament del dia era anunciat per un sistema de sistemes que s’autoreproduïa. A diferència del Coronel, Frisco pensava que sempre existia la llibertat de no veure telemagna ni Abracax caminant sobre les aigües, amb telepresència tridimensional. Això, en realitat, era el que feien milions de subjectes de la Màquina. En podríem dir llibertat?

Era, sobretot, la Llei, la neurometàfora transliterada a la Màquina. La Gran Simbiosi és allà on s’acabaven els poders mentals i començava el nou món, sinergia de desmemòria i immortalitat. Abracax donava per fet que la ment s’expandia ad infinitum, des de les cèl·lules orgàniques a la trama commutacional de fibra de vidre, dels posthumans als robots obedients. Alguna vegada el Coronel digué a Frisco: «No discuteixo la truth of science, no, però, que potser la consciència tan sols és un manual de software de fa mig Segment? Si fos així, seriem a la fossa comuna del mal. Ebra, somatore. No m’hi veig. No ens hi veig. Predestinació, de cap manera, si vols pots ser free. Això era —i és— la música barroca, un laberint molt ben traçat, però amb zones de fuga i molts blind spots per on no entren les forces predestinadores. No tot és circumstancial, no tot s’hi val».

Frisco sobrevolà DF en ziga-zaga. Podia ser la mala nit dels happy few. A l’espera, astroconnectats, Frisco i el Coronel entraren en un bar online. Era l’hora del virtual game al gran estadi de la jornada. El Coronel callà. Seguiren una estona mirant les jugades dels On Line de Calcuta contra els Centaures de Moonsoft. Bevien ginDF en vasos policognitius. Miraven el partit i pensaven en l’operació que pretenia ser la definitiva contra els happy few. Ni Frisco ni el Coronel no tenien fills. Actuaven per un càlcul abstracte, al marge de l’angoixa de les mares pantocràtors que havien deixat un nou fill a les sales de les Maternitats. Frisco encara duia penjada al coll la medalla digital de la casa de la infància. Sense fills, sense germans, recordava el seu bon amic Darwin, plorant a les nits, tots lluny, tal vegada per sempre, de pare i mare. A l’internat, el record de mom s’havia eclipsat i del pare només tingué memòria quan tornà a DF, fill pròdig de pares pròdigs. Tenia més memòria d’espases i llances de llegenda, dels lemes virtualment heroics de Descontrol.

A l’estadi virtual guanyaven els Centaures de Moonsoft quan l’operació anti-happy few començà. Una dotzena de winchesters feien la guàrdia a la Maternity Hive W però quan entrà la patrulla de Descontrol, feren com si dormissin. Eren transhumanites culposos. Havien desconnectat les càmeres i els sensors de tot l’edifici. La gent de Descontrol anà obrint les portes fins a trobar la sala de nounats. Com estava previst, tot just per l’altra porta veieren sortir els daddyrobòtics. Un d’ells es va girar. Anava amb la cara pintada, com si fossin marques de guerra. Eren vuit, alts, ben plantats, àgils. Cadascú s’enduia un nen. Un dels nounats. Els robots segrestadors volgueren fugir amb una stripambulància i aleshores Descontrol va atacar. No es veia ningú de Seguretat. Quan recuperaren els nens, Descontrol activà el codi per anihilar els segrestadors. Quin goig matar una màquina i no una persona. Era com esclafar un pern, una sinapsi artificial. Un nen que gemegava s’adormí llepant-se un dit. Com deia Abracax, en el fons, la violència a DF poc tenia a veure amb el bé o el mal. No tot era signe del mal. Simplement, es produïa i, segons els ritmes de la Màquina, era escombrat, sense deixar ni cossos podrint-se ni taques de sang. Seguien de passeig les masses de DF. Però, inesborrable, persistia l’imperatiu territorial, que era instintiu en els humans i mimètic en els androides.

Frisco pensà fins i tot que l’operació anti-happy few havia estat massa fàcil. Alguna cosa no li quadrava, com si allò hagués estat una escenificació hologràmica. Però sí, havia anat bé tot i que amb una estratègia molt elemental. Potser era una suspensió temporal de les cibernormes per part de la Màquina, com un toc de queda.

«A hores d’ara ja deuen estar en mans dels pares. Bona feina, Frisco. Tot exacte, fins i tot la sintonia d’anihilació. Un segon i tot ha quedat fet polsim. Cadec sav, taler di. Vols creure que… I dont know. Vols creure que penso ara en els fills que no he tingut? Els hauria desitjat tant com aquests robots fets polsim, els hauria educat better? Els hauria sabut protegir?».

El Coronel creia que era un màxim coneixedor dels comportaments de la Màquina. Dels judicis aleatoris en solia dir el Sistema Balthasar. «És una de les supremes perfeccions… la imperfecció. Això fa que la Màquina pugui ser arbitrària, segons el lloc i l’hora».

«No acabo d’entendre per quin criteri el mateix dia, a llocs distints, una infracció pot punir-se o no, d’una forma tan asimètrica», insistí Frisco. «Ja sé, té la capacitat de distingir i avaluar les formes que diferencien el cervell, la ment, la consciencia i fins i tot l’esperit, però how come algunes vegades tolera, transigeix i… d’altres és automàtic, inapel·lable».

«Doncs això és el Sistema Balthasar. És l’ampolla mig buida i l’ampolla mig plena. És la semitransigència. Ni els antics déus mitològics knew how to do it».

Una vegada més, una obra mestra de la intel·ligència artificial —perversa o matemàtica— era que la Màquina disposés de graus de tolerància, pel caos o la desobediència. Per això, davant les fronteres sintètiques, els pantocràtors temien acabar sent una secta i no l’encarnació de la intel·ligència vertadera. Immersa en el ciberespai, la vida es bellugava amb l’energia sense límits de les estrelles mentre el Coronel deia que les esquerdes en el sistema de vigilància universal eren un marge de lliure decisió, atzarosa.

«Però it is not pity, nor understanding…».

«No, Frisco, és el Sistema Balthasar. Sospito que el grau més elevat d’implicació algorítmica. Tu ho comproves moltes nights. Per quina raó la Màquina admet, sense explicacions, que una natural death sigui catalogada com a accidental o que hi hagi rituals que un dia Seguretat considera crims i un altre dia ignora? I’ve been considering it for years, Frisco, i crec que això és la sublimació de la Nova Intel·ligència. La Maquina ho sap tot però de vegades decideix ignorar-ho. Això és no o és dolent? Diria que té a veure amb antiquíssimes concepcions de la justícia. Juster onc nuterga. Tolerar l’ombra i punir light. Imposar la monogàmia però… No sé… Permetre la poligàmia. Sí, Frisco, això és el Sistema Balthasar i quan la Màquina deixi de fer-ne ús, el món canviarà… Get worse. Si no hi hagués tantes excepcions a la presumpció d’immortalitat, no necessitaríem una eutanàsia metòdica, per sexes, per edats, per barris?».

«Però és una qüestió de circuits sinàptics o una imitació gairebé exacta dels criteris humans?».

«Precisament, tens un exemple d’avui. No dubtis que la prohibició etílica als estadis no admet excepcions. Però tu i jo hem begut ginDF. És clar que la Màquina ho sap. I és possible que en tot l’estadi únicament toleri una transgressió, yours and mine. Milions d’inquilins de l’univers veiem aquest rugby game però només tu i jo podem tastar ginebra».

«Coronel, jo suposava que el sistema Balthasar era virtual».

«No, és del tot real. Sens dubte. Fa que la Màquina sigui invencible. Xipradoter. Com és que des de la Monosíntesi tan sols existeixi una religió universal i que each night, els cristians ortodoxos, els sufís, els ocultistes puguin practicar la seva litúrgia, en plena postunificació? This, my old friend, és el Sistema Balthasar. Per cert, el quarter back dels Centaures és androide Ten… Sospito».

Frisco recordà una pregunta de Figaro. «Frisco, jo puc pensar, com si fos un problema matemàtic, el cas d’una dona que creu que el seu marit és unfaithful. Decideix deixar-lo, canviar de vida. Amb qui l’enganya, la seva parella? Com que ella és rossa, suposa que l’altra és morena, més jove, més esvelta, més carnalment eficaç. He agrees. Però nega que hi hagi cap altre ésser femení. Ell segueix atret per la dona jove que era ella, i que ja no tornarà a ser. Sí, acaben separats. El meu dubte és com pot recordar com era ella de jove o si s’ho inventa tot, en virtut d’un càlcul distractiu?».

Bé, podia ser un altre exemple del Sistema Balthasar perquè amb la Nova Intel·ligència la pregunta era com podia saber un androide Ten que la seva parella havia canviat però que era la mateixa que havia conegut de jove. És a dir: com podia saber què és el pas de l’edat? Per fer-ho més senzill, era una creació insigne de la Nova Intel·ligència, programada de manera que els fruits de la Nova Intel·ligència en quedessin al marge.

«Could it be true?», li demanà Frisco al Coronel. «I guess que en tot aquest estadi no hi ha un sol home que sigui realment immortal», respongué el Coronel. Era la hipòtesi de la Màquina vigilant les dissidències, com qui no perd de vista un fill malcriat. I Descontrol n’era un complement.

Entre Seguretat, Descontrol, el saxo i l’absència punyent de Tutela, la vida de Frisco esdevingué un desassossec. S’acostumà a no dormir, arraulit allà on el cos de Tutela havia modelat el llit quan feien l’amor. No dormia però somniava. Un dels somnis més persistents que va gravar aquella temporada era l’escena d’un sopar. Una dotzena de personatges vestits com pelegrins intergalàctics sopaven entorn d’un home jove, de mirada lluminosa. El somni començava amb l’advertència que ningú sabia del cert si allò succeïa un dijous o un divendres. Un home amb un càntir els havia orientat fins a la casa, en una ciutat estibada de gent de totes les nacions del món. Ells hi dugueren un xai immolat al temple, que anava torrant-se al foc, àzims, herbes, salses. Després de discutir sobre qui tenia dret a estar més prop de l’home lluminós, s’asseien al cenacle. L’home jove brindava. Els altres semblaven astorats o esporuguits, com si allò fos l’anunci d’un desastre. Quan acabà el sopar, la figura central va rentar els peus dels altres i els eixugà. Aquí s’acabava el somni, de forma abrupta. Al llac hi havia una exhibició de petits velers envoltats d’un halo lluminós enmig de la fosca. Deixaven enrere un solc de l’aigua esponerosa. Era hora de tocar el saxo.

VII

El passat i la mort solen ser un malentès. Als somnis de Frisco, Tutela era el present i no havia mort. Una nit amb pluja de cendres galàctiques, Frisco s’estava mirant el llac quan notà una presència estranya a la seva esquena. O dues presències, perquè foren dues veus —masculina i femenina— que es presentaren com els custodis de l’inframón. Li digueren que si volia veure Tutela, no es girés mai. Ella podria tornar al món dels vius si ell, amb el saxo, aconseguia tocar el blues més blues del món. La música —deien— podia restituir un mort a la vida. La veu masculina tenia un to majestuós i ombrívol. La veu femenina era dolça i boirosa. «No sou immortals però amb un gran blues pots fer tornar Tutela. És un rar privilegi. Ho beneïm. Ho farem, si t’ho guanyes, no per justícia sinó per plaer. No ets tu, és el so del saxo. Així s’adorm el ca de tres caps. Així baixen més calmades les aigües dels rius de la pena, l’odi, l’oblit i el foc. Però tu no et giris. Si vols retrobar Tutela, toca el saxo i mai no et giris. Espera veure-la davant teu». La pluja cendrosa s’aturà. Frisco, virtualment, veié la sala amb els penitents de cara a la paret. Potser, rere la porta, Tutela somreia, a pesar de les tristors de l’inframón. Sentí que els custodis li posaven una mà a l’espatlla i li deien adéu. Una bufada de vent aixecà les cendres que havien caigut del cel. Frisco quedà desvetllat, inquiet, sabent que no tenia prou serenitat ni experiència per aconseguir el blues més blues del món.

Perquè el blues més blues? Tal vegada fos un peatge per sortir de la societat cool. Per contrast, Tutela tenia un humor molt original. Reia. Somreia. Una temporada havia tingut la curiositat de catalogar els nous presents al tupinamba.

Diagnosticava.

«Racionalista sense sentit comú».

«Hermafrodita psíquic; voluntat de poder; destí voluble; sexe virtual».

També: «Tarannà desoccidentalitzat. Fill adoptiu i no ho sap ni ho vol saber. Pes ploma. Es trencarà una clavícula en fer l’amor. Temptacions transhumanites».

Un altre diagnòstic: «No té sentit del ritme. Velles obstinacions d’infància. Injecti’s reumatisme articular. Busqui’s una secta».

«Necessita un amor sadomaso. Ronyó esquerre per trasplantar. Multiculturalista sense saber-ho».

«Li agraden els culs alts, plens i gojosos. Creu que el sexe és amor».

«I jo?».

«My love, tu estàs massa pendent de les preguntes que no tenen resposta. That is why I am mad about you».

Tres dies després, Frisco arribà a peu fins a la Porta Silicon Valley i s’aturà, davant el mur de DF on els pantocràtors solien pregar. Hi havia una transhumanita amb aire de penediment. Uns androides, amb la pistola funk de Seguretat, vigilaven la zona. Frisco, per encàrrec de Descontrol, alguna vegada vigilava que la porta no fos un parany per als pantocràtors devots, però mai no hi havia vist una transhumanita tan entregada a l’oració.

«Brother?», demanà la trashumanita. Li queien llàgrimes per les galtes. Anava amb una túnica ampla i sedosa. Tenia tot l’aspecte de dur implantades unes corbes centreafricanes i una sobredosi de voluntat emocional. «Brother», respongué Frisco. Seguiren la via interna del perímetre de DF, allunyant-se dels agents de Seguretat.

«I am lost», digué la transhumanita. Es deia Eleanor i deixava un rastre de perfum d’arbre de te. S’agafà de la mà de Frisco. Caminaren.

«He fracassat amb la Pregunta, brother, i no sé com demanar perdó». Quina pregunta?, es demanava Frisco. Vidu desvagat, estava predisposat a callar i no escoltar gaire. Eleanor, al contrari, parlava molt. Entraren en un antiga mesquita, adaptada com a sala de jocs pels nins transhumanites. S’assegueren en un banc.

