ALEXEY ZAITZOW

"Noe du ikke tror på"
&
"Hvis han ikke var her"

UKJENT FORLAG
OSLO 1943-44

NB: For lesbarhetens skyld er noen foreldede stavemåter blitt lettere oppdatert samtidig som det er gjennomført en konsekvent rettskrivning for de to novellene som ble skrevet i slutten av 1943 og trolig utkom i begynnelsen av 1944. "U t h e v n i n g e r" i originalene er erstattet med kursiv.

Knerten forlag, 2012

This book is in the public domain,
do not use this file for commercial purposes.
www.archive.org

noe du ikke tror på

... men de skyter ikke ... se de flyr så lavt, men de skyter ikke?

Vi stod ved vinduet. Morgenen, den lenge svunne 9. april Jeg kunne ikke svare noe. Visste ikke, forstod det ikke selv, hvorfor skjøt de ikke? De bare fløy så lavt, rett over takene.

Kanskje fordi det ikke var krig ... ikke den virkelige krigen?

En solrik formiddag så vi dem på Drammensveien. Der, forbi «mannen med nøkkelen» gikk de. Soldater i fremmede, uvante uniformer. Vi stod ved fortauskanten sammen med de andre.

Vår. Sol. Og ennå mange, mange dager med sol. Sommer. Snart får vi se det tradisjonelle bilde av Karl Johan i Aftenposten med overskriften: «I går var Oslo det varmeste sted i hele Europa.» Ingierstrand, Bygdø ... og frisk bris og fjorden ... og en hel bayer ...... og hun i shorts på sykkelen.

Da stod vi like ved fortauskanten og så på.

De gikk forbi. Tause, rolige ... i hjelmer, med tunge geværer ... pistoler ... maskingeværer. Gikk tett forbi unge, pene piker i vårdrakt, med nyeste nytt av modeller på sine gylne lokker, i tynneste silkestrømper — i dag for første gang. De så nysgjerrige på hverandre ... Var de fiender? Det kjenner vi ikke noe til, vi vet ikke hva fiende er for noe ... Var det krig? Kan det være krig mellom dem som gikk i gaten så rolig, uten bråk, uten oppstyr, uten ... uten alt dette som vi leste om, som vi så på kino, som vi hørte om — og oss som stod og så på dem?

For noen timer siden var en tysk krysser skutt i senk. Gått tapt for alltid. Mennesker, kanoner, maskiner, årelang forskning, strev og arbeid ... gikk til bunns. Skutt i senk av noen, hvis forlovede, søster, hustru nå stod på fortauet og så dem marsjere forbi. At hun turde! Var hun ikke redd at de tyske soldater skulle kaste seg over henne og hevne sitt tap?

Det var noe her som ikke stemte med det vi visste om tyskerne. Er de annerledes enn vi trodde? Men visste hun det? Stolte hun på den følelsen hun hadde, at de ikke ville gjøre henne vondt... eller var det ikke krig likevel?

Eller kanskje hun ikke tenkte på det engang. Tanken forekom henne å være absurd, latterlig ... her på Drammensveien ... nå i denne deilige vårsolen. Se der står jo Bitten og Gerd. Jeg synes Gerd kler den grå swaggeren veldig godt ... men gid for en hatt! Hvordan kunne hun finne på noe sånt ... At ikke Bitten kunne ha sagt det til henne ...

Nei, det kunne umulig være krig ... De går jo bare forbi. Kolonne etter kolonne ... Faste skritt. Og se, se, de har blankpussede støvler! ... men de må da ha gått lenge? Hvor kommer de fra? ... Ingen av oss på fortauet visste det ... Men pleier en ikke å ha geværer i hendene med opplantede bajonetter — og storme fram, skyte, skrike, kaste håndgranater ... når en slik som nå tar en by ... Oslo ... oss. Hvor er offiserene på steilende hester med dragne sabler?

De mørke, tunge flyene gikk over oss, de tordnet rett over takene ... de skjøt ikke, de kastet ikke bomber ... Det var ingen sted å se de tykke, mørke røykskyer ... bare sol. Bare blå himmel.

Nei, det er ikke krig ... umulig ...

Kom de virkelig for å slå oss ned ... brenne, ødelegge, drepe ... men vi står jo her levende, ser på dem ... De går bare forbi ... Og hvor er de barbarene som Dagbladet skremte oss med? Hvor er de desperate ansikter, de blodige kniver, hvor er de fulle soldater som voldtar uskyldige piker, river av dem klærne ... Hvor er de som skal plyndre våre hjem ... brenne dem?

Vi stod og så på dem. Vi forsøkte å trenge inn i deres ansikter, i deres øyne ... vi lette i angst etter mordlysten.

Hvor er Dagbladet? Har det virkelig sett en tysk soldat?

De gikk forbi. Jeg så en offiser, litt tykkfallen. Han hadde et så alminnelig sivilt ansikt. Kanskje en sjef fra et kontor, hvor det var så vanskelig å holde styr på de mange skravlende maskindamer ... et hus utenfor byen ... kone ... barn ... den eldste nå i vinter for første gang på skolen. Han selv i tung uniform, i hjelm, her hos oss, her på Drammensveien, her på våre for oss så kjente gatesteiner ... For ham så langt hjemmefra ... fra ham, den minste, Petter, som likner ham som to dråper vann. Han ser våre gatesteiner for første gang, men vi kjenner dem så godt, vi har slitt dem hver dag. Og disse to her, som stikker litt høyere enn de andre med sement omkring ... nå gikk han over dem. Undres på om han så dem. Kanskje så han dem helt tydelig, så den rare fargen og den lille sprekken. Kanskje husket han dem etterpå ...

Hva tenkte han da han gikk forbi oss nysgjerrige?... på Petter som fikk to små tenner da han så ham sist... på sin kone... hennes nakke da hun stod bøyd over Petters seng?

Du har rett. Selvfølgelig er det ikke noe å snakke om. Men det er bare det at jeg husker ham så godt. Akkurat nå i dag, nå, da Tysklands kamp er blitt kamp for livet, da vi hver dag med spenning venter på nyhetene fra fronten. Nå, da vår egen skjebne avgjøres.

Nettopp nå tenker jeg på ham, på ham, den alminnelige ... med Petter og kone. Jeg husker hvor rolig, hvor sikker og fast han gikk på vår Drammensvei, for ham en ukjent vei som fører Gud vet hvor hen.

Bak ham gikk hans soldater med blankpussede støvler. De bar tunge våpen.

Jeg kan ikke glemme den ro som preget deres ansikter ...

Deres krysser lå på bunnen av fjorden ... inne i den lå deres døde kamerater ... Der hvor vi seilte med grammofon og solte oss på dekket. De marsjerte forbi. Rolige, sikre ... Nei, det var ikke krig ... umulig.

Krigen kom senere.

Jeg tar gjerne trikken nedover. Men den dagen var det sol. En av de første dagene med sol ... Jeg ville gjerne se på ... jo, hvem kan motstå fristelsen til å titte på unge piker om våren ... på Drammensveien, der de skynder seg til kontoret. De tar heller ikke trikken. Det er så morsomt å gå i nye klær, så lett, så spenstig ... Jeg tilpasset min fart slik at jeg hele tiden kunne ha to slanke skikkelser foran meg ... Hvem kan om våren la være å se på et par velformede silkelegger ... Det var vår igjen ... Vi får sommer, deilig sommer, med mange, mange soldager.

Ved handelsbygningen skulle de over på den andre siden. De forlater fortauet ... de går ut på gaten ... de trår på disse ... steinene med sement omkring. Disse steinene husker jeg. Den tyske offiser gikk over dem for tre år siden.

For tre år siden gikk han her, den tyske offiseren, han med Petter ... Jeg smilte ved tanken. Hvorfor fant jeg på dette med Petter? Han kunne like godt være ugift ... Jeg så hans nypussede støvler gå over disse steinene ...

Hvor er han nå mon tro? Falt her, ved Lillehammer, ved Narvik, i Frankrike ... kanskje lever han ennå, kanskje går han nå foran soldatene sine ... kanskje der borte i Russland.

Ved Glitne hørte jeg noen rope etter meg. En venn. En gammel venn fra teatret. På fortauet ved Teaterkaféen har vi nok tilbrakt mange hyggelige stunder ved en kopp kaffe og ustyrtelige mengder sigaretter i gamle dager ... Vi gikk videre sammen. Ja. Og så var han ikke mer så glad over å se meg igjen. Han så bebreidende på meg og spurte:

«Si meg ... tror du virkelig at du forstår oss nordmenn, kan forstå hva vi mener ... hva vi vil ...»

«Nei, kanskje ikke ... men jeg kjenner bolsjevikene ... det later til at du derimot ikke kjenner dem. Siden du nettopp kalte dem for russere ... Du må forstå at ikke hver bolsjevik er russer og ikke hver russer er bolsjevik. «Bolsjevik» er ikke noen nasjonalitet. Og Sovjet er ikke hverken nasjon eller land. Du skal ikke forveksle Sovjet og Russland. Det er to forskjellige begreper som ikke har noe med hverandre å gjøre.»

«Du som russer — hvordan tar du det at Tyskland fører krig der borte? Du må da iallfall føle deg som en forræder mot ditt land, siden du så åpenbart sympatiserer med Tyskland.»

«Ganske pussig at du nettopp snakker om det. I går traff jeg en russerinne. Hun sa til meg: «Men De må da forstå at det er vårt eget land, det er våre egne mennesker, våre brødre, det er Ivan og Nikolay som blir drept»

«Jeg synes hun har rett,» sa min venn.