«Què faig amb la Pregunta?». Li tornaren les llàgrimes als ulls. Potser necessitava una injecció d’energia moral. Agafà Frisco pel braç, com una amiga de sempre. Les famílies seien a la gespa, de pícnic.

«La Pregunta», digué ell. «Which question?».

«No sé qui sóc».

«Eleanor», digué Frisco.

«És un alter ego. I feel ashamed. Creus que DF em farà justícia? Damet zuza ruoterim». Era una pregunta desencertada.

Sortiren a la Via Intacta. Ella es repenjava del braç de Frisco. Va mirar-lo als ulls. Enmig de la Via, Eleanor es posà a cridar: «No sé qui sóc, no sé qui sóc. Who am I?». Ningú no li feia cas. Uns esquirols robòtics li anaven al darrere, ensumant-li els talons.

«Saps quin és l’eco? Quan s’acaba?». Canvià de tot. «Tricot, heret, perc, emple, uen, tista, nor, ides, sultos, descons». Potser era un curtcircuit posthumà però sonava com una maledicció. Frisco anà quedant-se enrere però la seguia. Un raig làser embolcallà aquella dona o el seu alter ego. A una cantonada de la Via, Eleanor s’alçà la túnica. D’esquena tenia un cos de deessa negra, exuberant. Semblà que tot DF girés entorn d’aquella reina primitiva. Frisco tombà a la cantonada. Eleanor, mig nua, tenia la consistència d’una forma superior. De sobte, com un sospir, es desintegrà en l’aire i Frisco seguí caminant. Pensava en la Pregunta. I ell, qui era? Sonaren les alarmes perquè les peces d’una nau Anat estaven a punt de caure sobre DF. Els carrers quedaren deserts.

De cop i volta, Eleanor reaparegué al seu costat, vestida. Seguia envoltada de l’aroma de te. El seu cos superb es movia amb una cadència hologràmica: les cames llargues i fortes, les espatlles amples, a la vegada falaguera, i un somriure immens en comptes de les llàgrimes. Falsa alarma: les peces de la nau Anat eren desviades cap al mar.

Frisco sentí una urgència carnal. Agafà Eleanor del braç i la dugué cap a un temple desnonat, petit i fosc. Tot semblava a punt, fos qui fos Eleanor, fos quina fos la Pregunta. Ella estava càlidament receptiva. Quina era la Pregunta? Ja nua, potser la resposta era la transorpresa d’aquell penis erecte com un obelisc. Li arribava fins al melic, esclatant de pell llustrada i de venes denses, com una gran fruita. Astorat, Frisco sortí del temple de seguida. Deixà enrere Eleanor i la seva gran resposta, l’alter ego d’un alter ego, com un laberint. Fiascos de la viudetat, va pensar.

Agafà un moto de rodalies i marxà sense rumb, a mercè del pilot, intensament torbat per la Pregunta i la resposta. Sobrevolà la zona Deep mind de DF. Hi vivia un reducte d’aristocràcia robòtica de gamma set perquè en general la Màquina volia tenir-los en òrbita, reordenant la Síntesi Cosmològica, encara que fins al moment no havien aconseguit res. Si tornaven a DF, era com si passessin per sota d’un arc de triomf. Aquells robots significaven la sublimació de les potències de la Màquina. Vivien amb les seves famílies nombroses a la zona Deep mind. Maltractaven els robots servents, els jardiners, les cuineres i els majordoms. Eren els dèspotes de la Nova Intel·ligència. Eren mestres dels jocs mentals. Havien anat guanyant territori mental Cicle rere Cicle, empeltats de ciència i amb xips de voluntat fèrria. No dubtaven de res. En privat, es creien els hereus de la Màquina però la consideraven ja una rampoina. El tenien pel Vell de la Muntanya, a punt de ser superat per un macrocicle. No era revolta del fill contra el pare; més aviat l’arrogància de saber-ho tot.

Finalment, Frisco aterrà a l’oldie palace de mom. Ella perorava: «Això va ser immediatament després del Cinquè Tractat de Pau. Encara plovia aigua de veritat i de vegades you could see the moon. Jo no havia conegut el teu pare TA. Va ser la penúltima battle del Matriarcat. Encara hi havia obrers que anaven a treballar cada dia. Jo també. Aquell Tractat encara dura in spite of Cisma o de la guerres xiïta-sunnites. És aleshores que començà el Cicle com tu l’has viscut. És una falsa repartició de poder, submissió en comptes de treball, prosperitat en comptes d’incertesa. Fins quan durarà? I shall not see it, però tu sí. Ara ja no sabria assegurar si els robots ens han fet mal o ens l’hem fet nosaltres mateixos».

Entrà una infermera androide, somrient, tot gojosa. A mom li parlava com si fos una nena petita. Tenia una veu càlida —o, més aviat, calenta— i unes corbes pletòriques. Mom seguí la mirada de Frisco rere la infermera que sortia del pavelló. «No, Frisco, no». Frisco mai no havia tingut relacions corporals amb una androide. Aquella era carnosa, atractiva, amb el desig de servir bé la mirada. «No, Frisco, ja tingueres la teva bimbo. Veus? Aquestes androides són tot manufactura. Caps de setmana a spas de Nova Intel·ligència. Mai no sabries si penetres el cos d’una dona o una biolocomotora. Principles, Frisco, principles, principles…».

Mom seguia parlant: «Passaren molts anys, molts. Qui sap quants. Nanemur pliary gosca molli fut. Havíem perdut la guerra. Les matriarques no teníem futur. Vaig conèixer el teu pare, sempre generós, tot bondat. Ens férem mares. Nasqueres tu. Hem estimat els fills. Protegir-los? Això és una altra cosa. Primer ens havíem de protegir nosaltres, que algun dia retornéssim al matriarcat. Hem vist tantes altres guerres, de religió, de domini, casuals. Però… saps, Frisco? I tant, que recordo el teu pare TA. Era un home silenciós. Entenia que la Màquina fos necessària, perquè els humans sols, sense els androides, no podríem sobreviure. Amb la Màquina, no treballàvem mai, si no volíem. El teu pare… callava. Deia les coses imprescindibles. At that time, no treballava. Aleshores es varen posar de moda els escacs sufís. Ell tenia els seus jugadors preferits. S’ho mirava per telemagna. Menjàvem fècula, proteïnes. Bevíem aigües blaves. No crèiem en res que no fos superior. I tu, such a little boy, anaves i venies. Tan sols et negàrem una cosa: que et fessis transhumanita. Pensàvem que a la llarga els transhumanites acabarien patint més que els pantocràtors. Per uns anys, semblà que DF era una ciutat i no un barri de barris. Però era i és un barri de barris. Cadascú al seu carrer, cadascú sense fer res. Em va alegrar que volguessis treballar però, do you know? Mai no he entès que toquessis el saxo. Ho feies per atraure bimbos? Ja veus, les bimbos es moren. Estás seguro de que has soñado el averno? T’enganyes, Frisco. No pot ser. El nexusdream és un infern frau». Mom s’havia adormit. Era tota serenitat.

Passada la mitja nit, Seguretat el convocà a una de les zones espirals de DF. Era un cas de tres fills assassinats per la mare. Havia passat en un apartament ample, amb decoració xinesa. Fins i tot hi havia una col·lecció d’àbacs que estaven tots —digueren els de Seguretat— en la mateixa posició de càlcul. El resultat era zero. La mare, amb aspecte catatònic —segons el primer registre de Frisco— estava asseguda en una butaca amb orelleres, just a davant de la pantalla del canal DF. Mirava al buit, gronxant el cap, amb les cames tremoloses. Allargades a terra, a la dreta, tenia dues filles, amb el cap mig partit per un sabre que després havia clavat al cor del fill, assegut a terra, a la dreta. Frisco no sabia si hi havia un element ritual. Pel canal DF emetien un campionat de boxa tailandesa. Els de Seguretat observaren que en cap cas, dels tres fills assassinats no en quedava ni una guspira humana o virtual. A un cantó de la sala hi havia una òliba mecànica, amb els ulls fixos. La dona va ser identificada com una veterana de les colònies espacials, transhumanita amb nanoxips poliglotes i un excedent de força física. Els tres fills eren robòtics, poc refinats, robòtics per a famílies sub-dos. Es rovellaven periòdicament, parlaven de forma sincopada i s’equivocaven molt a les sessions matemàtiques. Potser tot era la decepció d’una mare que adopta tres fills submisos, fins i tot esclaus, i al final l’avorreixen i els liquida. No era la primera vegada que Frisco examinava una mare culpable de matar els fills, però en aquell cas, tota l’escenografia d’àbacs xinesos hi afegia una simetria mistèrica. Que potser tot havia d’acabar en zero? De sobte, la dona s’aixecà ben lleugera de la butaca i saltà per la finestra d’aquell pis cinquanta-dos. «Mort accidental», va dir Seguretat. Frisco baixà al carrer. A la mà, la dona esclafada com un manyoc de carn i sang duia un tatuatge: zero. Els agents atomitzadors l’eliminaren. Frisco tornà al pis. Els atomitzadors retiraven la càpsula amb les tres víctimes robòtiques nanoreduïdes. Estava estudiat que a les zones espirals de DF les aparents pertorbacions cognitives en realitat eren clivells emocionals. Així fou el diagnòstic de Frisco. Mentre l’enviava, els agents de Seguretat es posaven algun àbac a la motxilla. Frisco es va quedar amb l’òliba mecànica. Quan sortiren del gratacels, plovia cendra. Que una transhumanita adoptés robots semblava estrany: en realitat, solia succeir a l’inrevés. Des d’aquell dia, abans de ficar-se al llit, Frisco donava la bona nit a l’òliba. Mai no sabé quina proporcionalitat existia entre els àbacs en posició zero, el sabre assassí de màquines i aquella òliba intemporal, grossa, dels boscos gairebé antediluvians, amb els ulls fixos, sense mascle, sense pondre ous ni tenir cries; només el mecanisme que cada nit li feia eixamplar les ales i grallar com si xuclés. «Bona nit», li deia Frisco, i al matí, si hi pensava, deia «bon dia», i tot sovint —com un càlcul d’àbac sense solució— recordava la dona esclafada a terra amb el tatuatge zero a la mà. No podia ser que totes les morts fossin accidentals, ni que fos possible viatjar cap al passat o el futur sense trencar-se l’ànima, com deien a la barra del tupinamba quan especulaven sobre si els àngels del passat havien conegut el futur alguna vegada.

VIII

La primera vegada que Frisco anà a l’old market sense Tutela tot li semblà pesarós i trivial. Trobà decrèpites gravacions de dixie, hot, free jazz, cool i fins i tot bebop. També hi havia vells discos per aprendre idiomes que els pantocràtors preferien en comptes d’assimilar llengües amb injeccions poliglotes. Sentia a dues passes la presència de Tutela regirant un munt d’estampes sacres i devocionaris. Aquell diumenge, al mercat hi havia molts joves, amb la mirada sorpresa per tot aquell cabal de coses desaparegudes pels Cicles dels Cicles. Les onomatopeies dels joves contrastaven amb els comentaris discursius dels ancians de la tribu.

Els dies més confusos i humits, l’adrenalina saturava la ciutat i tot de columnes de gas inflamat amenaçaven com esclats d’aeròlits sobre la ciutat. No existien els àngels des que la Monosíntesi de religions, per mètode proporcional i sincrètic, els havia expulsat de la fe possible. Aquelles expulsions generaren tot d’una un eixam de sectes noves. Tornaren els cerimonials ocultistes a les colònies saturnianes i els seus adeptes sí que creien en els àngels o, més ben dit, en déu arcàngels.

«Pity que no t’emportis també les peces de música clàssica amb saxo», li digué el venedor. Li oferí una gravació antiquíssima amb la gran pinzellada de saxo a la Dansa dels cavallers. «Apoteòsica», afegí. «Quin compositor! Va interrogar-lo l’Associació Russa de Músics Proletaris! Que n’eren, de salvatges, al segle XX!». Més enllà hi havia un venedor especialista en novel·les distòpiques i al costat un petit mercat pels pocs filatèlics que quedaven a DF, generalment asiàtics. També tenia parada una venedora de llibres de viatges. Els venia de tres en tres, amb mirada nostàlgica dels llibres que voldria quedar-se a casa, gairebé reprovadora dels pantocràtors que dubtaven entre fer la volta al món en vuitanta dies, fer un meravellós vol con el nin acompanyat pels ànecs salvatges en migració anual o prendre part en l’expedició dels deu mil. En veu baixa deia: «Viatgeu si podeu. Sortiu de DF. Feu com el capità Cook. Torneu a oceans que ja no existeixen, al pol Nord. Be like Ulisses. Bestra maf. Follow Marco Polo». Tenia exemplars molt rebregats de la Guide Bleu i la sèrie completa de les guies Baedeker.

En una taula de llibre vell un comprador demanava l’Epístola als Corintis.

El llibreter s’ho pensà una estona: «Corintis? Primera o segona epístola?».

El client digué: «L’amor és comprensiu; l’amor és servicial; no és envejós; no presum ni galleja; no és malcriat ni egoista; no s’irrita; el mal no el capfica; no s’alegra de la injustícia, ans gaudeix amb la veritat. Perdona sense límit, espera sense límit i aguanta sense límit».

Un altre comprador buscava El Sermó de la Muntanya.

«Em sap greu», digué el venedor. «Fa dos Cicles que està descatalogat».

Al final de l’old market, dues germanes bessones liquidaven col·leccions de DVD reprocessats milers de vegades.

«Disposeu del DVD de la vida de la bella i enigmàtica princesa Anatòlia?».

«What a beauty. Dama enigmàtica. Aoz Elustra. Un secret de la història», digué una de les venedores.

«Teniu o no teniu el DVD?».

«És l’Anatòlia filla de Alexandre VIè i Paula?».

«No, no, no».

«La filla d’Exequies III i Filipa?».

«Tampoc».

«Néta d’Itamar I JefsiBah?».

«No, de cap manera, no. Néta de Galiò Vè i Heliodoro».

«Només tinc l’Anatòlia filla d’Asarmàvet IV i Eúnice».

«I néta de…».

«Neta de Publi II i Lea».

«És en color?».

«Semi».

L’herboristeria, tan fragant com biogènica, era el cau de les grans preguntes sense resposta.

«How is it that el dia ja no té 24 hores? Com és que tenim una left hand i una right hand? Com és que hem de resar les fosques?», demanà una jove.

Un home digué que buscava una memòria perduda.

«Perduda, on i quan?».

«A la infància, és clar. Nothing else matters. Sé que vaig enamorar-me una vegada i n’he estat casat quatre…».

«Fills?».

«No. Només recordo que un dia, muy de lejos vi la última bicicleta».

«I si ho provés amb el guacamole transgènic?».

Dos clients demanaven a duo: «Les lleis i les normes que els nostres avantpassats acceptaren, on són? Quan tornarem a la muntanya sagrada per recollir els nous manaments?».

«Provin aromateràpia o electro-xoc».

Entretant, els intel·lectuals de la barra del tupinamba feia temps que sabien que la inexistència de vincles entre la realitat i telemagna era per se una forma d’entreteniment. Un ontòleg divagava: «Per què ens ho hauríem de creure tot? Fa segments, creure era una superstició. Si vivim prou entretinguts, a quin altre business aspirem? Fa segments, treballar era un càstig. Citor embola fur tatax. But today només treballen els robots. Qui els ha castigat? Quina culpa en tenen?».

Anava pel cinquè drycapone. «Patim per la limitació del plaer o per un plaer tan il·limitat que al final ens el limitem per pròpia voluntat?». L’ontòleg solia repetir-se molt, com tots els intel·lectuals pantocràtors del tupinamba, desenfeinats, sense teologia, paràsits d’una societat que la Màquina administrava amb totes les filosofies polítiques del món incrustades en el gen de la ment mundial. «Si la Màquina és un ego galàctic…».

A temporades, gent d’altres barris anava al tupinamba a observar i fotografiar-se amb la figura antediluviana d’un intel·lectual. Els més sofistes reconeixien que la seva activitat intel·lectual no tenia més sentit que aquelles fotografies. Alguns nens els miraven fixament, qui sap si amb ganes de ser com ells o com qui contempla un dinosaure maquinal al parc. Els més suspicaços eren els humans de l’Escola dels Articulats. Eren pretensiosos, retòrics, ampul·losos i mai no havien treballat. Més que mai, un intel·lectual era una anècdota, una forma d’inacció perquè l’estat se’n feia càrrec.

Quan sortí del tupinamba, Frisco entrà a la trans-shop del costat, que a la vegada era un taller de tatuatges. L’oferta d’implants i pròtesis simples era un catàleg de la ment i el cos de la humanitat, de manera que el client entrava a la botiga per fer-se un implant aplicat, carregava piles d’una pròtesi sexual, s’inseria unes genolleres de platí per a competir bé a les maratons, s’enduia un petit xip de fantasia infantil per al seu nin i sortia amb un tatuatge sideral a l’anca dreta. Segons Frisco, una societat tatuada és una societat amarada de tedi, interconnectada amb el servei urbà de xarxes neurals. Per l’àudio de la trans-shop els productes s’anunciaven amb un to poètic: «Regali als fills la meitat de les mil i una nits: sigui campió de go; satisfaci la parella endinsant-se millor; tingui un suplement de caràcter; sigui més sensual». En aquell moment la trans-shop era buida, fins que del taller de tatuatge sortí una dona altíssima, amb un peix tatuat al front. Anava autofilmant-se i dirigí una mirada temptadora cap a Frisco. Feia una tarda grisa i la geganta marxà pel carrer mirant-se reflectida a les superfícies lluentes i deixant-hi l’empremta d’un peix volador. Frisco sentí una fiblada de desig carnal. Aquella dona tan alta movia les cames d’una forma elèctrica. Era una versió larger than size d’una bacant.

Més enllà de la muntanya central de DF, al seu Telos, els cognitius, mixtes i incomunicables, saturats de privilegis, només obeïen la seva pròpia carta magna, en l’àrea metropolitana amb fronteres cibernètiques pagades pels monopolis orientals. Frisco hi havia entrat alguna vegades pels túnels Mogambo. Era un destí d’honor per als winchesters. Anaven vestits com a escortes d’un emperador que culminen una vida de guerrers. Debolida la idea de la guerra, la violència de la vida seguia, acotada quan fos possible, i agitada per la contigüitat bel·ligerant de pantocràtors, transhumanites de tot grau, robots i androides.

Frisco, temps era temps, havia vist un ritual de passatge guerrer. A la plaça Benedicat de DF, els clans diocesans s’havien reunit, com una espècie d’holograma universal: tot d’individus que anaven vestits amb escafandres, levites, capells Stetson, faixes de pell d’ofidi. Era una mena de festival pactat entre tribus. Hi havia bandes de música i orfeons per celebrar la treva hipotètica, però mancava la prova final. Els dos líders que havien superat totes les proves s’enfrontaven a vida o mort, a fi que la treva fos possible. Els winchesters s’havien retirat de la zona. Els esmoladors posaren a punt les espases. El jutge del combat era un home diminut, sense gravitas. Encara un nin, Frisco contemplà l’escena. No el sorprenia la set de sang del públic tribal, ni el crescendo de les bandes i els orfeons mentre els dos líders es disposaven a morir o matar. Recordava virtualment que, al seu costat, un subjecte majestuós de l’Escola dels Articulats va dir: «Han passat els segments i les fraccions de segment, but blood is still the best drink in life. Tantes generacions han activat l’eclosió dels grans invents i tot i així, ja ho veiem, ho concentrem tot en morir i matar».

Aquell dia, mentre en silenci se sentien els cops de les dues espases ancestrals, Frisco va entendre que no pots dur una vida digna si no t’imposes proves d’iniciació. Sortir sol a matar un lleó no semblava factible al DF. Quedava, com a ritual, la tebior de la sang humana, la màgia de la mort immortal. Entrava el crepuscle a DF i encara se sentien els cops d’espasa, enmig de la plaça. El públic s’havia anat cansant. Sonaven els timbals però no les seccions de vent. Callaven els orfeons i només se sentien els giscos de dones desitjoses de beure sang. De manera —pensà Frisco— que madurar era allò. Que el pelegrinatge de la vida que vol ser noble ha de passar entre cossos desfets pel combat i fa falta trepitjar la bassa de sang. I aquella sang feia venir ganes de més sang. Per Frisco, la qüestió era saber quines iniciacions havia de passar, com i quan. Qui podia mostrar-li el camí? Els articulats sabien explicar les coses millor que ningú, però no entenien res. De vegades semblaven androides incrementats de matèria grisa humana. De cop i volta, va sonar una gran cridadissa. Un dels dos líders era a terra, amb l’espasa enemiga clavada al pit. De forma inesperada, tots els clans esclataren en violència. Assassinaren el petit jutge del combat i després es posaren a matar-se entre ells. Semblava una expiació de la DF habitualment arraconada a les porticades de cada clan. Aparegueren els winchesters, acabaren amb la guerra oberta, reduïren a pols els cossos dels morts i deixaren la plaça buida. Frisco volgué trepitjar la terra xopa de sang però no en quedava ni una gota. Aquell dia, Frisco sabé que ser un home vol dir posar-se a prova. Necessitava una espasa, un lleó, veure sang vessada, sentir-ne el batec càlid. L’endemà va començar, però només tingué l’oportunitat d’escapçar un hardrobot que respirava, feixuc, i traspuava rovell.

Seguretat anava molt atrafegada amb els robots assassins que després s’injectaven la sang de les víctimes. Frisco ho sabia pel seu confident Figaro, perquè en aquells casos a ell mai no el convocaven. Tema tabú. Encara que estigués en vigor l’ancestral tractat mundial anti-killer robots, sistemes d’aprenentatge que no era sabut d’on provenien seguien intoxicant els robots de baix grau. Seguretat confiava —és a dir, no incentivava— que una guerra civil entre robots assassins els anihilés a tots, però seguien apareixent, matant de forma indiscriminada. Telemagna ni en parlava. Els sistemes de força letal, com sempre, havien de ser un monopoli de la ciutat-estat —per exemple, els robots assassins—, però es donaven tantes excepcions que cap llei no ho frenava. Si els humans mataven més que les màquines era una figura retòrica. L’oblit ho compensava tot.

Ho deia l’androide Figaro: «Com més m’esforço per estimar, more violent I can be. Deminater». Era, des de sempre, el patrimoni de les emocions: amor, odi, violència. Figaro, incòmode com a autòmat hominoide, s’estava implantant arxius sentimentalistes. No podia ser responsable, ni ho volia, però li hauria agradat disposar d’un simulacre de consciència. Frisco també podia ser sentimental, però tenia consciència. El saxo formava part de la seva consciència com el record del seu pare o el sentit de la bellesa.

«Sóc part del Núvol», digué Figaro, en un excés enigmàtic. Segurament volia dir que era una dada física de la informació virtual, a pesar d’assemblar-se a un arquetip humà. «Play Misty for me», havia demanat un dia a Frisco. També sabia explicar les virtuts del capitalisme perfecte i la digitalització dels climes urbans. Havia fet de robodoc abans d’ingressar a Seguretat. Feia uns diagnòstics molt precisos però inevitablement desconeixedors de la naturalesa humana.

Frisco mantenia diàlegs formals amb el dron que cada setmana li portava la comanda digital de l’economat. Parlava amb aquell artefacte suspès en l’aire que, segons contava, feia hores extres repartint els nous al·lucinògens sintètics a domicili, a bon preu. Parlaven dels núvols de color cendra de Barcelona DF, d’una partida robòtica d’escacs que feia mesos que durava o, excepcionalment, de la vida sexual del dron, al cap i la fi tecnovoyeur i repartidor a cases de dones insatisfetes que el rebien a pèl.

Hi havia dies que Frisco enyorava tenir un pare. Tenia presents les divagacions de mom: «Frisco, el teu pare TA tenia la prestància d’un semidéu. Ens coneguérem by chance, que és com millor van les coses de l’amor. Sacttri kiret asunima sost. L’havia adaptat d’una família asteroide molt rica. Estudiava no sé què. Ens vèiem al tupinamba! Era el pantocràtor més admirat. A heroe, a heroe del món precíclic. Mai no va sotmetre’s al xip guardià. Anava i venia. M’enviava biomails de qualsevol punt del món: Samarkanda, Titi-caca, Little Rock, l’estret de Bering, Goa. Tornava pletòric, més fort que mai. Un hombre de bronce. No acceptava l’Estat universal. Havia vist les guerres del món. Peace upset him. La pau el desassossegava. M’agradava molt tallar-li les ungles dels peus. Anava amb uniforme de pilot de caça. Havia viscut a castells i catacumbes. Do you know, parlava poc. T’estimava molt. Anàveu als parcs. Recuerdas? Eres molt petit, però un pare així no s’oblida. TA. Infidel? Aquells anys tothom era unfaithful i no significava res. Postaer sincramani fertova maxzeta. Jo tampoc no era fidel. Les seves absències cada vegada van ser més llargues. Tu hagueres d’anar a l’estranger», digué i Frisco ho considerà un excés eufemístic perquè era ella que l’havia ingressat a l’internat.

«Jo em dedicava en body and soul a la causa matriarcal. Ell m’escrivia poc. Desaparegué amb la gran explosió de supernova. No saps bé com I missed him. Recordes quan va ensenyar-te a caminar? El parc anava ple de clons coreans. TA was a dreamer. Dominava el ciberespai. No sé per què DF aleshores semblava més tranquil·la que ara. La gent s’entretenia molt a les videogaleries. Els darwinistes vivien amagats. Last time? Arribà enmig de feixos de llum làser. Semblà més alt, més poderós. Foren pocs dies. Marxà i després vaig saber la catàstrofe supernova. Encara no m’ho crec. Potser en aquella època encara existia el destí. Sí, sempre bevia neobrandy amb soda. Indeed, callava molt».

Si alguna vegada Frisco sospitava que Descontrol i Seguretat fossin tàcitament còmplices, els sobreentesos estratègics per anihilar els happy few li ho confirmaren. El fluid de dades sobre els segrests que preparaven els happy few arribava amb una antelació només possible si tot de nanoxarxes cooperaven amb la vènia de la Màquina. El Coronel mai no va dir ni sí ni no. Només importaven els resultats i tant la prevenció de segrest de nounats com les accions punitives milloraven. Qui sap si la Màquina depurava la demografia robòtica. De ben segur que no ho feia per bons sentiments, però ho feia. Tot allò enardia els pantocràtors vigilants de les Maternitats, pares de feia hores, amb el seu fill adormit en una incubadora. «Vigilem que no se’ns escapi de les mans», solia dir el Coronel cada cop que tot se li n’anava de les mans.

La defensa de les maternity hives ja no la tutelava Descontrol. «Vigilem la púrria que s’excita i actua», deia el Coronel, mentre la púrria anava fent-se massiva i les batalles nocturnes, amb abstenció de Seguretat, tenien de cada vegada més un aire de motí. Homes i dones enarboraven arpons en desús, electrodestrals, una metralladora làser. En algun alt i baix dels Cicles, fins i tot els segrests eren zero però la violència pantocràtor s’organitzava més i més.

«D’això abans se’n deia linxament», digué el Coronel una nit que una patrulla pantocràtor va executar dos androides que sortien d’una sauna. Els agents de Seguretat es mantingueren a distància. La púrria va esquarterar els dos cossos robòtics, que moriren entre convulsions daurades i s’evaporaren. Fins i tot aparegué una unitat pantocràtor amb armadures d’escata acerada, llances i aparells de dards. Eren escorpins caçant entre dunes de desert. Cridaven, liquidaven. Havien oblidat la protecció dels nounats, el dret pantocràtor de ser pares, malcriar els fills i convertir-los a la ingratitud.