«Nei, både hun og du tar feil, fordi dere ikke vet hva bolsjevik er for noe. For deg er en bolsjevik en russer som har valgt den og den form for sitt lands styre. Som utadtil har helt lovlig og folkerettslig form. For deg er Sovjet et geografisk faktum, du kjenner Sovjets diplomater, du kjenner Sovjets utvendige, offisielle ansikt. For deg er Sovjet et land, en nasjon... For min russiske venninne er Sovjet Russland, det hellige Russland, et land som opplevde en revolusjon, som tilkjempet seg en bedre form, et skritt mot et lykkeligere samfunn. De snakker russisk, de føler russisk og de elsker Russland, det store, det gode ...

Jeg er en større forræder i min russerinnes øyne enn i dine. For du kunne i meg se en emigrant som ikke er enig i sitt lands politikk og som derfor søkte tilflukt og beskyttelse i et annet land. Men for henne er jeg virkelig forræder. Fordi jeg støtter Russlands fiende.

Men dere tar begge feil.

Jeg elsker mitt land. Det hellige Russland, som dere nordmenn var med på å grunnlegge ... Skal vi gå på Teaterkaféen ... en kaffe?»

«En kaffe da, gitt. Nei, ikke på Teaterkaféen.»

Vi bestilte «kaffe» og noen kaker på et konditori. Der var det ingen kjente.

«Du sa du var glad i ditt land — det er jeg også ... men jeg kan ikke ...»

«Du kan ikke finne deg i at tyskerne sitter her ...» sa jeg.

«Nettopp.»

Kaffen smakte vondt, kakene var enda vondere. Men sigaretten, en av de siste, var god.

«Men i begynnelsen av krigen, du vet da Tyskland hadde vært i forbund med Sovjet ...» sa han.

«Du mener ikke-angrepspakten?»

«Ja, gjerne det. Hvordan tok du det? Syntes du at det var riktig?»

«Riktig? Nei... men kanskje nødvendig? Men husker du ikke en liten bagatell ved den. Ved Sovjets delegasjons ankomst til Berlin paraderte æreskompanier, men man spilte ikke Sovjets nasjonalhymne — Internasjonalen — bare en alminnelig marsj.»

«Var det noe å hefte seg ved?»

«Ja, nettopp ... med den bagatellen viste Tyskland sitt sanne ansikt mot Sovjet. Du syntes det var en intetsigende bagatell. Men det var mange som la merke til den.

Du må gjerne kalle det absurd det som jeg vil fortelle deg nå. Men fra det øyeblikk da Tyskland satte sine jøder ut av spillet, visste jeg at sammenstøtet mellom Tyskland og Sovjet var nær forestående ... Jeg visste at det ble krig mellom disse største makter i verden. Og tilgi meg min optimisme, jeg så i det en sjanse for Russland til å bli befridd.»

«Ja, nå kan du jo se hvordan Tyskland befrir Russland, pumper nå alt ut av Ukraina!»

«Ukraina er så stort og så rikt at det kunne tåle det og meget mer. Kanskje det er Ukraina som «finansierer» dette oppgjøret med Sovjet ... Du vet kanskje at det er ukrainsk smør og brød Europa spiser i dag, akkurat som før forrige verdenskrig, før bolsjevikene stengte grensene.»

«Men jeg synes likevel det må være ille for deg at Tyskland er i krig med Russland ... det er dog ditt land.»

«Jeg skal være oppriktig mot deg fordi du er en av de få som i det hele tatt vil spørre om det. Og er du tålmodig, så skal jeg fortelle deg noe som kanskje kunne få deg til å se på krigen der borte med andre øyne.»

«Vel, vel, kjør i vei, men jeg må få lov til å avbryte deg hvis du kommer med propaganda!»

Det var min tur til å spandere en sigarett.

«Hvis jeg sier til deg at du ikke kjenner Russland fra før verdenskrigen, så tror du meg kanskje med et visst forbehold. Og da er vi straks ved kjernen. Du kjenner det gamle Russland akkurat så meget som det skulle passe å kjenne for en kultivert, demokratisk innstilt europeer. Bortsett fra din faste overbevisning at Russland er et barbarisk og lite kultivert land, har du ditt rent geografiske kjennskap til landet, og videre på grunn av din dannelse har du kjennskap til en del av Russlands innsats i vitenskapen, forskning, musikk, kunst og litteratur.

Her vil jeg stoppe litt. Jeg sa litteratur. Du har sikkert lest noe av russerne. Men jeg tør forsikre deg at du leste og hørte om russisk litteratur bare så meget som det passet dem som formidlet ditt kjennskap til disse ting. Ja — om jeg kunne si — som slapp gjennom sensuren. Nei, selvfølgelig, jeg mener hverken europeisk sensur eller russisk ... Selv om den siste virkelig eksisterte og var streng og nådeløs. Det var noen som rett og slett valgte de russiske bøker for deg som du skulle lese. For at du skulle få et bestemt inntrykk og viten om Russland. Disse bøker var oversatt og lagt på bordet ditt ... Du leste dem. Du beundret Tolstoi, Dostojevski, Gogol, Lermontoff, Puschkin, Turgenjeff ... du fikk innblikk i det russiske folks vanskelige kår og sosiale urettferdighet ... Du kjente til de slemme godseierne som suget blod av bøndene, du så embetsmenn som levde av tilsnikelser, og endelig fikk du høre myten om den forferdelige, umenneskelige, brutale tsar-makten, som sendte uskyldige, intelligente mennesker til Sibir... Alt dette kjenner du godt. Men her stopper din viten om Russland. Resten vet du ikke noe om, du vet ikke engang om den eksisterte. Men det du visste passet aldeles utmerket dem som påstod at Russland var moden for en revolusjon og som i den så sitt mål.

Russland var utvalgt som forsøkskanin for verdensrevolusjonen. Går den her, så går den ellers. For nettopp Russland var minst av alle moden til revolusjon.

Revolusjonens forløp har nok bevist det. Ingen revolusjon var så grusom, så blodig og krevde en så lang og umenneskelig kamp som den russiske. Fordi den russiske revolusjon har vakt så stor, så spontan motstand i landet selv, nettopp hos de «underkuede» bønder, nettopp hos de intellektuelle som ellers «pleide» å bli sendt til Sibir.

I over tre år varte denne kampen. Tre år har Russland forsvart seg mot revolusjonen med åpen krig mot den. Så ble det forrådt av sine «allierte». De trakk seg ut av kampen ... Og vi ble alene. Russer mot russer ... Soldater som ennå ikke var moralsk oppløste, offiserer, kadetter, gymnasiaster side om side med studenter, ingeniører, lærere, med alle «kandidater» til Sibir, stod mot denne redselsfulle pest, mot denne i en lang krig råtnede masse, anført av jøder, av fremmede kommunister.

I tre år ville ikke Russland gi seg jødedommen i vold.

Og du sier at det var modent for revolusjon.

I to og et halvt år har jeg selv hatt den ære å være med i denne kampen.

Vet du hva en borgerkrig er for noe? Det er en krig hvor ingen blir beseiret, men tilintetgjort. Det er krig uten krigsfanger, uten Røde Kors-formular, uten traktater, internasjonale overenskomster og krigs-rettigheter. Hvor din krigsmoral dikteres av din åndelige utvikling.

Massen, bevæpnet med bajonetter, bevæpnet med de dyrisk laveste instinkter, med åpne sluser av menneskelig nederdrektig løssloppenhet, beruset av den absolutte moralske frihet og pisket opp av redsel for å bli drept selv — var vår motstander ...

Vi tapte. —

Tsjekkoslovakiske tropper utleverte vår øverstkommanderende, admiral Koltschak, til bolsjevikene i Sibir. Han ble skutt neste morgen. Til gjengjeld fikk tsjekkerne lov til å passere videre og ut av landet.

Vi tapte borgerkrigen. Men kampen om Russland var ennå ikke endt. I mange år etter feiret bolsjevikene sine blodige orgier. Den gamle parole fra borgerkrigen var fremdeles ved makt: «Ingen fanger» — «Motstanderen skal utryddes!»

De utryddet ... tredve millioner ... Helt til i dag fører Russland sin kamp mot den bolsjevikiske pest, men nå endelig støttet av en venn, av Tyskland ... sin forhenværende fiende.

Men nå legger våre gamle allierte kniven i mordernes hender, nå hjelper de dem, nå samler hele verdens rike jøder penger til dem, nå forsvarer du og dine venner, de «intellektuelle», deres blodige gjerninger. Nå har du glemt alle redsler i Sovjet, glemt din egen angst for Sovjet. Nå tror du blindt på en for åndssvake barn beregnet påstand, at bolsjevikene har forandret seg, er blitt patrioter!

Nå tror du at man har oppgitt tanken om verdens blodbad etter Sovjets mønster, bare fordi det ikke passer England og Amerika å tenke på det nå i dag. Nå gjelder tanken ikke bare å beseire Tyskland, men ødelegge Tyskland. Parolen fra borgerkrigen: Tilintetgjøre — utrydde!

Og vet du hvorfor denne fanatiske opphisselse mot Tyskland, dette uforklarlige hat mot Tyskland blant mennesker i forskjellige lag i forskjellige land, og hvorfor det også finnes mennesker i forskjellige lag i forskjellige land, selv i fiendens land, som beundrer Tyskland og i dets kamp ser sin egen? Jo, fordi Tyskland var det første land i verden som hadde mot og makt til å ta opp hansken og kaste jøden på porten!

Jøden svarte med krigserklæring.

Og dermed var fakkelen til verdensborgerkrigen tent.