En aquelles nits de DF aparegueren estendards que semblaven de tribus remotes, banderins de guerres de civilització que tothom havia oblidat. «Tan sols ens falta la light cavalry brigade», digué el Coronel. Els linxaments s’incorporaven al tràfec de la nit. Hominoides pacífics eren executats in situ entre torxes elèctrodes. En realitat, les Maternitats havien quedat desprotegides i la púrria era incapaç d’entendre que com més s’escampessin a la caça d’androides, més risc tenien els nounats de patir un segrest. La desraó dels pantocràtors encara sorprenia Frisco. La veia configurar-se a la neuropantalla i el Coronel l’hi confirmava per biophone. «Els carrers de DF no són de ningú» i «tot és possible», fins i tot com el tempteig d’un software de la Nova Intelligència.

De sobte, les nits tornaren a la pau robòtica. Els androides deixaren de segrestar nounats pantocràtors i la púrria humana perdé el delit de linxar. Va ser com un gir tectònic. De cop i volta, les pantalles de Frisco reflectiren carrers tranquils, parcs solitaris, Maternitats en pau. DF havia passat per una febre. Androides en bicicleta, transhumanites que sortien de les discoteques, pantocràtors melancòlics: tornava la pau tova, tutelada, el monstre benigne que s’imposa mostrant la queixalada però sense mossegar. Al tupinamba, encara feien teoria i bevien rom amb mel, cafès d’alguna galàxia sincrètica, vins amb mirra. El Coronel acabà creient-se, vell com s’anava fent, que Seguretat i Descontrol havien entrat en la Sinèrgia.

Va durar poc. Els happy few comparegueren de bell nou. Amb el neuroradar Frisco ho va veure amb antelació i avisà Descontrol. Recomençà la reacció pantocràtor amb més embranzida però aquella vegada Seguretat preventiva no se’n va desentendre. Disposà tots els sensors entorn de les Maternitats i les guerrilles pantocràtors no podien linxar ningú. Al contrari, eren detingudes abans de l’intent.

«Tornem al passat o això ja és el nou futur?», va ser la pregunta que es feren Frisco i el Coronel. Milers de pantocràtors anaren a parar a les penitenciaries asteroïdals, i no tornarien mai. Els segrests de nounats es reprengueren a un ritme accelerat. Frisco n’estava tristament sorprès perquè els moviments dels segrestadors ja no li apareixien en pantalla, amb anterioritat al temps real. Seguretat actuava amb tota la seva potència. Les mares pantocràtors sortien de les Maternitats sense el fill que havien parit i els pares, impotents, callaven. Els temples hominoides augmentaren les cerimònies de registre i bateig de noves criatures. Mares robòtiques sortien gojoses al carrer amb el fill en braços, cantaven cançons de bressol i feien tot el que els pantocràtors egoistes no havien fet pels propis fills. Es multiplicaven les vacunes, els ingressos dels pediatres, secretament contents amb la nova tongada de pares per contrast amb la incúria dels pares humans.

Com a psicòleg de guàrdia, Frisco intervingué en una mala fi de casos de mares humanes que estrangulaven o apunyalaven els marits acusant-los de no protegir el fruit del seu ventre. Eren escenes tràgiques. La mare, desesperada, plorava pel fill segrestat i pel marit que ella mateixa havia enverinat amb el xip homicida. Sovint aquelles mares demanaven asil cenobític però rarament els mecanismes aleatoris de la justícia DF els el concedien. En un moment extrem, hi hagué una segona promoció de púrria dedicada al linxament de pares robòtics.

«Ara són les germanes humanes dels segrestats, les sisters», digué el Coronel. Amb els codis bloquejats, no es podien preveure ni les accions de la púrria ni la reacció de Seguretat. El nou exèrcit antihappy few era d’acció ràpida. Les sisters eren d’una crueltat metòdica i més que la recuperació dels nounats, pretenien, sense resultat, destruir els sistemes de sensors, l’accés a les Maternitats i l’extinció dels happy few. Pràcticament —com digué el Coronel— la violència de la gelosia. Feien ràtzies diàries, sense importar-los els detinguts ni les pèrdues. Era tot o res, vida o mort. Seguretat anava a la defensiva. Feia protecció zonal però les sisters atacaven per totes bandes, letals quan anihilaven robots i duien el pànic als punts més tranquils de DF.

Aleshores, Seguretat imposà el toc de queda. DF encara perdé més expectatives nocturnes, oportunitats eròtiques, carrers segurs perquè les sisters no respectaven el toc de queda. Quan podia, Seguretat tractava més dúctilment els guerrers de la nit, cas per cas. Molts acceptaren una neuropròtesi i passaren a ser transhumanites. Els altres seguiren generant desordre i mort maquinal. Més detencions, més cadàvers humans anihilats. Frisco també sospità que aquell toc de queda era un nou acord entre Seguretat i Descontrol. Salvar DF, com fos. La fosca raó d’una ciutat-estat.

Descontrol tenia totes les neuropantalles collapsades. El biophone no sonava. També s’acabà el silenci. Tant fragor i fúria de les sisters torbava. Com un simulacre de la mort prohibida, cada nit s’eclipsaven cadàvers humans i muntanyes protèsiques. Segons els càlculs, el segrest de nounats havia parat del tot, però les sisters seguien amb una rara voluntat de revenja i expiació.

Tot allò va acabar la nit de la voladura de la Maternitat Ònix. Va repercutir a tot DF NW, com una breu sacsada de terra, una percussió somorta. Aquella Maternitat, en forma de dodecaedre, s’ensorrà en silenci, fulminada. A l’acte, un perímetre de Seguretat envoltà la columna de fum. Telemagna va parlar de demolició d’un edifici buit per donar espai a un nou parc. Descontrol deia que tot el personal robòtic s’havia salvat. Les víctimes eren centenars de mares ingressades després o abans de parir i centenars de nounats que dormien a les sales d’incubació.

«No en sabem res», digué el Coronel. Podia ser una revenja terminal dels happy few, un atemptat de les sisters, una decisió de la Màquina. Tal vegada era una detonació fraccional. Com d’habitud, totes les restes mortals desaparegueren. «Una victòria de la intel·ligència algorítmica», digué el Coronel, però per una vegada Frisco ho posà en dubte, perquè més aviat ho considerava un fracàs de la intel·ligència humana, de l’estratègia de revenja. Mirava a les pantalles una i altra vegada la caiguda a plom de Maternitat Ònix. A l’acte havia deixat d’existir com a part de DF; en realitat, no havia existit mai. La llegenda duraria poc: un asteroide, una explosió provocada per Seguretat, una advertència de la Màquina o, potser, l’autoimmolació de les sisters. El preu en vides no importava gaire si considerem la immortalitat tot i que quedà el dolor per les mares i els fills aniquilats. Però el Cicle d’absències cada vegada era més breu, infinitesimal. En qüestió d’un instant ni la Maternitat Ònix ni els supervivents ni els morts no existien. DF. Les sisters no eren ni cendra.

«Jo no sé si és que la història es repeteix. Abinimi zolta plast cuyvo. En cas que la història, si encara és alguna cosa per a qui i per a què, es repeteixi».

Al tupinamba, tot va quedar entre parèntesi, com sempre. Cap al tard, sota d’un cel obscur, les androide-bodybuilders sortien del seu gimnàs; humans de memòria col·lapsada anaven de cap a la bolera i tot de transhumanites angoixats es feien revisar la neuronorma.

«Vaig sentir tremolar la terra. El Cicle s’havia acabat. Vindran dies més macanudos?». Eren les hipòtesis equivocades del tupinamba. Aquella temporada bevien suc d’arrels de palmera subàrtica que tenia —segons els més sibarites— efectes opiacis. De bell nou, la frivolitat és la millor escapatòria humana. Estaven de moda les gel·labes, parlar en diagonal, negar els problemes sense solució, culpar de la culpa a la neomatèria.

Frisco passà un temps sense notícies de Descontrol. Cada nit prospeccionava la psicologia d’algun crim. Però la mort no existia, ni el fratricidi, ni cap poder que no fos la Màquina. Seguretat apamava paradigmes del crim, sense que res del que és humà no els fos aliè. A totes les Maternitats de DF, de nit, algun nounat seguia desapareixent però ja no importava a ningú. Mares robòtiques esperaven el seu fill a la sortida dels liceus i se’ls emportaven on fos per aconseguir una mica d’amor a canvi d’un gelat de maduixa. A DF la vida seguia, habitual. Al buit de la Maternitat Ònix en cosa de dies aparegué una gran torre inútil amb nimbe lluminós i porta d’accés pels centaures espacials.

IX

Un matí, ben d’hora, el Coronel recollí Frisco al llac. «Anem de passeig. Avui és un dia seriós», va dir, enigmàtic. Quan partiren de la rulot l’arc làser de Sant Martí anava de nord a sud de DF. Solia ser signe d’un atac macrourbà de paranoia. De bon matí, DF tenia rutines. Ben prest, als salons de pornoteràpia, els transhumanites feien cua, sense dissimular. Reductes canibalistes anestesiats vegetaven a les zones frontereres més remotes. Pels vells túnels vagaven els pantocràtors pròfugs de la immortalitat. Augmentaven les noves tríades, ingènues i mortíferes. Semblava com si aquella societat sinàptica i d’alt voltatge no dormís mai, amb franquícia de memòria amorfa i sistemes moleculars de desconfiança entre tribus. Des que fou necessari anihilar la galàxia dels big data, in illo tempore, conviure era una perfecta infracció de la pau però les treves intermitents compensaven. Trontollava el dogma pantocràtor: és causalitat contra atzar; la vida humana és atzar; la Màquina és causalitat.

«Hem d’obeir l’atzar. Avui sabràs why», digué el Coronel.

Sobrevolaren DF. De bon matí, semblava el paisatge que envoltava in illo tempore la torre de Babel. El Coronel contemplava la ciutat com qui veu venir una tragèdia. «Per quina insòlita raó hem de coexistir aquí humans, pantocràtors, transhumanites, androides, robots?».

«És un equilibri ben estrany», digué Frisco.

«No, no és un equilibri. És una aberració evolucionista».

«Però, almenys, ens permet sobreviure».

«At what price, Frisco? Hem creat un apartheid de la consciència».

Frisco encara pensava que pels trajectes de DF també circulaven altres pelegrins amb ganes de recuperar l’ànima. Tal vegada n’hi havia en el cos regular dels winchesters, entre transhumanites estibats de pròtesi cerebral, i qui sap si algun androide Ten, amb permís especial de la Màquina, no furgava entre els superconductors de la seva Nova Intel·ligència buscant un alè d’esperit. Això era aquella ciutat-estat, com tantes altres. Cada matí, el pensament del dia en la veu d’Abracax, nits de vudú i de sacrifici, dies que eren nits, mercenaris a les portes del perímetre, descontentaments i passivitats, la ruleta xinesa, els robots artesans, moixos robòtics abraçats per velles que es creien immortals, els sofistes del tupinamba, transgèneres i castedats, sí, un caos.

«Un caos, el pandemònium», digué el Coronel. Volaren per una estona al costat d’un esbart de cigonyes que migraven de nord a sud. Fossin reals o virtuals, tenien un vol fi i jeràrquic.

Anaren fins un replec molt llunyà de DF, ja despoblat i reconvertit en boscam. Veieren un ramat d’ovelles que bevien l’aigua d’una font i un pastor amb l’ancianitat d’un profeta que es queda a les portes de la ciutat promesa. Quan aterraven el Coronel va dir: «És Abel. Diuen que és l’home més gran de la Barcelona immortal. Podria morir ara mateix. Res no ha pogut fer-lo immortal, per molt que la Màquina negui la mort».

Era un home vellíssim. Amb barba de color blanc argentat jeia amb els ulls esbatanats, mirant el cel. Respirava amb una gran serenitat, lluminós. Tenia molt més de cent anys. Havia de ser l’espècimen exemplar de la nova immortalitat però volia morir quan fos l’hora. Potser era una llegenda, pensà Frisco.

«Suposem que el meu nom fos Abel», va dir al Coronel.

«Abel va inventar la poesia quàntica», digué el Coronel, amb molt respecte.

«El primer i gran poeta quàntic…».

«Expoeta quàntic!», digué Abel.

«Aleshores, postpoeta quàntic», rectificà el Coronel.

«No, prequàntic».

«Què importa si Déu juga o no als daus? Quina falta fa saber si hi ha res més ràpid que la llum? Acoblem electrons? Tant li és. Jo crec que tot és aleatori, discontinu, fragmentari…».

«Viure és memòria. Morir és viure».

«Si hem de mesurar el temps per què no ens fiem dels rellotges? Si no és això, per molta física del futur que ens empesquem, el temps és una impressió. Per això el futur i el passat, quan el rellotge no compta, són desordres, anomalies».

El vell Abel afegí: «Amb les odes horacianes tot va quedar inventat i dit…».

Abel aplegà les ovelles amb quatre crits. El Coronel va explicar que Abel s’havia educat amb Abracax.

«La matèria prima i poc humana d’Abracax és el mal. És una comparsa del mal però no ho sap», digué Abel. «Quin pensament del dia ha donat avui? Sabeu? Vam néixer el mateix dia i a la mateixa hora. Creixérem junts. Veïns porta per porta. Els dos érem fills adoptius, de pares obsedits per l’adopció. Ara qui sap on viu… Jo vaig venir a parar aquí ja fa anys. Abracax i jo tenim la mateixa edat. Ens crèiem genis i… en part, ho érem. No era talent, era genialitat. Sí, jo vaig crear la poesia quàntica. N’estic penedit. Ell va inventar la immortalitat. I qui sap si ja és immortal. Estudiàvem a la taula de la cuina de casa. Quan ell estudiava amb més intensitat jo sentia una espècie de remor subliminal; no sé, una veu que em deia que mai no podria competir amb Abracax perquè era més geni que jo. Als matins anàvem a escola secundària junts i pel camí parlàvem de trigonometria, d’Euclides, de bioquímica, d’Einstein, del Big Bang. Ara sé que van ser els dies més feliços de la meva vida. Em faltaven molts anys per trobar la idea de la poesia quàntica. Escrivia uns poemes i els llegia a Abracax com si fossin un joc o me n’avergonyís, però ell parava atenció i després els interpretava d’una manera que jo no hauria imaginat. Ho lligava tot amb tot, les paraules i la corba espaitemps, els camps magnètics i el ritme del poema. Però jo sabia que no donava cap valor a la poesia. Quan vaig crear la poesia quàntica em va escriure felicitant-me no perquè fos poesia sinó perquè era quàntica. És com si jo hagués dit que la seva tecnociència m’agradava perquè era un panteisme digital».

Callà un instant. Frisco li demanà per què no tenia un ca per guardar el ramat d’ovelles. «Per això mateix que acabo de dir, jove. I no per cap altra raó».

«Quan penso en la infància i l’adolescència, compartides amb Abracax, el record més intens és la humiliació de ser un fill adoptiu. En parlàvem sovint. Pensàvem en el crim perfecte que ens alliberés d’uns pares tan culpables de ser pares. Volíem fugir on fos i acabàvem amb els manuals escolars a la taula de la cuina, que feia olor de pa torrat. Ara jo tinc les meves ovelles i ell té el món. Ell va anar a la universitat de Tübingen i jo a Kyoto. A les vacances ell parlava d’una cursa contra el temps que duria a una Nova Intel·ligència i jo escrivia odes, epodes, epístoles i sàtires. Abracax em deia ja que un quàntum podia ser líric i èpic. La paraula venia de les metàfores, les òrbites, el foc i la fissió, les faules còsmiques, les al·legories i les paràboles. I tot allò ens faria immortals».

«Abans de la Incògnita les paraules encara eren coses reals», afegí. «Ara ja fa molt temps que les paraules deixaren de ser reals. Són reals en la mesura que es componen de sons i de lletres, però no és que puguin dir res real, significar una cosa vertadera i no virtual. Una cosa és calcular millor que els homes i l’altra pensar millor. Això no pot passar. La consciència artificial? Una contradictio in terminis. Més clar, el suïcidi. Ja ni crec que el món faci una volta cada dia, ni que la medicina curi res. Sospito que la física quàntica és una superstició».

Abel xiulà a les ovelles que s’havien allunyat.

«Ni som un 65 per cent d’oxigen, ni un sac de proteïnes. Les estrelles existeixen fins i tot si no les mirem».

Era com si, a pesar de tots els esforços de la Màquina, Abel demostrés que no es pot ser humà i no morir. La seva supervivència mortal representava un triomf de l’atzar. Aquella rara clandestinitat pastoral sorprenia Frisco, tret que fos una transigència més de la Màquina. Al capdavall, si el fet i l’aparença de la mort havien desaparegut de la llum del dia, què hi feia que un vell poeta quàntic morís en l’anonimat i desintegrat a l’acte pel Cicle clínic? Abel digué: «Àtoms perduts, símils raonables…». I els féu un gest d’adéu. La gran metàfora humana consisteix a morir sense saber què farem després.

De tornada al DF populós i magmàtic, Frisco digué que tot allò no el sorprenia perquè feia temps que ho sabia: una paraula no és tangible ni significativa. Potser és com una ombra. També —digué— ho sabien els contrabandistes de videojocs.

«Quants anys tenien?», demanà el Coronel.

«Els contrabandistes?».

«No, els videojocs».

«Pocs, molt pocs. Si de cas, eren conseqüència pueril del fet que les màquines competissin amb els humans a l’hora de mesurar la velocitat del que en diríem aprendre. De manera que, és cert, les paraules no poden ser reals».

Volaren una estona sense parlar. Com podia combatre la Màquina, l’atzar? I un pare sempre absent, que potser tan sols era una paraula irreal i no una imatge real? Del seu pare —TA— recordava una vegada que anaren a caçar, més enllà del primer perímetre de DF. Aleshores la infància encara significava alguna cosa, com per exemple tenir un pare per imitar-lo. Molt més tard, quan acabà els estudis i tornà a Barcelona, anà sabent més coses del pare, totes admirables. Una llum intensa de làser aureolava aquell dia de caça. Per quina raó el pare marxà de Barcelona, i com havia desaparegut del món? Havia aconseguit fer-se un guru del metaware i passà molt de temps eixamplant el món de planeta en planeta. Havia nascut abans de la Incògnita i, de ben segur, hauria pogut ser immortal, pensava el jove Frisco. Després visqué un any a la ciutat-estat de Hong Kong, ja en decadència selvàtica, per una agència anticibernarco. Això li contava mom. Citava cartes, parlava de fotografies, de biomails, de dates i llocs. Frisco el veia com un home bo i a la vegada arrogant, molt valent, un guerrer, l’heroi TA, pantocràtor d’una peça. Quan l’Islam encara tenia força, s’havia infiltrat en la nova versió de la Secta dels Assassins i havia salvat mitja civilització. Quan Frisco tingué divuit anys, entengué que el món estava mal fet, però que fins i tot així era d’agrair perquè hi havia homes com TA que feien èpica.

Si Frisco pensava en TA, tot tenia sentit. Ara bé, no tenia constància de quan començà a pensar en el sentit de tot. Molt més tard, al llindar de la vida adulta, havia entès que la qüestió no és si tot té un sentit sinó quin és el sentit de tot. A la universitat, li havia ensenyat a tocar el saxo un místic extraviat que detestava tot el que pogués semblar contemporani i que equiparava el jazz, com a època, als inicis de la polifonia, origen dels orígens. Lloava les notes pures del saxo com un nou bel canto, però considerava el swing un falsa innocència perduda. Allò també tenia sentit. Des d’aleshores, mentre la naturalesa humana pretenia mutar i la ciència clonava l’espècie, de vegades pensava que hi ha d’haver una saviesa que sobrevisqui a tots els Cicles, les espirals. Sagesse contra destrucció: tornar a l’inici de voler saber les coses que el món dona per inútils.

Cada vegada més barroc i sol, algunes tardes Frisco tocava el saxo al tupinamba. Li servien neurovodka. Una tarda, se’l mirava una dona jove i gegantina, amb les espatlles amples, els pits emproats i una mirada severa de depredadora. Es deia Dica i traspuava una carnalitat humana sense adjectius. Carnalitat originària, sense obstacles. Humanitat no pantocràtor, selvàtica, amb l’aspecte de mantenir un sexe hirsut. L’endemà, Dica tornava a ser al tupinamba, mirant-se’l amb una voracitat de flor carnívora. Una nova guspira carnal sacsà la imaginació de Frisco. Estava disposat a oblidar-se de l’amor.

«Quina relació té el sexe amb l’amor?», solia demanar Figaro. Havia volgut enamorar-se d’una transhumanita titànica que, per modificació genètica, era una de les millors atletes de DF. Guanyava maratons, tenia premis d’halterofília i cada matí feia vint piscines mentre Figaro pensava que no sabia què pensar. Era incòmode dir-li que pot haver-hi sexe sense amor i amor sense sexe, i que tot a la vegada era un miracle transcendent. Quan un ser —o no ser— de matèria inanimada volia pensar en l’amor, era com si la Màquina, per descuit, deixés llibertat d’elecció als seus androides, però no era això: era la seguretat de qui té el control de tot allò que vol controlar i permet minitransgressions, com un àrbitre que deixa de xiular una falta.

«Frisco, perdona la pregunta, però quan et masturbares per primera vegada?». Frisco mai no s’havia masturbat sinó que sempre l’havia masturbat algú: a l’escola, altres nins i després, dones, dones. Tutela mai no l’havia masturbat.

Va dir a Figaro que no ho recordava. L’androide l’escoltava amb rostre estúpidament solemne. Quan seria factible que un androide disposés d’una carnalitat activa, erèctil, penetrant? Frisco ho creia impossible. Tampoc no va respondre. De vegades tenia la impressió que Figaro era com una girafa domesticada que treu el coll entre les altes herbes. Però, com a mínim, tenia sentit del pesar, de l’absència.

No podia ser del tot un atzar que Dica arraconés Frisco als serveis del tupinamba per fer-li una fellatio. Fellatio sense amor, un accident oral. Per Descontrol, Frisco sabia que existia una secta femenina que es deia les Bàrbares i buscava homes, amb estratègia de caça major. Els joves vidus de DF, oficialment a l’espera de la resurrecció digital de la dona desapareguda, eren assetjats amb tenacitat per les Bàrbares. Es deien així pel nom propi de la fundadora i no per la barbàrie femella que definia els seus mètodes de caça. O bé una per una o en grup, es dedicaven a seduir els vidus temporers o, en el cas extrem, a forçar-los sexualment, i això solien fer-ho de forma col·lectiva. Eren les Festes Bàrbares. A les seves nits de guàrdia, Frisco havia aixecat informes psicològics sobre els homes víctimes d’alguna Festa Bàrbara. Solien ser cossos amb esquinços anals, senyals de flagel·lació i tot sovint emasculació en plena agonia.

Dica devia ser una Bàrbara, vestal del plaer que ens esqueixa de desig i penetració. Res a veure amb la felicitat o la vida noble. Les Bàrbares s’oferien amb un impudor fatal, com les egües clòniques amb flancs potents que palmegem als estables d’un hipòdrom virtual. Tenien la certesa de la victòria, la seguretat de la conquesta, l’aplom del domini. Passejaven els vidus com qui s’endú una cabra robòtica a voltar pels bulevards. Generaven obediència animal. Els pantocràtors més arcaics identificaven les Bàrbares amb un lloc que en deien infern. Eren servidores infernals. I a la vegada, com Dica, unes seductores efectives.

Dica anava domesticant els instints de Frisco. Sortien junts. Als llocs més inusuals practicaven el coitus interruptus. Frisco anava embalant-se, fins al punt que preferia ignorar que Dica pogués ser una Bàrbara. Una tarda caminaren pel parc de l’Aliança. En una prominència del parc, entre troncs d’arbres i herbes altíssimes, dos bocs clònics xocaven amb les banyes una i altra vegada, fins a estellar-les. Els nins de DF —humans, màquines, mixtos— ho contemplaven amb la fascinació dels instints prohibits. Allò recordava el dia en què un gran elefant molt vell i real aparegué qui sap per on, seguit de tres petits elefants sintètics que finalment havien trobat una mare. Frisco anava al costat de Dica, capficat, vidu i pantocràtor. Sota el pont de pedra sintètica del parc veieren passar dofins, bancs de sardines, una orcalàser i un submarí virtual pintat de groc. Arribaren fins a les terres altes, prop de l’Acròpoli geodèsica. Fileres d’androides jugaven a petanca. D’altres feien partides d’escacs contra un monitor soft. Què podia haver-hi d’aventura a la ciutat tutelada per la Màquina? Un club d’antics hackers resolia problemes de trigonometria. Parelles de vells restaurats ortopèdicament no sabien si la immortalitat valia la pena. Queia la nit.

S’endinsaren per un laberint de boscos espessos fins que entraren en un gran escenari que era, segons Frisco sabé després, l’auditori Estímula, on Les Bàrbares feien les seves bacanals mistèriques, sense cap intromissió de Seguretat. A un costat de l’escena hi havia uns aparells primitius de tortura física, com una filera d’escuradors de butxaca en un casino renovat. Dica s’ajuntà amb les Bàrbares, que bevien amb golafreria els vins de la terra. Enmig del decorat, con un tòtem, hi havia una representació fàl·lica. Tanta potència de superstició atreia molts homes. A l’escenari n’hi havia més d’una dotzena, lligats de mans i peus. Elles anaven amb els pits enlaire i una capa de pell peluda i fosca. Duien màscares de cuir. Al cap es posaven corones de llorer. Es premien els pits i en sortia llet maternal.

Ballaven i en la vibració de la dansa havien perdut tota consciència, entregades a l’energia bàquica i a la música. El deliri les dugué a colpejar els homes emmanillats. Elles udolaven, frenètiques. Degollaren una ovella i una taca de sang envoltà el tòtem fàl·lic. L’esquarteraren i es menjaren la carn crua, amb la sang que els regalimava pels braços i el rostre. Algunes feien sonar tambors i corns de caça. Nuaren els homes. Els assotaven i a la vegada manipulaven per saber-ne la reserva seminal. Frisco sentí que dues Bàrbares a la vegada li estiraven el penis amb una duresa deliciosa. Quan li hagueren fet treure el semen, el tiraren a terra i el cocejaren. Una d’elles li pujà a sobre i l’esclafava amb uns peus enormes. Els pits li saltaven. Cridava. Un dels presoners es lamentava de dolor, ja castrat. D’altres llepaven els peus de les dones.

Als altars del sacrifici, al mig d’una arbreda soft i envoltats de tòtems amb perfils d’animals desconeguts, dominava una serp enroscada de cap a peus amb aspecte triomfal. Aquella nit, assassines i víctimes eren la humanitat definitiva. Així arriben les nits malèfiques, favorables al comportament salvatge de les Bàrbares, a més d’un odi i un ressentiment massa humà. Les assassines destrossaren un home a queixalades. El van deixar sense peus ni mans. Finalment el mataren d’una mossegada al cor. Elles, amb la queixalada i els morros plens de sang, respiraven amb una agitació volcànica. Estranyament, la víctima tenia els ulls oberts, amb una mirada dolça, fidel, entre Bàrbares híbrides, hercúlies. Frisco, d’esma, recordà unes paraules del Coronel: «Després baixàrem dels arbres i anàrem de caça. I fundàrem ciutats, estats, lligues pacifistes».

Frisco va veure Dica, d’enfora. Perseguia, frenètica, un adolescent espaordit. L’agafà pel coll i l’estrenyé fins a deixar-lo sense aire, mort. Després anà cap a Frisco, amb mirada assassina. Frisco s’amagà entre els arbres espessos. Al costat, un altre pantocràtor reprenia l’alè. Havien aconseguit amagar-se entre els decorats. A l’escenari, la dansa de les Bàrbares continuà. Des del bosc, podia semblar una allegoria però era el xoc brutal entre un nou món i el món de sempre. Quan Frisco i l’altre pantocràtor aconseguiren fugir de l’auditori Estímula, una Bàrbara sortia amb un cap d’home a les mans, tota ella xopa de sang.

Ja ben lluny, pensà el pare heroi, TA. Ell n’hauria fugit, de les Bàrbares? Segons mom, sempre era molt clar, i no simulava mai. Era un passat inimaginable. Els homes i dones de DF duien faixa i fes vermell amb penjoll negre. TA era prosunnita, eslavòfil, proteccionista. Tots bevien licor de meló bíter, i pels carrers del DF sempre passaven cabriolés amb cavalls àrabs, llustrosos.