Da la jøden en kniv i din hånd og sa: «Forsvar deg, det er deg og ditt frie land og din kultur Tyskland angriper!» Og du ... du trodde det. Fordi jøden slo i alle verdens alarmklokker og skremte vettet av deg og dine. I alle verdenshjørner skrek han: Tyskland overfaller oss, Tyskland vil drepe oss, Tyskland vil verdensherredømmet! Tyske barbarer utrydder kulturen, forfølger kristne, dreper ånden ... og alt fordi Tyskland har vist et dusin pralende journalister porten.

Hele verdens skriveri og snakkemaskiner var satt i sving, hele verdens film og teater var engasjert i den mest gigantiske opphisselses-propaganda. Selv her i vårt stille hjørne spilte man på våre teatre kommunistiske og jødiske stykker om hverandre ... Og alt med ett mål — å tilsmusse Tyskland.

Og man brukte den simpleste framgangsmåte og de simpleste argumenter — det var fint å skjelle ut Tyskland og nazistene. Og hvem vil ikke være fin eller regnes for sådan?

Men jeg tør forsikre deg at vi russere, hvis fedreland Tyskland etter din mening angriper, vet hva kampen i virkeligheten gjelder. Vi som har opplevd, eller rettere sagt overlevd bolsjevismen, vet hva slags kamp det er og hvem som fører den.

For deg er det bare propaganda når det blir sagt at Europas skjebne nå blir avgjort der borte i de russiske skoger. Være eller ikke være ... Men for meg, for mine landsmenn, for alle dem som kjenner Sovjets sanne ansikt, er det sant. Fordi vi vet, fordi vi selv så hva Sovjet har gjort med det russiske folk. Vi har sett de redsler, vi har på vår egen kropp kjent det som du bare hørte om og ikke vil tro på.

Vi kjenner de rødes makt og vi vet hva den består i og hvorfor de er så sterke. Vi har selv forsøkt å ta opp kampen mot dem. Vi har tapt ... Det banesår bolsjevikene gav oss har lært oss meget ... Vi vet hvordan og hvor det kan ramme.

Og vi vet at du ikke kjenner ham. Og vi vet at han hater deg også. Og at du, nettopp du, står i veien for ham.

Vi var også glødende patrioter og drømte om frihet og likhet og rettferdighet... men det var våre lik som prydet lyktestolpene i Moskva, akkurat som ditt skal dekorere Karl Johan.»

«For noe vrøvl. Hvorfor skulle han henge meg?»

«Fordi han må henge noen — ellers kan han ikke eksistere selv. Og deg har han ikke bruk for — for du er ikke bolsjevik. Du er ham likegyldig og unyttig, men kunne bli farlig hvis du ser ham i «arbeide». Fordi du er i stand til å tenke, fordi du kan ta ditt standpunkt når du blir stilt ansikt til ansikt med fakta... Fordi du selv aldri kan bli bolsjevik... Du kan kokettere med ham, du kan gutere ham, kanskje til og med trykke hans hånd, men du selv blir aldri ham lik. Og det vet han.

Hvis man i dag trenger deg, trenger ditt samarbeid, hvis man i dag henstiller til din fornuft og ærlighet, så er det fordi ditt beste også teller med i vårt felles beste.

Men bolsjeviken skal ikke henvende seg til deg. Han trenger ikke ditt samarbeid eller din hjelp. Han klarer alt selv, fordi hans mål er så uendelig enkelt og greit. Det er å utrydde dem som ikke kan bli som ham selv. Vær sikker, han har god erfaring i sitt arbeid.»

Min venn så på meg.

«Du er dog russer, du fordømmer dine egne landsmenn...»

«Landsmenn? — Nei. De er ikke mine landsmenn, akkurat like så lite som Sovjet er mitt land...»

«Men alle disse arméene, alle disse menneskene, disse Ivan'er eller hva de enn heter, de som nå slåss mot Tyskland, de er da russere for pokker... Hva vet du om ikke din bror er med?»

«Det er ikke mannen som sitter i en panservogn som er bolsjevik, men det som sitter inne i mannen selv, i hans hjerte, i hans sinn. Det som blir innpodet i hans blod fra fødselen av, det som han har sett omkring seg fra den stund da han åpnet øynene for første gang og hverken fant mor eller far ved siden av seg, men vilt fremmede mennesker. Som aldri gav ham en mors kjærtegn — men tvert imot vennet ham av med det. Lærte ham å håne enhver følelse som svakhet, enhver trang til kjærlighet, som lærte ham å være redd for makt, angi sin far og rolig høre ham bli skutt. Som gav ham en sabel i hans barnehånd, som lærte ham å hogge... på hodet av en til halsen nedgravd hvite-russer.

De som lærte ham det, er bolsjevikene. Og det han lærte hos dem, er bolsjevisme, og han selv er blitt bolsjevik. Jeg tror sikkert at du kan felle din dom ved å henge den første, men hva skal du gjøre med den siste?

Da du hørte om Katynskogen, da du så bildene av de myrdede... da smilte du og sa til din venn ved siden av deg: «Smart arrangert, hva?»

Vi russere smilte ikke av Katynskogen. For vi visste at det var sant ... Denne gang gjaldt skjebnen polske offiserer, krigsfanger, beskyttet av Haag-konvensjonen, som er respektert av alle kultiverte stater ... Men visst ikke av Sovjet.

Vi visste hvordan det foregikk. Vi så dem bli kommandert til å gå i geledd den ene etter den andre ned i graven. Vi så dem da de gikk nede i graven og på varme, nettopp skutte kameraters kropper. Vi så dem bli kommandert til å legge seg på disse likene med ansiktene ned mot de blodige nakkene. Vi så dem da de lå slik og stirret på sine kameraters varme blod som dryppet ned på sanden. Slik lå de med bakbundne hender og kjente sin døde kamerat under ... kanskje noen av dem kjente igjen sin bror. Slik lå de og ventet, hørte noen hoppe ned i graven, hørte korte, tørre smell av pistolen ... den første ... hvem er det mon tro? ... Nå en til, enda en ... litt nærmere. Det er ikke langt igjen. Det var noen som skrek noe, ropte noe ... Han der, han med grått hår, rørte litt på seg, kjente med sin mave hendene til sin kamerat. De skalv ennå, de var ennå levende. Han stirret på blodet som fløt ut av nakken ... Nå kjente han at mennesket under ham var dødt. Nå skalv det ikke mer under ham. Han lukket øynene ... Skuddene kom nærmere. Nå like ved siden ... Han kjente noen snuble i føttene sine ... bøye seg over ham ... Og nå, nå i samme øyeblikk skar en tanke, en skarp som en kniv, gjennom hans bevissthet...

Nå, akkurat nå, velsigner en prest i England Sovjet til seier. Ber til Gud at han skulle hjelpe ... hjelpe hvem ... til hva ...

Nå samles voksne, kultiverte, ærlige mennesker i en begeistret jubel for Sovjet — og du ... du tar din røde knappenål og flytter den med tilfredsstillelse og glade smil og stikker den i Charkov, som tyskerne nettopp rømte.

Vet du egentlig hva du gjør?

Her på Karl Johan, like ved vinduet hvor det var et fotografi av denne døde polske offiser, stod to unge studenter og en nydelig pike i solen, de så på hans bundne hender og kunne ikke bli enige om de skulle stikke inn på Blom eller svinge opp til Laffen ...»

«Og du selv ... sa du ikke noe til dem ...»

«Nei ... du har rett. Jeg skulle ha styrtet bort til dem, skreket og slått vinduet istykker. Jeg skulle ha grepet det fotografiet og løftet det høyt over mitt hode og ropt til hele Karl Johan: Se ... se hva som skal skje, se hva dere ønsker og drømmer om, se hva som skal hende med dere selv!

Men jeg gjorde det ikke.

Den polske offiser døde forgjeves.

Den nydelige piken gikk på Blom.

Jeg gikk hjem. Og ned i kjelleren. Der hadde jeg en kiste. Nede på bunnen fant jeg en bunke brever. Gamle brever. Billige konvolutter i alle mulige fasonger og farger, med forskjellige frimerker. Afrika, Gallipoli, Tunis, Serbia, Finnland, Tyskland, Frankrike, U.S.A.... en del med sovjetstjerner ... Fra mine venner, fra mine kamerater hjemmefra.

Jeg tok forsiktig fram de gamle papirstykkene, blader fra kontorbøker, fra notisbøker, tettskrevet med forskjellig håndskrift — og leste og leste. Om Russland og deres siste dager der borte, om deres kamp der borte, Gud vet i hvilken del av Russland den ikke foregikk. Om deres håp, deres planer ...

Og endelig et brev jeg lette lenge etter. Fra min beste venn. Fra Serbia ... Der stod det om min fars skjebne ... skutt ned bakfra av en beruset kommissær. Vår gamle pike gravde liket opp og begravde det. Hun kjenner navnet på kommissæren... Og så stod det videre: «Mine har lidd en ikke mindre trist skjebne, far døde av sult og min søster var voldtatt av en matros og skjøt seg like etter...» Og så til slutt: «Vi må ikke glemme.»

Forstår du — en beruset kommissær og en matros ... Forstår du at disse bare vedrører meg og min venn. Men vi var mange ...

«Vi må ikke glemme ...»

Jeg så på min venn. Han satt og så bort fra meg. Tror han meg? Det vet jeg ikke.

Jeg kunne latt ham være i fred, spare ham for det han kaller propaganda. Men det jeg fortalte ham var jo sant — det som jeg og mine venner hadde opplevd. Som hele mitt folk har opplevd ...