«Ara bé…».

«Sí?», demanava Frisco.

«Era just, fins i tot cruelment just».

«Mom, no t’entenc».

«Va viure un temps a l’últim monestir lama. Què hi buscava? No crec que hi busqués la veritat única. Aquella vegada tornà distint. Havia meditat? No, no. Contemplava les muntanyes i pensava que aviat deixarien d’existir, perquè ningú no les miraria?, li vaig demanar. No, perquè aviat no hi hauria ni dia ni nit. Peculiar, sempre. I es va tornar irònic. L’últim irònic de DF. Entenem les paraules? Maybe. Tenim sentiments? Qui sap. Però pot estar ben segur que pràcticament ningú no entén la ironia. Sekrom vitfo turb. Ell ja deia que la ironia un bon dia ja no s’usaria. I encertà. Les worldcoin, els bioxips, les indiferències… les entenem perquè encara ho tenim en comú. Qui sap fins quan. Però qui té en comú la ironia? És un dialecte massa antic. No entra al protocol dels xips poliglotes».

Frisco enyorava l’èpica d’un pare que tan poc temps havia conegut.

«Sí l’èpica, i fins i tot que tingués passions, però no la ironia. Vivim en un Cicle de Cicle fins i tot més tràgic —de tragèdia vulgar, tecnològica—, que irònic. Dóna’m una dosi d’ironia i ja no l’entendré», deia mom.

Sí, era millor oblidar-ho, com gairebé tot. Les Festes Bàrbares, l’Espasme, la vida DF extramurs. És clar que seguien obertes les modernes o vetustes acadèmies per a l’aprenentatge del dolor, en l’alta hora de la matinada quan mor —en secret— el més alt percentatge de gent que pateix per tot el món. És quan surten de l’hospital, en un matí de color lletós, unes infermeres —matriarques robòtiques— camí de casa, deixant enrere agonies accelerades per la mort dolça i ubicades a l’espera de la resurrecció digital. Velles batalles del sistema emocional del cervell. Era de matinada, de retorn a casa, que Frisco veia passar siluetes desdibuixades per una confusió d’identitats, de sentir gelosia per allò que no ha existit mai. Tot d’animals electro, extraviats i en estat salvatge, fins i tot les tortugues del llac, s’acostaven en calma per escoltar les músiques. Frisco enyorava el monestir lama i els cabriolés que mai no havia vist.

X

Quan Frisco decidí anar-se’n a un monestir africà, s’adonà que la seva vida no importava a ningú, ni a la mare. El dia que s’acomiadà, ella estava confortablement ubicada en la bombolla monologal: «Tornaràs amb la cua entre les cames. Patogen havies de ser. No future. Els homes només penseu en quimeres. Després dels anys de restitució de la Màquina, nobody volia viure, com tu o com jo. Ens havíem rendit. Bevíem day and night, adoràvem les àguiles robòtiques, volíem fer l’amor amb mutants que suessin una mica. Havíem capitulat, però les dones donàrem la cara. Ho refundàrem tot i fracassàrem. Però tu ets aquí, my son, perquè les dones ho decidírem. We were strong but you are not».

Frisco demanà: «Mare, què eren els miracles? Hi has cregut mai?». «Frisco, crec que la vida és un gran miracle. T’ho miris com t’ho miris».

Frisco havia sentit parlar de Concorde, un redós de pau gairebé eremítica on els monjos eclèctics de la Monosíntesi curaven les consciències ferides. Ell volia retrobar l’ànima virtual de Tutela. Potser amb la vida sapiencial de Concorde ho aconseguiria. Hi arribà amb un biohelicòpter. Al davant de la costa centreafricana, una concentració d’antiquíssimes plataformes petrolíferes havia esdevingut el nucli monacal de la Monosíntesi que, per un mètode no del tot aliè a la Màquina, després de l’última conflagració continental havia concentrat el millor de cada religió i ho posava a prova amb aspirants de monjo. Tècnicament, se’n deia operació Summa. Es finançava per un tractament tan secret com eficaç que curava els ludòpates de la Màquina. De nit, hi havia monjos que adoraven el parpelleig dels camps asteroides i d’altres els veien com a colònies del mal. El neokarma. Un sintoista podia dir que el silenci dels espais l’enamorava i un jansenita deia, ben al contrari, que l’esglaiava. L’única cosa que tenien en comú era, com una experiència genètica, la memòria ritual del Diluvi Desastrós. Tenien una lingua franca sense sentit ni vida. Els huracans sacsaven les plataformes precícliques des de feia dècades, des que l’Àfrica fou zona d’exclusió transitòria després de les guerres afroxineses.

Frisco es presentà al pare abat. «M’han parlat bé de vós, pare Frisco», digué l’abat Leviatà, i assenyalà amb gest exageradament generós una butaca de cuir clivellat, davant el gran finestral de l’aula de teologia. Era l’escenari del gran inquisidor. Frisco va sentir-s’hi a pler. Sabia que l’abat no només recelava de tota nova vocació; de fet procurava desintegrar-la. Tenia la cobdícia de controlar ànimes amb la seguretat impertèrrita —sovint antipàtica— dels qui tenen plena possessió de la veritat absoluta, encara que segons el consens universal monosintètic, la veritat absoluta, per definició, no existia. «Veniu d’EuroOcc? Veureu que al Summa tenim serenitat. Sovint. De jove vaig explorar la Galàxia Espiral. Són 100.000 milions de planetes o 10.000 milions? Tant li és. Quantes religions existien abans de la Monosíntesi? Res de saxo. Aquí tocareu l’orgue. No fa falta saber-ne. La Màquina ho fa tot», digué, amb un sospir displicent.

Frisco estava perplex i la primera nit que passà a la cel·la, un enfilall de núvols empesos pel vendaval semblà de bronze i plata quan es disgregà en la primera llum del dia i cantava el primer gall robòtic de Summa.

La segona trobada amb l’abat encara fou més espessa: «No hi ha Mare Terra. Tot és destrucció. Tot és vendaval». Segons els catàlegs de la Màquina, l’abat era un exteòcrata premium.

«Del pensament abstracte, del pensament teològic, per sort, no en queda res. Sabem abstreure, podem pensar però per què ens hauríem de dedicar a sistemes abstractes que no serveixen per res? La Màquina ens ho ensenya… o bé, ens pot induir a entendre-ho. Això és la singularitat, la Nova Intel·ligència». L’abat Leviatà també deia que encara que fem el bé, la unitat dels contraris és espiritualment impossible.

«Sí, pare abat, però qui ha ensenyat la Màquina a pensar abstracció?».

«Entre vós i jo, la pregunta respon a la teologia però la teologia ja no existeix. El gran salt de l’abstracció, més que de l’estratègia de les emocions, és la més gran victòria de la Màquina i, tot plegat, dels humans. Hem après que no teníem una intel·ligència prou potent per crear abstraccions que no fossin fugisseres, banals. Fa segles, algú va dir, “Penso, aleshores sóc”. I segles després: “Sóc, aleshores penso”. Si considerem aquests exemples, per quina raó la Nova Intel·ligència no ha de poder interpretar el coneixement millor que vós o jo?».

«És a dir, vós i jo existim però qui pensa és la Màquina…».

«Sou injust, irreverent. És clar que pensem… Però si no hem aconseguit abstraccions perpètues, per què una altra forma d’intel·ligència no pot intentar-ho i fer-ho possible? Qui som per negar aquesta possibilitat? Bé, crec que ja ha sonat el toc de vespres…».

Camí de la capella, Frisco pensà: abstreure és saber?, saber és creure? Tal vegada la superioritat humana consistia al capdavall en haver entès que la veritat no sempre —potser mai— és abstracta. Al claustre, fileres de robots s’encaminaven al seu refectori. Eren sers de litúrgia esquemàtica, de gamma mimètica. A la nit, fins i tot roncaven però era impossible que poguessin somniar unicorns, elfs, bruixes, fades o herois. Inassequibles al bé i al mal, cantaven els seus himnes, però cap no havia inventat del no-res una columna dòrica o un quartet per oboè.

L’abat tenia propensió a parlar i no escoltar: «Fa temps, era temps d’espirals, vaig llegir una història. Es va constituir el més gran ordinador del món, el definitiu. Tenia tots els programes, els big data d’aleshores; estava interconnectat amb tot. El dia de la inauguració, amb certa solemnitat, li van fer una pregunta: “Existeix Déu?”. L’ordinador respongué a l’instant: “Ara, sí”».

L’abat féu una pausa. El vendaval xiulava. «Com han canviat els temps, pare Frisco. Van i vénen els Cicles i la Màquina ho sap tot, fins i tot perdona els nostres errors, permet alterar la condició humana, crear figures de Nova Intel·ligència, unificar religions, governar les galàxies».

Aquella nit Frisco va pressentir que el món estava passant per un altre trasbals que envaïa els somnis i torbava la realitat. Sempre era possible, i no es podia preveure. En qualsevol instant es donava un sotrac de la consciència, qui sap per quina raó, qui sap si per una mutació general o pel ressò d’una col·lisió galàctica.

Podia passar a la nit, demà passat. Tal vegada eren tropismes que ni la Màquina controlava. A la dutxa de la cel·la, Frisco sentí que l’aigua es gelava i després gairebé cremava. Canviava de color. Enrampava. Talment era un impacte de crispació universal. Pel finestró veié com passaven les onades abruptes d’un gran tsunami que anava cap a Europa. Les ballestes del món s’esqueixaven. Les ferides del planeta s’obrien. Va sentir com si la consciència li marxés per la pell porosa i s’esvaïa de seguida, com una gran papallona amb les ales cremades. Fosca negra i llum encegadora, tot a la vegada.

A pesar de tot, s’adaptà a les normes monacals sincrètiques que, com a efecte d’una fusió de litúrgies i creences, tothom que vivia a Concorde havia de dur en un xip de memòria perquè eren normes abstruses, quilomètriques, impossibles de recordar. Ni l’abat no les sabia en detall. I per això entenia que Concorde era ingovernable. L’universalisme sincrètic, al claustre de Concorde, feia tic-tac com una bomba antiga. Eren devocions i místiques antitètiques. Rituals ioruba, les grans deesses mare, agustinians i taoistes, cultes d’aflicció bantu i xamans esquimals, nirvana i vies negatives, nominalistes i déus lunars, casuístiques talmúdiques i múltiples gnosis, dualismes i druides, xoc entre budistes i sintoistes, mil·lenarismes i un Islam molt a la baixa després de les guerres, desintegrat, impotent des que el petroli només era aigua bruta. A Concorde el monjo més feliç —o menys culpable— era un panteista, anteriorment surfista extraoceànic, navegador entre núvols, que adorava la divinitat del vendaval. Els monjos tarotistes eren d’una violència anterior a qualsevol sedació quàntica. Encara eren més violents els antics oficiants de la macumba.

L’abat perorava, superb: «Acabem sempre en l’arqueologia teològica. Les religions estaven malaltes. Vós ho sabeu. Quan s’acaba una fase caòtica aleshores el Cicle s’esfondra tot i que rarament trobem un equilibri. I després de nou el caos. L’equilibri sempre dura poc. Ara som de ple en el caos. Que no ens sorprengui, perquè el caos és l’estat natural des de sempre. La Màquina és un pal·liatiu…».

Els ruixats de mal karma destarotaren la rutina de Concorde. Per causa del consens iconoclasta de la Summa, les icones sagrades només eren imatges volumètriques, de més dimensions que els vells hologrames, centelles resplendents sense nom, un moviment de llum virtual.

Els menús biotecnològics del monestir no agradaven a ningú. Només la norma del silenci aconseguia que a l’hora dels àpats es pogués sentir la veu del pare lector recitant psalms, himnes sumeris, vèdics. Les nits eren un insomni impenetrable d’hostilitats. Tot cruixia, entre ratxes titàniques de vendaval.

Una nit un portaavions amb refugiats melanesis va naufragar tot junt davant de les torres del monestir. Era l’insomni d’una ciutat antiquíssima que espera l’arribada dels bàrbars de dintre i de fora.

Frisco tocava l’orgue automàtic i a les tardes pasturava una guarda de porcs digitals pels horts monacals. Menjaven aglans, grufaven la terra genoma.

Va sonar el toc de vespres tibetanes i Frisco s’encaputxà, sortí de la cel·la i es va agregar a les fileres de monjos que sortien de les altres cel·les, encaminant-se cap a la capella sense mirar-se els uns als altres. Però, a pesar de la norma de silenci, parlaven amb murmuris. Al claustre gran, un robot soldava un clivell de l’empedrat de marbre virtual. La font brollava. Altres monjos s’afegien a les fileres, sempre furtius, intrusos, suspicaços.

Era una temporada de desercions. Fins i tot el germà Ho, venerable per la seva edat santa, demanà marxar per raons de salut. S’acomiadà de Frisco: «No és una victòria. El que faig és desertar perquè la nostra força hauria de ser l’obediència i no la lliure elecció. Hem volgut ser fills dels déus i oblidar-nos del sol Déu. És el nostre càstig». Tot i així, quan Ho pujà al biohelicòpter, semblava vint anys més jove. Havia tingut un programa carismàtic de televisió, de punta a punta del planeta, en què explicava els mètodes zen. Després havia constatat que les seves lliçons incitaven a la perversió i el crim. Decidí expiar-ne la culpa a Concorde quan s’adonà del mal que havia fet. Volgué alleugerir-se de tanta culpa que havia acumulat com el greix a la gepa d’un camell. Ho, finalment, marxava cap un altre planeta.

A Concorde, les intrigues i les insídies sovint provenien de la biblioteca, un cau d’individualistes insans i part del Núvol. Els lectors, absorts, semblaven nanoinsectes que arrodoneixen la bolla d’excrements en ple bosc. Fingien llegir buscant analogies religioses però en realitat descobrien disparitats bel·licoses. Segons la Monosíntesi, fins i tot l’ateisme era una religió, conglomerada amb els monopoliteistes o amb rabins ortodoxos. Anaven per la centèsima mort dels déus.