Hvordan, på hvilken måte skulle man fortelle det for å bli trodd? Skal man avlegge ed, skal man legge fram skriftlige beviser ...

Skal man i det hele tatt fortelle om det? Må jeg snakke om Russland, må jeg fortelle om redslene der borte, om meg selv og mine venner? Det er bare en dråpe i havet ... man blir likevel ikke trodd. Propaganda...

«Vi må ikke glemme.» Var det ikke det som stod i min venns brev? «Vi må ikke glemme.» Hva?... Det de gjorde med oss eller ... det de kan gjøre med de andre?... Skal jeg advare? Skal jeg rope varsko? Men hvordan?»

Vi satt stille. Han skjenket seg en ny kopp kaffe. Men lot den stå. Tente den nest siste sigaretten.

Da kom en dame inn. Alminnelig. Hverken ung eller gammel. Ikke pen engang. Jeg har visst sett henne en gang før, kanskje på en eller annen maleriutstilling. På veien til et ledig bord kastet hun små, sure blikk til høyre og venstre, tok hanskene av og satte seg. Så etter en avis. Jo, der lå det en på et ledig bord. Aftenposten. Hun reiste seg og gikk bort og tok den med begge hender. Da oppdager hun plutselig en tysk uniformslue som ligger under den. Hun ser forskrekket ut, lar avisen falle, rister av hendene, skjelver av smerte, av vemmelse ... Hun liksom sa til oss alle: Se på meg, er jeg ikke ren og fin ... er jeg ikke modig at jeg tør vise min vemmelse ...

Jo, vi så på henne, men med medlidenhet, hver på sin måte.

Hun satte seg, stolt og resignert. Jeg syntes jeg hørte hva hun tenkte:

«Ikke engang våre aviser lar de være i fred, ikke språket heller, det forsøker de også å tilrive seg. Se der borte ved disken bestiller de kaker på et latterlig gebrokkent norsk. Og hvem er det som lærer dem språket? Så uforskammet. Det skal vel ikke være henne der borte, som sitter sammen med to tyske soldater? Fy, sånn som hun oppfører seg. De snakker nesten ikke. Bare sitter og venter. Ser sjenert ut. Så uoppdragne de er. Når de kommer inn, slår de høyt med hælene og hilser. Hilser oss? Sett på maken. Vi er da ikke kjente. Vi fraber oss denslags oppmerksomhet. Vi er fine.

Og slik som de bråker med støvlene sine. En skuespiller sa engang til meg: Vet De, det verste av alt, det er å høre deres støvler på gaten, den lyden kveler meg.

Se nå på henne der borte, henne med tyskerne. Hun er rød over hele fjeset, hun skammer seg visst likevel.

Og alle glante på denne piken. Alles blikk gjennomboret henne, de spydige, spisse blikkene deres. De smilte sitt lille, lille giftige smil bak avisen, behersket, verdig. De skal være verdige og passive. London har sagt det. De skal bare drepe med sitt lille skjeve smil, med sine åndfulle, stive blikk. De skal fryse tyskerne ut, og Gud nåde dem som viser tyskerne sin sympati, forståelse og anerkjennelse. De skal til gapestokken, de skal drukne i giftig spytt.

Og la dem om det. La dem forbli i søte drømmer om hevn over oss alle. La dem tro på London, stole på jødisk rikdom og slagkraft, på den kommende engelske militære seier. La dem tro på den amerikanske soldat og underet som skal bringe dem over til Tyskland og knuse det, og la dem endelig tro på og beundre Sovjet. La dem lese mellom linjene i aviser og smart arrangerte overskrifter og telegrammer fra egne korrespondenter. Desto større blir deres nederlag og skuffelse. Og desto større blir virkning av fakta som de kommer til å stå ansikt til ansikt med. Og kanskje desto større blir deres overbevisning og tro på den nye tid og de nye mennesker.

Imens sitter de her og drikker sin tynne kaffe, deler rykter seg imellom og ironiserer i ro og mak over tyskerne. Trekker pertentlig sine ben unna de svære tyske støvlene. Snur ryggen i sin majestetiske verdighet til oss. Begraver seg selv i sin urokkelige tro på sin egen betydning og ufeilbarhet. Likegyldig og sløvet lar de verden gå sin gang. Det raker dem ikke. De har gjemt seg i et panser av overtro, fjernt fra all virkelighet, fra den ubønnhørlige menneskeutvikling.

Der sitter de som parasitter, i lun sikkerhet bak ryggen på Tysklands gigantiske rengjøringsmaskin, bak ryggen på de tyske soldater — og kjører gratis fram til den nye tid. Som blindpassasjerer. Ikke betalt en øre. Som tyver.

Og når den tyske soldat, trett i kampen, stanser, ser seg om... da møter de ham med hån og ironiske, selvgode smil...

Og går han videre igjen, kjemper seg framover, overvinner den grusomme fare og trussel for oss alle, da sniker de seg i hans spor, nyter hans beskyttelse, bak hans mektige, utrettelige rygg. Setter sine neser i været. — Se på oss, det er vi som er det verdifulleste, det er vi som er virkelige nordmenn, hederlige og kultiverte... Og i smug plyndrer de butikkene for resten av de gjemte tingene til de faste kundene — sikre pengeanbringelser. Tjener penger hos tyskerne, det sjenerer ikke. Sitter hjemme i sin sofa, med ekte kaffe, med ekte konjakk, med ekte kaker. — Du store min, det må vi da få lov til? Ja visst, værsågod, sitt så meget dere vil i deres sofa, men tøv ikke om sult og elendighet. De har ikke følt eller sett hva sult og elendighet er for noe.

Med hånden på hjertet: Dør du av sult?

Og et spørsmål til: Har du hørt om en gutt som spiste sin bror? Hvordan tror du det foregikk? Drepte han ham først? Stakk han ham med kniv eller kvalte han ham mens han sov? Var kanskje selv redd. Hendene var for svake, utmattet av sult, av angst. Angst for hva? Å bli oppdaget? Neppe. Angst for at broren skal våkne og slå ham selv ihjel, sette sine tenner i hans magre ben og suge ut hans tynne blod. Kanskje våknet han også i siste øyeblikk i sitt korte liv og så sin brors vanvittige, sultne øyne... Anno 1935.

Engang et mektig land. Det hellige Russland. Med Dostojevski, med Rimsky-Korsakoff, Mendeljeff, Tschaikovsky, Pavlova, Tolstoi og mange, mange andre lysende navn, som forlengst overbeviste verden om Russlands innsats i kulturen. Navn som vi alle kjenner og som mange av oss verdsetter høyt.

Har du ikke selv hørt Tschaikovsky? Har du ikke da drømt og sett de fredelige, endeløse, gylne åkrene som brer seg så langt øyet rekker, de mørke skoger, fulle av stillhet og eventyr, de tause elver som slynger seg i mektige buer, små landsbyer med skjeve, rare, i jorden inngrodde hus med utskårne haner i gesimser og papirblomster i små vinduer? Torget med kuer og griser og høns og gjess med unger og kirken med kuplene skinnende av gull i solen. Bonden på åkeren, med sin lille ustriglede hest og håndlagede redskaper. Konen hans med spraglet tørkle på hodet og varm mat til ham... Han tar luen av når han spiser, så vinden får fatt i manken hans. Konen sitter og ser på ham. Begge stille. Nå korser han seg, han er ferdig med maten. Lenger borte flere bønder. Nå sover de middag, rett på varme jorden ligger de, med nettopp bundne friske kornnek under hodene. Og snorker av fullt hjerte. På veien til landsbyen spragler deres koners fargerike hodetørkler. De skynder seg hjem med tomme fat og krukker. Deres melankolske sang hører vi ennå lenge til den blir overdøvet av lerkene høyt oppe i den solfulle, blå himmel.

I dag... Et barn spiser sin bror. De nakne, magre skjeletter blir kastet på lastebiler og kjørt bort. Brent et sted. Luften blir forgiftet av brent menneskekjøtt. Far blir drept i sine barns påsyn, hustruen voldtatt av stupide rødegardister, som står i kø og venter skrallende, med flate, umenneskelige vitser på sin tur. Mannen med bundne hender, vanvittig av fortvilelse og maktesløshet, lukker øynene. I fengslet ligger de på golvet, tett på hverandre, kvinner, menn og barn i sine ekskrementer og venter på sin tur. Venter til deres navn blir ropt opp. — «Sakene dine kan du la ligge.» Da vet de at deres time er kommet.

På gårdsplassen, i fykende snø, kler de av seg. Nakne står de, med bare føtter i snøen. Det er bitende kaldt, men det gjør ikke noe. Det varer ikke lenge. Spiller ingen rolle. Nå setter man motoren på en lastevogn i gang. Hyklere. De vil ikke at folk skal høre skudd. Så blir de nakne, blodige lik kastet på vognen. Og kjørt vekk.

Imens sitter du ved bridgebordet med dine venner og klager opprørt over at tyskerne har spist alle bløtkakene dine. Så trist og håpløst du må ha det nå. Ikke kjøtt, ikke smør, dårlig med tobakk, absolutt siste flaske White Horse gikk nå, bilen solgt til tyskerne, kaldt hjemme, mørkt på gaten, intet frimureri, ingen amerikanske filmer, ikke lov å gå med nisselue, ingen nyheter fra London. Sult og elendighet. — Det er nesten synd på deg.

Nesten. Fordi du ikke selv vet hvilken redsel du slapp å oppleve. Hvilke lidelser du, din hustru og dine barn er blitt spart for. At du lever i dag, at dine hender ikke er blitt kokt i din kasserolle på ditt eget kjøkken og huden av dem ikke er blitt til bleke, dampende hansker og din hustru fremdeles er i stand til å smile og kjærtegne deg, og dine barn er levende og friske og blir til mennesker — for det må du takke den simple tyske soldat med de svære støvlene, som går deg på nervene.

Jeg er hviterusser. Jeg vet hva bolsjeviker er for noe. Jeg har sett og opplevd kanskje en forsvinnende liten del av det som bolsjevikene har gjort med mitt folk. Men det er nok likevel grunn til å advare deg. Vokt deg. Du vet ikke hva som kunne hende deg.

I dag kjemper det forhatte Tyskland med sine allierte for å redde deg og hele Europa fra redsel og umenneskelig sorg. Faren er ikke over for deg ennå —

Vi satt lenge uten å si et ord. Han rørte rundt i den kalde kaffen... Jeg var sikker på at han visste hva jeg tenkte... Men om han trodde meg...

«I dag står mange av mine landsmenn som tyske soldater. På Østfronten mot Sovjet. I hver frivillig tysk legion finnes en som heter Ivan. Kan godt være at han snakker dårlig russisk, kan være at han ikke engang har sett Russland og ikke kjenner bolsjevikene... Men hans far kjenner dem.

Hundretusener av russere kjemper for sitt land i dag, skulder ved skulder med tyske soldater. De bærer tysk uniform med russiske emblemer. De bærer i seg troskap mot sitt land og de stoler på Tyskland som sin venn. Jeg vet at Tyskland kan stole på dem også... Fordi de kjenner bolsjevismen.

Jeg tror sikkert at hvis du også visste hva bolsjevisme er for noe, så skulle du aldri ønske deg Tysklands nederlag ... For da ønsket du din egen undergang.»

«Å ja, men det tror jeg er propaganda likevel. Hvem har sagt at bolsjevikene skulle komme hit. Du tror da vel ikke for alvor at England og Amerika skal slippe dem hit?»

«Du mener at hvis Sovjet vinner kampen og tilintetgjør de tyske arméer — så blir det selv så medtatt at de allierte uten vanskelighet kunne holde styr på dem.»

«Ja, det er nettopp det jeg mener. La gå at Sovjet kanskje besetter Nord-Norge.»

«Men tror du ikke at de allierte også til en viss grad blir medtatte?»

«Vel, men så har de friske reserver.»

«Vet du at i 1918 og 1919 bestod såkalte «rødearméen» av bare tilfeldig sammensatte bander av bevæpnede arbeidere og fra fronten flyktede soldater under kommando av jødiske studenter og løslatte straff-fanger, uten oversiktlig ledelse og organisasjon. Da stod amerikanske, engelske og alle alliertes i kamp prøvede tropper mot dem. Ja, de stod, også bokstavelig talt. Til de en vakker dag innså umuligheten av å slå bolsjevikene, og vi, hviterusserne, måtte dekke deres tilbaketog. Det var nok ikke så seierrikt som her i Norge, de hadde ingen tap, de hadde god tid, ja tilstrekkelig også til å presentere regning for sin hjelp og for marmeladen som amerikanerne lot ligge igjen etter seg.

Dog en ting må jeg innrømme engelskmennene: De har tilbudt min Tsar hjelp til å flykte til England. Men han sa: Jeg vil bli her og dele mitt folks skjebne. Og han gjorde det. Han var lemlestet sammen med sitt folk. Og hans hustru og barn fulgte ham i hans lidelser og en redselsfull død. Skutt i en kjeller en natt av drukne, redde og bestyrtede soldater og kommissærer, som tømte magasinene av sine pistoler på et skritts avstand. Og stakk med bajonetter de unge pikebarn. Stakk dem på måfå, skyndsomt, uten å se på. Redde var de, redde for sin udåd.

Hva gjorde du da?

Du trakk på skuldrene da du leste om det ved din morgenkaffe. Revolusjon — sa du likegyldig.

Nei, det var ingen revolusjon. Det var mord. Hele den såkalte russiske revolusjon var bare mord, mord. Og Stalins trone står høyt oppe på toppen av et mektig fjell bygget av menneskeskjeletter. Der sitter han. Verdens største morder. Og du, du beundrer ham. Smigrer ham, vifter med halen. Ber om hjelp. Setter ditt håp til ham. Rekker ham din hånd.

Skam deg. Du er da et menneske.

Og nå, da også det ulykkelige russiske folk blir befridd av den tyske soldat fra sitt mareritt og sin elendighet, det vet du godt, selv om du nekter å høre om det, da ber du din Gud at Han skulle hjelpe sovjet-morderne, hjelpe dem å myrde enda flere uskyldige mennesker og kanskje til slutt drepe deg selv, din hustru og dine barn. Da håner du den tyske soldat, da teller du kakene han spiser.»

«Jeg har ikke sagt at jeg sympatiserer med Sovjet...»

«Kanskje ikke ... Men du har heller ikke sagt at du forakter dem ... Du setter likevel ditt håp til Sovjets seier ... Er du ikke redd at du leker med ilden?»

«De allierte skulle kunne holde styr på dem ... Sovjet blir svak etter kampen.»

«Du må ikke glemme at seiersrus og seiersstimulans kan øke Sovjets allerede godt trenede utholdenhet. Selv om man ser bort fra verdens-revolusjonen som Sovjets mål.»

«De allierte skulle da også ha denne seiersstimulans. De kommer til å stå likt.»

«Kanskje. — Hvis en da glemmer den forskjellen mellom de allierte og Tyskland, begge som Sovjets motstandere betraktet.»

«Og den er ...?»

«Tyskland har ikke kommunister eller bolsjeviker i sine rekker, som skulle ønske Sovjets seier. Men det har de allierte. Glem ikke det. Man skal regne med muligheten av en revolusjon.»

«Det er propaganda!»

«Vel ... Jeg forstår at du nødig vil snakke om det ... Men jeg ser at du er redd Sovjet likevel ... Selv om du ikke åpent innrømmer det. Kanskje du er redd for å snakke stygt om en av dine allierte?... Du vil nødig være forræder. Dine tanker er fulle av hat til Tyskland, og i Sovjet ser du likevel en som kan gjøre det av med det.

Jeg hørte engang en ung pike si til sin kavaler da hun fikk se en plakat med en stygg bolsjevik som strakte hånden ut etter Norge: «Jeg vil mye heller det enn tyskere ...»

Hun var naiv, ung ... Men du?

I dag står Tyskland i en umenneskelig kamp mot dette uhyre i øst. Kamp på liv og død. Mot denne pest som forlengst har erklært krig mot hele menneskeheten, krig mot alt det gode i oss, krig mot enhver som ikke vil være med på deres blodige orgier. Krig mot all kultur, mot kristendommen, mot heimen og familien, mot sine egne barn.

Og hva gjør du?

Du angriper Tyskland bakfra. Du stikker det med kniv i ryggen ... Du jubler når Hamburg flyr i luften, når fosfor brenner levende mennesker... Du regner ut hvor mange bomber det skal til for å drepe Berlin ...

Du angriper din venn i ryggen ... Du Nordens gentleman!

hvis han ikke var her

Det første matrosene på vår krysser forlangte etter meldingen om revolusjon i Russland, var å sløyfe den vanlige tradisjonelle kontroll av deres hender like før middag. Tvangen til å vaske hendene før middag fant de var uforenlig med revolusjonens stolte erobringer.

Jeg husker godt den siste dag hendene ble vasket. Jeg var marinekadett. Vi var på øvelsestokt i Det fjerne østen og kom nettopp fra Singapore til Hongkong. Nesten et år hadde vi vært borte fra Russland. Denne ettermiddagen lød munter sang og melankolske toner, som bare det russiske trekkspill kan frambringe, fra fordekket hvor matrosene hadde sin «dagligstue». Rett under den mørke himmel med ukjente og uvante stjerner som blinket i luften full av egenartet kinesisk lukt. En blanding av tørrfisk, krydderier og blomster. Der satt og lå de på det ennå varme dekket og røkte kinesiske sigaretter. Unge, nye, og de gamle matrosene som allerede flere ganger hadde vært ute og sett alle disse rare land.

Der satt Egoroff og Ivanoff og Belka og den svære underoffiser Medvedeff med svart rundklippet skjegg. Han som viste oss kadetter hvordan en monterer tenningen på ankerminer, og som tålmodig fortalte for hundrede gang om denne sukkerbiten, den viktigste del av sikrings-mekanismen, som vi alltid stjal like før mekanismen skulle puttes inn i øvelsesminen. Han var forbannet hver gang han oppdaget det, men lo sammen med oss og skaffet en ny sukkerbit.

Ham traff jeg engang to år senere. Han var forfremmet til båtsmann. På et pansertog. I borgerkrigen mot bolsjevikene. Jeg var løytnant der. Jeg var den eneste som slapp fra det med livet. Da bolsjevikene brøt gjennom vår front og vår sak var tapt, arresterte han alle de offiserer som var på pansertoget og skjøt dem ned, tok kommandoen over toget og heiste den røde fanen.

Vår krysser lå fortøyet ved en avsidesliggende stille brygge. Bare noen skravlende kinesere bar kurver med renvasket tøy ombord. Da hørte vi plutselig høye rop, og et par kinesiske gutter kom styrtende ned til bryggen, viftet med ferske avisblader. Der sto det med store bokstaver: «Revolusjon i Russland».

Da holdt trekkspillet inne med sin vemodige sang. Bladene ble revet vekk. Den som kunne engelsk, leste og oversatte det for sine kamerater.