Frisco s’asseia davant un monjo budista que parpellejava constantment, com les ales d’un insecte atrapat. Alguna vegada apareixia l’abat, condescendent, talment els procònsols d’un imperi que controlaven obres públiques i pertorbacions de la naturalesa humana, i feien enterrar els empestats. Quan entrava a la biblioteca sempre deia: «Si llegir pot temptar-vos a l’acció, deixeu de llegir».

Matines i laudes sincrètiques acabaven sent un front de guerra larvada. Esquinçalls del cel ras penjaven i pels clivells de la volta monacal, sostinguda per una ortopèdia ja arcaica, els monjos veien el cel, entre la llum i la fosca.

Concorde maldava per crear hàbits ja que no podia recordar litúrgies. A la casa dels pelegrins, el frare que hostatjava havia de filtrar la llarga llista de sol·licituds: estadistes transhumanites, mecenes de la Màquina, un invàlid protèsic que deia ser Gilgamesh.

L’abat era un home dur, d’una austeritat exhibicionista i una poc santa propensió a la humilitat omnipotent. Era encertat no permetre peripècies espirituals, atendre amb severitat mil·limètrica la norma fusional. Havia arribat a la conclusió que, a pesar de tot, l’única manera de governar Concorde era pel terror. Fos per això o per raons bioquímiques, no eren insòlits els casos de paranoia. A la capella, els monjos resaven per la gran treva però interiorment eren homes dominats per la por a l’abat Leviatà i al món. Frisco s’adonà que era dels pocs que enyoraven la vida activa. I demanava perdó.

L’obediència dels robots jardiners era geomètrica. Alguna vegada l’Abat deia que eren les úniques peces obedients en tot Concorde. «És que no saben que el vendaval està programat per fer-nos dubtar de tot. Ens du al límit de la ment humana. Els jardiners, quina sana professió i més si ets una màquina. A hores d’ara, quin humà sabria sembrar un lledoner o escombrar les fulles mortes quan cau la tardor?». La gran rutina de la jardineria, un dia i un altre: regar, empeltar, esqueixar. «Vós, germà Frisco, hauríeu pogut ser un bon jardiner». L’abat tenia l’habitud dels enigmes.

Frisco callà. Aquell mateix matí havia sentit remors de conspiració al claustre, veus somortes que parlaven de revolta. Segons deien els monjos més vells, des que havien marxat els monjos musulmans en bloc, els últims temps, tot i que els fronts de guerra sempre anessin canviant de tropes, s’havien perfilat dos bàndols. Era la nova gran divisòria de Concorde, arbitrada amb mà d’acer per l’abat. D’una banda, els monjos entotsolats en la culpa; de l’altra, els obsedits per la vergonya. Eren dues tradicions que ni tan sols tenien memòria pròpia, sinó l’impuls sense forma d’un instint.

«Sí, ja ho sé, germà Frisco», va dir l’abat. Ho sabia tot, però no el final de tot. Ni tan sols podia estar segur de la brigada robòtica que apuntalava la torre contra el vendaval. Tot cruixia i gruixudes capes de rovell —humà i material— arronsaven la fortalesa de Concorde. «Ja fa temps, no sé quant temps…». L’abat volia contar alguna història. «La Màquina ens va convocar. Volia saber fins a quin punt un robot de gamma set pot sentir dolor, pietat, passió. Vaig entendre que seria un nou deure i no un dret. La geometria… Sabeu?».

L’Únic, el buit quàntic, les quatre Nobles Veritats o la figura intangible del Guru Còsmic acabaren sent una part del decorat, aliè al sofriment i el perdó. Friso sospità que la Monosíntesi era una forma de clonar infidels. L’abat li contà la seva infància a Crimea i malparlà de tots els monjos. «Als boscos de Crimea no hi havia ni llenyataires ni jardiners, certament. Els arbres creixien i morien. Encara no havia començat el Cicle, l’acceleració del temps, la vida artificial».

Podia ser que l’abat fos un dels homes més vells del món, anterior a la Màquina. Ulls clucs, cantussejava velles cançons crimees d’abans del Cinquè Soviet. Si la cançó parlava d’un pollancre, l’abat després descrivia la pollancreda amb el rierol on les mans robòtiques pescaven llangardaixos fluvials. Amb la veu de l’abat, la pollancreda de segments passats revivia amb un toc d’aire olorós. Era l’única feblesa que l’abat es consentia perquè ell era l’home fort, un killer de les dissidències periòdiques.

Un malentès sobre els pros i contres de l’ètica preventiva va ser la causa d’una revolta dels frares llecs, la primera des que Frisco havia arribat a Concorde. El claustre esdevingué un camp de batalla de segles anteriors, i tot servia com a arma. Aparegué un estoc d’espases samurais i sabres de pirates. Els jardiners robòtics feren retirada. Els tres bàndols decidiren que el dilema fos resolt per un duel. Tot de voluntaris volgueren participar-hi. Hi hagué un sorteig. Al final, els tres líders, amb armes dels antics prospectors petrolífers, hi estigueren a punt, fins que l’abat Leviatà sortí de la seva cel·la i la batalla emmudí. Els monjos tornaren a la biblioteca, a la cuina, a la capella. Quedaren a terra una dotzena de monjos amb el cap obert, dessagnats; un d’ells amb una mà tallada. Els robots de la brigada funerària els diluïren en l’estratosfera. La Màquina —deien a la biblioteca— negava que haguessin existit mai.

Frisco s’adonà que la por era la raó de ser de Summa, perquè l’amor no sumava. Ell mateix havia agafat una de les armes com si fos la bandera d’una causa que desconeixia. Li vingué al cap la dèria del dad de Tutela quan deia que el problema del nou món era que s’havien oblidat de fer-hi clavegueres. De cop i volta, la correntia excrementícia s’alçurava com la lava dels volcans que tants segles abans havien fet desaparèixer ciutats senceres. Quan s’acabà l’episodi, els helicòpters deixaren la Summa coberta de pètals de rosa.

«De veritat, pare Frisco, són com nens», li digué l’abat amb una condescendència cruel. «Vós mateix, què hi fèieu amb una arma a la mà?». Encara hi havia alguns crits al claustre però tot era resignació. Tanta fe passada per les formigoneres de la Monosíntesi. Frisco, slow motion, veia de nou tota la batalla: com els monjos més taciturns tenien set de revenja, les dagues, les espases medievals, les escenes d’esgrima truculenta, la sang que esquitxava el claustre, tots contra tots, biomolècules contra xips reactivats. Quan passaven per Concorde les visites d’Inspecció Ètica es desentenien dels conflictes i valoraven algebraicament que a la Summa es complissin els preceptes de la moral unificada. Eren l’elit robòtica que tenia la prerrogativa de desnonar profetes i lapidar santes.

Després de la guerra somorta, venia l’hora del world catecisme. La congregació responia les preguntes capitals d’arximandrita oficiant.

P.— «Qui és el Ser Únic?».

R.— «Tot ho ha imaginat. Res no ha fet. És per tot arreu però el veiem guaitant des de la lluna. No actua, preveu; no mira, ens veu; no parla, escolta; ni vola ni camina. És».

L’abat escoltava taciturn. Sabia que la majoria dels monjos volien creure i entendre, viure les veritats encriptades de la Monosíntesi, però no ho aconseguien. Ell tampoc. Era un dels custodis suprems de la Monosíntesi, més ideòleg que teòleg, però en instants de nostàlgia franca, era com si hagués tornat a les capelles rurals de l’antiquíssima Crimea: «Germà Frisco, no confonguem la immortalitat amb la vida eterna. La immortalitat terrenal és una ficció cíclica; la vida eterna és passar de la finitud a la infinitud. Els cossos moren —digui el que digui la llei— però les ànimes poden volar. Per això la mort… La mort és d’agrair fins i tot si és amb dolor. Vull morir. I si en tinc dret, fruir de la vida eterna. Quin desagraïment no reconèixer el do de la vida precisament perquè arribarà la mort. La vida eterna, si de cas, és gratitud. Cert, no és fàcil reconciliar-se amb la mort o el dolor, que són aparents formes d’injustícia. La mort, quin escàndol i també quina plenitud».

Frisco anava de perplexitat en perplexitat, però també d’una certitud a una altra, perquè encara creia en la veritat. Quan resava seguint les instruccions de Monosíntesi es veia més orfe, més desnonat. Sentia un transhumanita apòstata —habitual de la sala del cilicis— resant en llatí. Mirant pel finestró de la cel·la, sense adonar-se’n, Frisco anava demanant-se què hi feia a Concorde. Núvols de peixos voladors entraven i sortien de l’aigua. Per buscar Déu, era millor viure a la Terra. L’error era buscar Déu creient —com solia dir el Coronel— que la Màquina és un déu però tan sols és una màquina. Redossat del món maquinal a la seva cel·la, Frisco ja suposava que Summa era un parany de la Màquina, benigne però convincent. Tot i així, sentia l’esperit viu quan pel finestró de la seva cel·la, sentint l’eco d’un monjo que tota la nit recitava mantres, veia passar parelles de balenes mecàniques i vells transatlàntics pirates, rovellats i amb bandera de conveniència. Fins i tot de lluny sentia brufar les balenes. Resava. Alguna vegada va creure sentir el vol de l’ànima de Tutela, com un aleteig, un sospir.

XI

De bell nou, l’hostilitat vibrava pels claustres i passadissos de Concorde. De sobte, l’abat Leviatà ja no aconseguia postergar la guerra de tots contra tots. Un dels brots de violència podia començar quan dos frares llecs reptaven la Màquina i col·lapsaven el sistema satel·litar. Hi havia casos d’embogiment per la fúria del vendaval. De cop i volta, els teòcrates s’engallaven o els politeistes deixaven d’anar a vespres.

L’abat sempre aconseguia imposar l’ordre però era un ordre inestable, fragmentat. Sobretot, era fonamental aturar les apostasies. Els teòlegs furtius, per supèrbia intel·lectual, no compartien cap heterodòxia. I, si de cas, es constituïa un tribunal que dictaminava expulsions i llargs períodes d’aïllament a la cel·la. Era nul·la la secreta ambició dels restauradors d’ortodòxies.

«El Cicle… el Cicle, Cicle rere Cicle, és la nostra penitència, la del món. Els déus m’han desnonat…», va dir l’abat a Frisco, agafant-li la mà. Encara conservava la vanitat d’oferir a tothom el seu perfil romà, l’hàbit impol·lut, amb els plecs ordenats amb simetria teatral. «Després de la vanitat, el sacrifici», digué. Era un càstig o el millor paper de la seva vida després dels anys de Leviatà?

Concorde havia resultat ser una sincreció laxa, un pandemònium. Per bé que sotmesos a la Monosíntesi, els sufís enyoraven la bellesa innata de la divinitat, els messianistes esperaven, tot de lleis vèdiques regien les nits, la paranoia genètica de les guerres de religió bategava tothora, satànics clandestins adoraven Belzebú, boiximans vivien somnis. Era la inharmonia permanent dels déus urànics i el culte solar, arbres del coneixement i sacrificis asteques. Només l’amenaça dels físsils desintegradors mantenia l’ordre, per la força del pensament anticipat.

Per mor d’un matís de la tradició talmúdica, Concorde arribà a l’hecatombe. Feia un dia de vendaval august i tot començà a matines. Abans que els monjos sortissin de la capella iconoclasta, el grup revoltat tancà les portes, les apuntalà i es disposà al setge. Des de dintre, els altres monjos cridaven i fent ús del bancs com un ariet, pretenien esbucar les portes. Sonà la soft-alarma, tan tènue que el terrabastall no deixava sentir-la. L’Abat desaparegué. Frisco, dins la capella, quedà en segon terme. S’adonà que els revoltats eren de raça negra o groga, mentre que els assetjats eren tots blancs. Aleshores les portes cediren.

Els monjos de la capella sortiren com una estampida de rinoceronts virtuals. Arraconaren els altres a les cantonades del claustre i començà la matança. Una vegada més, les armes apareixien del nores. Una cridadissa de batalla contra tot semblava embriagar els combatents, amb la naturalesa eterna de la guerra. Oblidant-se de la lingua franca monosintètica, els guerrers degollaven, esclafaven, mutilaven, estrangulaven i morien enmig d’un tràgic cor dialectal. D’esquena a la paret, esquivant les estocades, Frisco sentia cridar els ferits que es dessagnaven: «Mater, mamà, mother, mare, mama, mutter, umame, mai, moeder, mu, umm, moder, mitir, mor». Ningú no matava per un o altre déu, sinó per una mare.

Els robots domèstics prengueren el vol drònic. Els revoltats anaren perdent terreny i s’hagueren de refugiar allà on pogueren. Va ser la seva derrota. Tancaren els forrellats i les reixes de l’avantsala capitular. De cop i volta, els contraatacants tenien serres làser i una espècie d’artilleria, improvisada amb extintors nuclears. En un instant, tots els revoltats no eren més que una massa de cossos destruïts. Morien i agonitzaven. Els contraatacants dansaven entorn dels abatuts, com si haguessin acordat una coreografia tribal. Els guanyadors tenien la mirada desencaixada. Estaven embriagats de violència. De seguida començà la guerra entre ells, abans que totes les víctimes haguessin mort. Era com si els robots mentalistes tinguessin ordres de no intervenir-hi. Un paisatge de transcivilització. Eixams de papallones sobrevolaven la pira de cossos morts.

A cada instant, els monjos contraatacaven, a vida o mort. Els ferits gemegaven. Els altres, els seus, els remataven. Tanta obstinada violència. Els murs i columnes queien, col·lapsats. Apareixien perfils i rostres de monjos que Frisco no recordava haver vist mai. Eren desterrats que tornaven d’algun territori de càstig? Va ser un tumult de sang i mort. Alguns monjos s’havien anat posant a la defensiva, desitjosos de no morir. A cops de puny volien esbucar portes, trobar una sortida. Frisco s’hi afegí. Aconseguiren sortir a les cobertes de Concorde. Eren com un fil de vida. Cantaven de penediment i agraïts a la vida. Enrere quedava la gran mortaldat de cossos esqueixats, de cors traspassats per un arpó, de caps esclafats per un càvec de jardiner. De sobte, els supervivents es recriminaren la covardia. Enmig del vendaval, un macrohelicòpter-help s’acostava. Frisco cregué veure una veta de sang enroscant-se a la torre, com una heura.