Neste morgen kl. 8, da flagget skulle heises, sto ikke matrosene så stramt i geledd som de pleide. Kommandanten lot som om han ikke så det. Vi visste ikke hva som egentlig skjedde hjemme. Vi hadde kun bange anelser. Men med ett forsvant gleden over å komme hjem. Gleden som var vokset så veldig de siste måneder.

Vi måtte bli ennå en måned i Hongkong for å reparere. Vi ønsket vi kunne ha vært der ennå i mange måneder.

Nå behøvde vi ikke å vaske hendene før middag. Matrosene behøvde ikke å møte til flagget kl. 8. Offiserene og vi sa «De» til matrosene, istedetfor det gamle tradisjonelle «du». Vi fikk lov til å gå oftere i byen. Matrosene fikk lov til å gå hver dag etter middagen. De slapp å reise seg når offiserene gikk forbi.

De malte sine kokarder røde.

Men vårt Andree-flagg med det blå kors vaiet ennå rent. Det var ennå ingen bloddråper på det.

Den lange jernbanereise fra Vladivostok til Petrograd tar elleve dager. Vi følte oss lettere til sinns da vi satt i vognene. Bare kadetter. Vi var 122 mann. Jeg husker den aften da vi for siste gang sto i oppstilling på dekket, og kommandanten tok avskjed med oss. Våre sekker med alle de indiske og kinesiske presanger til våre kjære lå stablet ved siden av oss. Det regnet. Ved rekken lå en liten grå barkasse med flere robåter på slep, som skulle frakte oss til bryggen. Vi kjente så godt den syrlige røyken fra båten. Vi har ikke glemt noen ting. Åtte lange måneder ombord. Nå sto kommandanten foran oss.

«Giv akt! Kadetter! Jeg ønsker dere lykke i det nye Russland. Tjen trofast. Husk eden til. ...» Her stanset han, så på oss — «til Russland», tilføyde han.

Han ble drept av matrosene fire måneder senere, og sammen med ham ble de fleste offiserer på krysseren stukket ned med bajonetter i sine lugarer.

Vi satt i vognene, trakk vinduene ned. Her og der på perrongen noen ungpikeskikkelser, — knuste hjerter — de unge marinekadetter, så mange pikers drøm...! Landkrabbene, kadettene fra armeen og gardeskolen, har alltid misunt oss.... men iaften tenkte ingen av oss på det. Alles tanker var hjemme i Russland.

Flere og flere røde faner møtte oss for hver dag vi kom nærmere Petrograd. Flere og flere soldater i slurvete uniformer med store røde sløyfer. ... Avisene ble revet bort på stasjonene. Uvante aviser. Alt bare med store bokstaver. Hele avisen full av bare slagord, bare overskrifter. Og rød, rød farge. Skal det bety blod?

I disse novemberdager for 26 år siden har bolsjevikene revet til seg hele makten. Men blodet begynte allerede å flyte om våren. Da fikk den russiske armé og flåte sin berømmelige forordning nr. 1, forfattet av arbeider- og soldatrådet, det første Sovjet. Og undertegnet av Kerensky. En ordre, som fritok soldater for disiplin, som ga dem full rett til ikke å adlyde offiserene, en ordre som dannet en dyp kløft mellom soldatene og deres offiserer, som proklamerte offiserene som landsfiender — og alt dette midt under krigen.

Denne ordre var Russlands dødsdom. Dens følger rullet som en snelavine, og ingen makt kunne stanse den. — Soldatene drepte sine offiserer og styrtet hjem fra fronten. ... Jorden skal deles. ... De rikes eiendommer skal deles.... Ingen tenkte på krigen. Ned med krigen!

Og da de allierte forlangte av Kerensky at krigen skulle fortsette, da var det for sent. — De frivillige kvinnebataljoner var alt han kunne stille opp. Deres skjebne var grusom. De ble mishandlet og skjendet av sine egne.

Ordre nr. 1 — Drep din offiser, for han står i veien for deg. Ta ditt gevær og skynd deg hjem, før alt blir plyndret av de andre.

Og de skyndte seg. De satt på vogntakene, de hang under de overfylte vogner, de slåss om lokomotivene, når vognene ikke greide belastningen og ble stående igjen. De kjørte lokomotivene selv, plyndret stasjonene. — Det var en lavine av arméer som plutselig styrtet tilbake. Som gresshopper ødela de alt på sin vei. ... Deres røde faner var ferske, dyppet i friskt, nytt blod fra deres egne offiserer, fra dem som hadde delt skyttergravene sammen med dem.

Og imens sendte arbeider- og soldaterrådet ut sine ordrer nr. 2, 3 osv. Nye seire, nye vinninger måtte erklæres og gis massen, som allerede var beruset av den første ordre. — Flere og flere ble revet med, flere og flere greide ikke å stå for fristelsen.

Og til slutt: «Ta alt, riv ned alt, drep alle som står i veien for deg, du har rett til alt! Vi gir deg den absolutte frihet!! Du har utgytt ditt blod i krigen, du har frosset og sultet i skyttergravene, mens de andre satt hjemme og hadde det godt og beriket seg på deg og dine! Ta alt fra dem, det er ditt, du har rett til det! Drep dem, hvis de gjør motstand! Du trenger dem ikke, — og du blir ikke dømt. Nå er din tid kommet! Nå er du blitt herre!

Og de soldater som i går med sine egne legemer beskyttet sin offiser, som bar ham såret ut av fiendens ild med fare for selv å bli drept, som bredte sin kappe over sin unge kompaniløytnant, da han frøs, — nå stakk de dem ned med bajonetten, nå hatet de dem, jaget dem.....

Den jøde som i arbeider- og soldaterrådet forfattet denne storslagne ordre nr. 1 visste godt hva han gjorde — han visste når det rette øyeblikk var inne, og han kjente godt menneskesjelen....

Utviklingens vanvittige fart tok pusten fra Kerensky og hans regjering. Den grå soldatermasse som strømmet hjem fra fronten, veltet ham og de divisjoner han fikk stablet på benene, og som var villige til å fortsette krigen.

England, for hvem revolusjonen i Russland kom svært beleilig, da den sjaltet ut en, med hvem seierens pris skulle deles, ble plutselig redd for at Russland kunne oppgi kampen før Tyskland var beseiret.

Og Russland som aldri hadde ønsket en krig med Tyskland, Russland hvis arvefiende var og blir England, måtte støttes; det måtte igjen tvinges til kamp. England, som nettopp hadde finansiert den russiske revolusjon, erklærte derfor krig mot bolsjevikene — men for sent.

I oktober kjørte bolsjevikene kanoner fram foran krigsskolene i Petrograd. De dundret løs på hundre meters avstand. Bajonettkamper mot kadettene i korridorene, håndgranater i klasseværelsene. Hundre mot en. Den siste motstand er brutt. De er herrer.

Krigsskipene tok ned blåkorsflagget. Nå vaier røde faner på alle master — nå sleper man offiserslikene ut av lugarene. Jeg så krysseren «Aurora» kaste anker i Neva. Kanonene var rettet mot Vinterpalasset, hvor de siste rester av dem som ennå ikke var smittet av denne forferdelige blodpesten, befant seg.

De røde matrosene fra «Aurora» har tatt Petrograd....

Hvor mange menneskelik Neva har båret ut i Finskebukta vet ingen. ... Hvor mange lik det ble kjørt på lastebiler, vet ingen.

Pøbel, bevæpnet til tennene, beruset av vin fra de plyndrete kjellere, de unge soldater fra Petrograds garnison, som ennå ikke hadde sett krigen, matroser som løp fra skipene sine over offiserslik — feiret seieren i vanvittige, umenneskelige, blodige fester i Petrograds gamle, strenge, fornemme gater.

Intet er forbudt, alt er tillatt. Gjør hva du ønsker, ta det du vil.... alt er ditt! Drep!

Og de drepte, til høyre og til venstre — i vanvittig angst for å miste den nettopp vunne makt.

Lenin visste godt hvorledes han skulle kommandere sine million-arméer. Han visste godt hvordan han skulle verve stadig nye masser blant sine undersåtter.

De hundre tusener av mennesker, menn og kvinner, trette av krigen, sult og elendighet, kastet seg med vill glede i hans armer, i håp om å bli lykkelige — og ble mordere.

De stille, mørke elver blir røde av blod. ... Jorden suger i seg det som elvene ikke greier å bære ut i havet. Inne i de ville skogene ligger menneskeskjeletter og hvitner med skuddsår i pannen og nakken. De blir ikke begravet. De blir ikke engang funnet. —

Ved siden av den allmektige Lenin står hans jødiske rådgivere, mørke, lure, smarte ... meget smartere enn de naive russere, meget listigere, meget sikrere. ... Deres hjerter er fulle av hevnlyst og hat. Nå skulle de hevne all den fornedrelse, all den motstand som russerne hadde vist dem før ... nå skulle de hevne pogromene, ... nå skulle de diktere, nå skulle det russiske folk betale mangfoldige renter for lånet av jødisk kapital. ...

Nå tok de på seg offisersuniformer, noe som før var utilgjengelig for dem, pyntet dem med røde sløyfer og tok vekk de gamle distinksjoner.

De oversvømmet Petrograd og Moskva som før var forbudt område for dem, fordi man ikke ønsket å ha dem i Russlands hjerne og hjerte... Nå kjørte de i flotte biler langs Nevskiprospekt og krabbet opp på ærverdige gamle monumenter og skrek der oppe fra de merkelige ord om frihet og broderskap. Nå voldtok de russiske piker og kvinner — deres drøm var oppfylt.

Nå tok de ned korset fra kirken og naglet presten til golvet og gjorde sine fornødenheter over ham. — De ga ordre om at kosakk-distinksjonene skulle skjæres og brennes inn på kosakkers legemer — deres hundreårige fiende.

I alle Russlands hjørner jaget de og pisket de opp de revolusjonære horder til vanvittige, meningsløse, blodige gjerninger. Og det var to forskjellige pisker de brukte: den ene het «Alt er ditt», og den annen «Vokt deg for kontra-revolusjonen».

Jeg er sikker på at størstedelen av all blodig udåd er gjort av angst for kontra-revolusjonen — for redde var de, redde for at det skulle komme en, sterk og mektig, og ta fra dem det de hadde plyndret. Redde var de for at noen skulle trekke dem til ansvar, dømme dem. Redde var de for alle som ikke gjorde felles sak med dem.

Gatene var klebet med plakater, hvor det sto det berømte skremme-slagordet: «Kniv i revolusjonens rygg!»

De så den kniven overalt. De sov ikke om natten av redsel for denne kniven.

Jo mer de brente, plyndret og myrdet, desto reddere ble de for kontrarevolusjonen. De så den bak hvert hjørne, og derfor brente de kvartaler for at kontra-revolusjonen ikke skulle ha noe å gjemme seg bak. De så kontra-revolusjonen i hvert menneske med rene hender.

En som har gjort en forbrytelse, er redd for straffen. Han gjør en forbrytelse til for å unngå straffen. Og slik kan det fortsette i det uendelige, og når en engang stanser midt i dette vettløse løp vekk fra straffen mot forbrytelsen — ser man konturene av Sovjet-Russland. Det former seg på bakgrunn av en sammenhengende rekke av stadig større forbrytelser og ugjerninger. ...

Verdenskrigen var ikke avgjort ennå. ... England hadde ikke regnet med at revolusjonen og det bolsjevikiske kupp skulle utvikle seg så hurtig. Og det så ut som om Russland ikke var oppflammet av revolusjonen til å fortsette krigen. Tyskland kunne benytte seg av det. Tyskland kunne rekke hånden til de hviterussere som førte sin dødskamp mot bolsjevikene. Russland kunne bli for sterkt allikevel, tross de alliertes anstrengelser for å svekke det mest mulig, etter at de russiske arméer hadde reddet Paris.

Og så begynte det uærlige, simple dobbeltspill. Mens de internasjonale jøder samlet midler, ordnet med propaganda for bolsjevikene, besluttet de alliertes regjeringer å sende en håndfull frivillige for å støtte de russiske hvite tropper. Jeg vet ikke om en skulle kalle dette for hjelp og føle seg forpliktet, når en vet at for denne pene gest hadde de allierte sikret seg konsesjoner og atskillige kilo av det gode gamle russiske gull.

Men som det var, innfant det seg endelig allierte styrker både i Nord-, Syd- og Øst-Russland og deltok i kampen mot de stadig voksende røde arméer.

Og bolsjevikene som i oss hvite og de allierte så «en kniv i ryggen», slo fra seg av alle krefter. ... De samlet alle demoraliserte soldater som nettopp var flyktet fra fronten, og sa til dem: «Slå disse hvite generalene, ellers stiller de deg for retten og trekker deg til ansvar for dine gjerninger. Og adlyder du ikke, så stiller vi deg for retten og anklager deg for revolusjonsforræderi. Du har fritt valg.»

Den russiske soldat valgte å slåss mot de hvite.

Jeg kan ikke skrive mer. Jeg kan ikke samle tankene mine. ... Hva kunne jeg skrive om Russlands tragedie? ... Hva og hvem kunne skrive om alle disse millioner av enkelte menneskers tragedier? Hvem kan fortelle om disse ulykkelige som så sitt eget blod strømme ut av kroppen, som så morderen med hans blodige redskap, ansikt til ansikt? En med kniv, den andre med bundne hender, hjelpeløs, fortapt, dømt til døden ... dømt til å dø her på dette tilfeldige stedet, så lite høytidelig, så lite passende til å dø på.

Hvem kan beskrive, hvem kan vite hva han tenkte da, han som om et øyeblikk skulle forlate verden, alle mennesker på jorden, alt han levet for, kanskje elsket, og bli drept under neglen, som en lus —likegyldig — utryddet — likvidert.

Kanskje jeg ikke har rett til å kalle dem mordere. Folket har reist seg, det vil frihet, det vil bedre sine kår, det vil ha bedre betingelser for sitt liv. — Det må kjempe en kamp med livet som innsats, mot sine motstandere som ikke vil forandre seg, som har det godt slik de har det. Altså kamp! Da må det være ofre, da må det være drepte og lemlestede, da må det være enkelte mennesker som opplever den største tragedie, å bli drept.

Da har jeg ikke rett til å beskylde den ene eller den andre for mord. Men var den russiske revolusjon en ærlig kamp? En kamp med blanke våpen? Nei, det var den ikke. Den begynte med forræderi og løgn, den begynte med penger, som var smuglet inn i landet, sendt av fremmede makter, hemmelig med falske pass.

For disse smussige penger kjøpte man våpen — massens laveste instinkter, massens sadistiske lyst etter å se blod, massens forfengelighet og stormannsgalskap, kjennetegnet for de små. ... Urmenneskets trang til å plyndre og ødelegge. Med disse penger åpnet man fengslenes porter og slapp ut og utnevnte til generaler forbrytere, tyver og moralsk degenererte mennesker. ... Disse var et sterkt og pålitelig redskap. Trenet i fengslet, herdet i last og hat til alle som var fri, var de ideelle anførere.

Deres kampmidler, deres kampføring gjenspeilet deres åndelige utvikling. Deres våpen var ikke blanke. De stakk sin kniv på måfå og gjerne bakfra. Om det var en kvinne eller et barn som sto foran dem, var dem likegyldig.

Ikke hundreder, ikke tusener, men millioner menn, kvinner og barn ble drept, kvalt av deres skitne hender.

De var mordere ... og de var feige. Derfor drepte de alle. De turde ikke ta sjansen. «Ellers stiller de oss for retten, tar fra oss alle våre vinninger og seire. Stikker kniven i ryggen på revolusjonen.»

De var redd det russiske folk. Derfor utryddet de det. Og da dette var gjort, ble de redde for hele menneskeheten, for dens dom og straff.

«Vi må bevæpne oss», var dagens ordre. «Våpen, våpen, kanoner, pansere, fly, granater, giftgass. ... Ellers blir vi straffet. Vi må slå til før menneskene gjennomskuer oss. — Vi må bli de sterkeste i verden — først da kan vi være rolige, først da kan vi støtte våre egne som sitter i hvert eneste land i verden og forbereder vårt komme og vår seier.»

Jeg vet ikke noe om bolsjevikenes framtidige planer. Jeg har bare sett dem i går for 26 år siden og i dag.

At de myrdet millioner, det vet jeg. Det har jeg sett. Jeg vet også hvordan de har myrdet. Jeg vet også hvorfor de har myrdet. Og jeg vet også hvem de har myrdet.

Men jeg vet ikke hvorfor de har laget så mange våpen, så mange fly og pansere — mere enn nok til å erobre hele Europa? Hva er hensikten med å la hele sin industri i 25 år produsere bare våpen? Hva er hensikten med å selge alt gull, alle kunstverdier, tusenårige skatter, og kjøpe instrumenter og maskiner til framstilling av våpen?

Ventet de at Tysklands arméer, verdens sterkeste, skulle trekke dem til ansvar for deres forbrytelser? Eller kanskje de var forberedt på at alle Europas kultiverte folk samlet skulle forlange, at de ble stillet for retten?

Men hvis de i Europa så en fiende, en motstander, da måtte de følge sitt prinsipp: å slå til først og utrydde motstanderen.

Den mengde arméer som var stilt opp ved grensen i 1941 beviser dette. ... Sovjet varforberedt til angrep, til kamp mot hele Europa. Nå, da de endelig hadde fått kneblet det russiske folk. Nå, da de ikke lenger behøvde å regne med faren i det indre. Nå var de på vakt mot en ny fiende, en ny fare for deres eksistens ... og et nytt offer.

Det var Tyskland, det var den tyske soldat, som sommeren 1941 rev morderkniven ut av bolsjevikens hånd, den kniv som vi kanskje skulle ha sett her hjemme i dag, dekket med blod fra våre egne....

Faren er ikke over ennå.

Dette uhyre i øst er såret, hardt såret. Og i sitt raseri, sin redsel for å bli tilintetgjort, kaster det nå hele sin styrke, hele sitt forråd av våpen, krefter og makt mot Tyskland. Det er et til døden såret villdyrs kamp. Fortvilet, grusom, hensynsløs, brutal og umenneskelig. ...

Og Tyskland står alene. Med sine blanke våpen. Ti mot en, tyve mot en.

Men de folk som har regnet seg for å være kulturbærere, de står på dyrets side, hjelper det. Og du slår selv der hvor du kan, bakfra, stikker Tyskland i ryggen — Tyskland, som er i kamp med ham som du selv i går kalte for menneskehetens fiende!

Og vi?

Som naive barn står vi omkring og glaner. Vedder hvem som skal vinne. Vi setter på den vi synes er sterkest, fordi han er i flertall. Vi er vant til å ta det standpunkt som de fleste inntar. Det er sikrest. Så slipper vi selv å ta ansvaret. Og du hjelper så godt du kan. — Du spytter på Tyskland. Hvis du bare visste, hvem du har satt din innsats på!