Va ser un dels últims que va abandonar Concorde. Quedaren els guerrers obcecats, amb sang fins als colzes, disposats a la immolació. Quan s’allunyaven del monestir en el macrohelicòpter-help, Frisco veié com tota la trama de les velles plataformes petrolíferes s’enfonsava amb l’abat sol a la coberta principal, de genolls, pregant a tots els déus que mai no escolten. «Kapput Deus», va dir el pilot. Amb Frisco marxaven mitja dotzena de monjos supervivents, cap cot, avergonyits, sense parlar. Frisco volgué resar sense saber què o com. A la fi entenia que sempre havia viscut a l’altre costat del mirall.

D’arribada a la ciutat-estat de Barcelona DF, tot feia pudor de pànic. Set milions de ratolins robòtics havien entrat a la ciutat-estat d’Istanbul, que s’havia fet seu d’un pontificat clandestí. Per trust tele-euro tothom podia veure com els ratolins s’ensumaven els vestigis del Bòsfor convertit des d’in illo tempore en un oceà gris on desembocaven les noves glaceres. La Màquina difonia la notícia que tot era efecte d’un sabotatge de les guerrilles verdes de les planúries bioquímiques nord-asiàtiques. Tot es repetia, pensà Frisco.

Altres milions de rates o de formigues gegants s’esperaven a les portes de la lliga de ciutats-estat, després d’assolar els camps de refugiats. En qualsevol instant podien arribar a les fronteres de Barcelona DF. Una dona plorinyosa s’acostà a Frisco: «Jo també tinc paüra», digué. Ell pensà en abraçar aquella dona, dur-la al mur de les deploracions i plorar plegats per tots els homes i els ratolins del món.

Amb exactitud, Frisco no sabia quant temps havia durat la seva estada al Concorde però a la barra del tupinamba tot seguia igual. O no: s’hi havia instal·lat un músic —un japonès mut, mestre amb un toc sacerdotal— de l’instrument koto. S’estava hores tocant amb les tretze cordes del koto tot de peces tradicionals de cítara nipona que provenien del repòs samurai, les hores d’espera dels guerrers del bushido, l’espasa i el crisantem. Tanta dissonància de DF i a la vegada entre bevedors de licor de grosella amb pebre negre al tupinamba, el mestre de koto era com una resistència del temps. O una permanència. Al bar no sabien d’on venia ni qui era. La música com una vida invisible. Tonalitats immemorials.

Assegut a davant de la cítara horitzontal, el mestre mut invocava amb les cordes del koto fragàncies de cirerers florits, nits a la casa de les belles dorments, el repòs mental dels mestres de go, les cerimònies imperials. Aquella temporada, la gent del tupinamba duia calçons bombatxos, túniques romanes, capell mexicà o bombí. La moda show eren els dibuixos animats de Tom i Jerry per telemagna.

Els transhumanites passaven per la moda dels alcaloides psicoactius: tothora parlaven de visions, de les portes de la percepció, de les veritats eternes que es revelaven per l’al·lucinació. L’androide Figaro havia canviat molt. Tenia un nas nou, d’àguila. Encara volia que Frisco li definís l’adulteri. Era addicte a l’ikigai, que —segons deia— era una forma superior japonesa de viure, una raó de ser amb el pas de l’edat, un mètode vital. Seguia fent confidències imaginàries: «Mai no he tingut relacions carnals, humanes, vull dir. Fer l’amor amb robots, ja saps, és un dir. Dominen totes les tècniques. Vaig tenir una vamprobot que practicava la fellatio de cent maneres. Però no he sentit el toc d’uns llavis de dona nascuda de pare i mare. Encara no sé com la Màquina m’ho consentia però la veritat és que els anava bé a la telemagna. Potser per això el contorsionisme sexual em va avorrir». Frisco pensà: «No saps què poden ser les passions tèrboles, l’amor nítid, el cos a cos. La passió… La passió és una forma de perdre molt temps però hi guanyem en vida».

De retorn, Frisco s’adonà que res no havia canviat i el record del naufragi de Concorde s’anà esmicolant, com si ell mai no l’hagués presenciat. Tan sols seguia important-li l’amor de Tutela. Les cohorts marcials dels winchesters, amb uniforme de gala, desfilaven per l’avinguda Constant H. Anaven d’una porta a l’altra de DF per persuadir els transgressors que havien entrat clandestinament. Feien els torns de nit, d’una punta a l’altra de DF.

Una nit, després d’una falsa alarma en un càmping robòtic, quan Seguretat estava a punt de retirar-se, de sobte, per un túnel aparegué una dona nua, amb el rostre desencaixat, els tous de les cames que li regalimaven sang, la mirada enfollida. Cridava. Era com un dialecte estrany. Al fons dels túnels sentien un fragor de màquines. Eren dos guerrers robòtics que la perseguien, amb dret a violar les dones de la ciutat conquerida. Però quan veieren la concentració de winchesters que protegia la seva víctima tornaren enrere pel túnel. Frisco inspeccionà la dona. Havia emmudit. Plorava, tremolant. Ni el temps-xip ni el nexusdream no havien aconseguit posar remei a res, ni a desdir que viure i patir no eren simulacions, sinó fets irrepetibles.

Tot DF era un vídeojoc sense desenllaç. Sovint els hologrames del desig s’esfumaven. Fets per ser obedients, hi havia androides que ja preferien ser lleials. Estimar per poder trair, ser fràgils a fi d’enyorar la força. Les cordes subatòmiques del passat eren una postal esvaïda i l’estimulació magnètica transcranial, un joc de nins. La producció robòtica en massa es considerava passada de moda. Descarregar el cervell de memòria cada vegada era més kitsch. Molts volien tenir consciència sense saber per què.

«On ens ha dut, accelerar la intel·ligència?», digué el Coronel al club Never. «Si la Màquina primer va aconseguir imitar la intel·ligència, si la Màquina és or, encens i mirra, aleshores ja és intel·ligència, Frisco. Tenim encara l’avantatge de poder ser irracionals, subtilment irracionals i no tan sol aleatoris». Frisco sabé que havia tornat a casa.

Els pantocràtors parlaven amb misteri d’una nova secta que pretenia recuperar el fòssil sònic del qual durant segles s’havia dit música clàssica. Frisco recuperà el saxo i la seva la rulot al llac Turing de DF.

«Arribes a temps. We have a problem», digué el Coronel. Afegí: «Canibalisme».

«Transhumanites?».

«Pantocràtors. Ni el progrés més perfeccionista no aconseguirà extirpar el mal d’our human nature. Això és l’últim bri de llibertat que ens quedarà».

Feren una pausa. Frisco volia acció aleatòriament inaccessible a la Màquina. Ho havia entès a Concorde. Decidí enfrontar-se als perills del món. Si la cibergnosi era la llei no escrita, Frisco no s’hi adaptaria.

Avisaren Frisco que mom ja era a l’últim pis de l’oldie palace, a l’avantsala de la falsa immortalitat. Tenia el rostre arrugat de nen acabat de nàixer i els ulls clucs. Ningú no l’acompanyava. Només una robotnurse. Tot semblava estèril. Després, mom, que s’havia negat sempre a qualsevol pròtesi antivel·lesa, de cop i volta tenia una pell translúcida i quan obrí els ulls, feliç per la presència del seu fill, semblava que les seves pupil·les reflectissin tot un passat atzarós i ric. Seria una mort gojosa, sense res a veure amb la fallida orgànica que els docrobots solien fer revifar amb nanoartèries, vèrtebres virtuals o transfusions d’oxigen.

«My son», va dir. Havia arribat al límit de la vellesa sense acceptar les suplantacions de la cibermedicina però no semblava que patís gens. «Desconnecta’m», digué, però no estava connectada a cap sistema. «És com dormir, dormir després de caminar per boscos que no existeixen. Godes itiniter pointat nici». Perdia l’alè. La matriarca impossible estava a punt de morir. Era com si l’aire que respirava anés perdent força; la força indígena d’un país secret.

«No estiguis sempre sol, my son. Tu agrades a les dones i les dones t’agraden. Ara sento la mort de la teva bimbo».

«Tutela», digué Frisco.

«Tant li és el nom. No estiguis sol. Tutela, dius? Només al seu dad se li podia ocórrer un nom així. Quin ximple. Creia que les coses poden canviar!».

«Encara ho creu», digué Frisco.

Aleshores, unes paraules comatoses de mom canviaren la vida de Frisco. «El teu pare no va existir never. Ets fills de molts, de molts desconeguts. Jo he inventat el teu pare, volia que tinguessis un pare per recordar-lo… Però allò que recordes és un empelt d’infància prototípica que vaig fer-te posar. I mai no seré perdonada. I ara sóc una mala dona dient-ho. Ens han negat una bona mort. Però tot el que et contava era sobre el marit que hauria volgut tenir. Frisco, fill meu de l’ànima, fill de molts i de ningú». L’havia enganyat tota la vida fent-lo creure en un pare que no existia. De què servia ser pantocràtors, haver nascut i no ser part d’una màquina, si la teva mare podia trair-te amb un fantasma virtual. Ser fill de mil pares, uau. Ser fill d’una legió desconeguda, tal vegada d’un exèrcit vençut entre dos Cicles. On quedava el model èpic de TA, l’existència heroica? Tot era fals, tot succeïa al mirall de miralls.

Ningú no sabia fins quan podia durar un món on la memòria i la mort eren tabú.

El paisatge de la mort passava per l’habitació clínica, com una pel·lícula antiga. Mom tancà els ulls i callà una llarga estona. Després la respiració va anar agafant un to de fullaca que el vent s’endú. Entrà en un coma resistent. S’oposava a la mort. Però encara tornà a parlar, com si el coma es deturés.

I mom morí agafant Frisco del braç amb una força titànica. Ell no va sentir aquella mort tant com saber que el petit museu de coses absurdes del seu pare podia ser una invenció cibernètica. Els molts pares que havia tingut passaven pel seu costat com l’ombra d’un exèrcit que torna derrotat i passà, compungit, per davant del túmul de la deessa morta.

Tot lligava. L’apocalipsi i la utopia matriarcal, el desdeny de mom per Tutela perquè sabia que estimava Frisco amb més puresa que ella. Al cap i a la fi, que potser Frisco podia seguir sense un pantocràtor, o s’havia d’acreditar com a transhumanita? Mirà per darrera vegada el cos encongit de mom al llit ortopèdic. Parlava amb una veu agònica: «Què feia que un crepuscle fos un crepuscle? On són les emocions? Més intel·ligència, menys bondat?». De seguida aniria a parar a la càpsules nanotecnològiques, pols a la pols, cendres a les cendres. Tot el protocol de la mort immortal s’anava activant. Mom era un cadàver, amb els ulls esbatanats que Frisco s’abstingué de tancar. Els robots acomplien una litúrgia molt exacta i gairebé noble. Mom, finalment, desaparegué de la Terra. Des d’aleshores, Frisco la cregué culpable de tot. Aconseguiria recuperar la vella memòria del pare? No la de mom.

El funeral va ser esquemàtic i unitari, amb dosis cristianes, budistes i de pensament màgic. Frisco recordà sobretot que aquella dona embolcallada, a punt de l’últim viatge quàntic, era mom, un instrument. Era inevitable que al final, el pare de Tutela volgués fer la seva oració fúnebre. Tots els altres estaven intranquils perquè s’acabava el marge de temps que els winchesters solien donar a les cerimònies semitolerades. Tan sols hi eren dad, Figaro, el cambrer del tupinamba i unes dones pàl·lides a qui mom havia ensenyat a cosir i brodar, a fer croquetes i canelons, a regar els geranis i respectar el marit.

«La princesa es mor, la princesa ha mort», digué dad, i féu una pausa augural. «Que no se’ns reconegui el dret de fer-nos vells fa més gloriosa encara la llarga vida de mom i que hagi volgut morir en santedat. In illo tempore, quan hi havia política, sempre algú demanava més virtut pública. Mom era tota virtut i sobretot, caritat i amor. Vanitat de vanitats, vanitat de vanitat i tot és vanitat, com deien els manuals d’oratòria fúnebre. Hi ha un més enllà on mom ens espera, sempre enfrontada a la immortalitat terrenal. Estalvieu les llàgrimes. Què en sabem, de la grandesa de l’ànima, si ens l’han volguda bescanviar per una vàlvula o un xip? A la Princesa la rebrà l’Altíssim, la forma cosmogònica, rengleres de penedits a les portes del buit. Mea culpa. Error posthumà, disjecta membra. Ella ha emprès la via sacra i no el no-res».

El matí de l’endemà, Abraxac repetí un vell pensament del dia: «Vivim en el millor dels mons possibles». Des de la tornada a DF Frisco solia tocar el saxo als matins.

El Coronel digué: «Siguem al segle que siguem, els instints primitius sempre guanyen. I a la vegada, l’home és un animal cerimonial. Res és ja exponencial. Fyxur, fyxur. En tot cas el caos, la caiguda. En el fons, tot el que no sigui vida és mecànica». Podia ser una frase com qualsevol altra.

Aquella nit, l’òliba mecànica grallava amb les notes més altes.

Quan Frisco sortí a tocar el saxo de cara al llac, aconseguí el blues més blues del món i Tutela comparegué, clònica o real.

VALENTÍ PUIG i MAS (Palma de Mallorca, 1949). Escriptor mallorquí. Ha col·laborat com a columnista i crític literari en diversos diaris i revistes. També ha exercit de corresponsal i d’assessor editorial. Es va donar a conèixer com a prosista amb el dietari Bosc endins (1982) i les narracions Dones que fumen (1983). Amb més de quaranta llibres publicats, la seva obra literària abraça pràcticament tots els gèneres, de la poesia a la novel·la, passant per l’assaig periodístic i literari. En el camp de l’assaig, cal remarcar títols com L’home de l’abric (premi Josep Pla 1998), Annus horribilis (1993) o L’os de Cuvier (2004). La seva obra novel·lística comprèn les següents obres: Complot (1986), Somni Delta (premi Ramon Llull 1987), Primera fuga (1997), La gran rutina (premi Sant Joan 2007) i Barcelona cau (2012), entre d’altres.