Ditt grenseløse hat til Tyskland blender deg, og du ser ikke, sanser ikke faren som truer deg. Hele din oppmerksomhet, all din våkenhet er konsentrert om Tyskland, alle dine ønsker og drømmer går ut på å ødelegge Tyskland — koste hva det koste vil. Du roper på hevn, du sverger, du banner, du bruker alle dine krefter og midler. Du skyr ikke engang en litt mindre fair framgangsmåte. Målet forekommer deg så høyt, så hellig, så altoppslukende, at du med god samvittighet firer litt på det du selv har definert som kultur. Du kaller Tyskland for din fiende! Du kaller Tyskland for verdenskulturens fiende!

Men Sovjet?

Den som i Sovjet ser en forbryter, som gjennomskuer Sovjets planer og mål, og likevel overfaller den tyske soldat, han må rimeligvis kalles for selvmorder, hvis ikke hans åndelige styrke og ærlighet skal dras i tvil.

Den som i Sovjet ser sin venn, kommer nok til å oppleve sitt livs største skuffelse, hvis hans planer med å undergrave Tyskland lykkes ham.

I dag har Sovjet heist sine blodige faner og gått til angrep, kastet hele sin styrke, alle sine million-arméer, alle våpen det har laget i 25 år, med hele sitt folk som innsats, panser og slagfly mot Tyskland, mot den tyske soldat.

Vi jubler, vi skriker oss hese av begeistring, vi løfter hodene, vi ser befrielsens time komme.

Befrielsen? Fra hva? Hvem skal befri oss?

Overmakten var så stor at de tyske arméer trakk seg tilbake fra sine stillinger.

Er vi redde?

Sett, sett at de tyske soldater ikke skulle kunne holde trykket. Hva så? Har vi tenkt på det?

Vi trøster oss med at Sovjet slett ikke har noen angrepsønsker mot oss, og at våre hjemlige bolsjeviker er kultiverte og opplyste folk.

En mager trøst, som bare kan framkomme i menneskehjerner som ikke er i stand til å følge med tiden, med den katastrofale utvikling i menneskesinnet i dag.

I dag hater vi hverandre for prinsippets, for programmets skyld, i morgen roper vi på blodig hevn og opplever den.

Og den som bare truer i dag, blir morder i morgen, uansett om han er nordmann eller russer.

La oss heller overdrive faren, — og være beredt i tide. Og det er i dag.

Selv om det er få nordmenn som ville ønske bolsjevikene velkommen hit til landet, så har de i dag en del ubevisste medarbeidere og hjelpere — de som hater Tyskland. Vær sikker, de karene utnytter denne alliansen godt. De får ikke sine direktiver fra London, men direkte fra Moskva. Og når de kommer til å snakke sitt språk, kommer London ikke til orde.

Tyskland skal vinne sin kamp, uansett om vi elsker Sovjet eller ikke.

Tyskland skal redde oss fra bolsjevismen, selv om vi hater Tyskland.

Det blir bare et indre spørsmål i vår samvittighet og et spørsmål om ære, som kanskje vil bli litt vanskelig å besvare.

Hva har vi gjort?

Jeg hadde ikke merket at det var blitt så sent. Jeg hadde skrevet hele natten! Men jeg var ikke det spor trett. ... Skal jeg gå ut? Litt frisk luft?

Det var såvidt begynt å lysne inne i den tåkeskyen som flytter seg med en, mens en går. Der kom et hushjørne fram av ingenting, nå kan jeg ta på det med hånden, og straks etter oppløser det seg i grå farge og forsvinner som vasket vekk.

Kaldt. Stille. Jeg hører ingen trikk. ... Det er visst svært tidlig ennå. Jeg synes jeg hørte noen på den andre siden av gaten. Nei, jeg tok feil ... det var jo mine egne skritt.

November — alltid så trist i november — nesten uhyggelig ... noe som truer ... nesten farlig.

Jeg så det våte fortauet flyte forbi under meg, skritt for skritt.

Den snevre tåkekuplen blir større og lysere ... skritt for skritt.

26 år er gått, akkurat i dag:

Da gikk jeg om natten ... tett inne i Petrograds tåke. ... Stirret på fortauet foran meg. Dengang var det også dødsens stille. Ikke en lyd. Ikke et skritt. ... Da hørte jeg plutselig i det fjerne ... Ta-ta-ta, ta-ta-ta ... maskingevær.

Neimen hør! Hva er det? Det kan da ikke være sant! Jeg hørte helt tydelig, langt borte, jeg syntes det kom fra Skarpsno ... Ta-ta-ta, ta-ta-ta ... maskingevær. Jeg kunne nesten sverge på at det hørtes ut som dengang i Petrograd. Jeg beroliget meg. Det var bare fordi jeg hadde skrevet om bolsjevikene hele natten. Men likevel. Jeg syntes dette var rart. ... Nå syntes jeg jeg hørte skrittene i tåken, nå er det sikkert ikke mine. ... Raske og uregelmessige ... Noen som løper.

Ja, nå kunne jeg se helt tydelig. Der går de. De som skal på kontoret. Nå blir det flere og flere. ... De snakker litt høyere enn de pleier. Det er kanskje tåken. —

Nei men, skal de ikke på kontoret? Se, der løper noen den motsatte veien. Fra Karl Johan, oppover Drammensveien. Støter mot hverandre. Der kom det to fort forbi meg.

«Sa jeg deg ikke, at jeg ville få oppleve denne dagen ...» hørte jeg inne i min tåkeverden. ... Så støtte jeg nesten på en ung dame, uten hatt, lange lyse krøller hang våte og uryddige omkring det pene ansiktet hennes ... kåpen var ikke knappet igjen. ... Hun så på meg, stanset, støtte med begge hender ved skuldrene mine og lo. ... Forsvant i tåken. Det var en vond latter. Jeg følte meg pinlig berørt — enten var jeg overtrett, eller så skjedde det noe galt i natt. De som gikk forbi meg, og de som kom mot meg, de var ... nei, noe er skjedd. ... Og alle snakker ... stanser midt på gaten ... gestikulerer ... dukker opp av tåken og forsvinner igjen. ...

Jeg hører bare stemmer og skritt. ... Ingen trikk ... ingen bil. Bare tåke som summer av menneskestemmer — som en maurtue. ... Ja, nettopp som en maurtue. Skal jeg spørre noen?

Men jeg behøvde ikke å gjøre det. Ved Glitnegården stanset jeg brått — og så ... så på. ... Jeg følte blodet stige hett opp i ansiktet.

Det tyske skilderhuset sto tomt. Fra dets vegg stirret på meg og lo hånlig mot meg — med den latteren jeg kjenner så godt — ferske og blodrøde sigd og hammer. Den tyske soldat lå på fortauet. — Jeg så hendene hans holde krampaktig på geværet. Død.

Og de fra tåken, de som skulle på kontoret, de som plutselig glemte veien og løp vill og snakket med ukjente mennesker og ikke var riktig påkledd. — Noen i tøfler og uten slips ... de danset omkring ham, sparket i ham, spyttet på ham ... og sang. ...

«Vi er fri, fri for alltid — tyskerne har dratt sin vei ... vi er fri ... og han var den siste ... vi stakk ham ned ... vi ... vi ...»

Det er blitt lysere. Menneskene blir mørkere og mørkere. Nå kan jeg tydelig se ansiktene deres — bleke — med en merkelig feberglans i øynene. De sov visst ikke denne natten.

De danset. ... Flere og flere. Og snart så jeg intet mer av den tyske soldaten. Bare ben som danset ... hele gaten danset.

«Vi er fri, vi er fri. ... Ha-ha-ha,» lo og hånte en stemme jeg kjente. ... Det gikk kaldt nedover ryggen på meg ... en stemme jeg kjente altfor godt ... stemmen fra sigd og hammer.

Jeg oppdaget at jeg løp. Løp nedover til byen. Denne forferdelige latteren forfulgte meg. ... Ingen så på meg at jeg løp. ... Det så ut som om hele byen var ute på gaten. ... De gikk, de løp, de vrimlet, de skrek, snakket, sang. Vinduene sto åpne ... nedrevne blendings-gardiner lå på fortauet ... de snublet i dem, lo. ... I vinduene satt pene piker og vinket og ropte «Ekte kaffe — hvem vil ha en kopp ekte kaffe?»

Der på hjørnet sto det oppstilt et bridgebord fullt av flasker, glass, ekte White Horse. — «Bare forsyn dere. ... Skål! ... Leve England! En herre med skinnlue bød på Capstan, åpne tomme esker lå omkring ham på fortauet. ... «Fin vare, hva?» smilte han. «En sigar. — Vi er fri. ...» Ha-ha-ha, lo sigd og hammer. «Leve England!»

«Leve Amerika!» svarte en persianerkåpe med svær sløyfe i norske farger. ... jeg løp. ...

Ingen tyske soldater — signalmasten på Rådhuset med avrevne tau svaiende i vinden. ...

Bak de svære vinduene i butikkene velter varer, gode, gamle varer. Gode gamle varer på utstilling ... kom inn ... kom inn. ... I dag gamle priser, gamle varer ... ekte engelske stoffer — finfine. I dag rabatt på alle varer. Soveværelsesmøbler med ekte madrasser. ...

«Vi har gjemt ... vi har spart ... vi har gjemt ... til i dag ... til vår befrielsesdag.

Vi er fri ... vi er fri. ... Ha-ha-ha ... sigd og hammer.

Ikke farlig!! Bare løgn! Ned med propagandaen! Vi er fri! England beskytter oss!!»

Jeg løp ... ved Eidsvolls plass kunne jeg ikke komme fram, der sto det mange gledesberuste mennesker, tråkket på hverandre. Røk av sigarer, duft av whisky og god parfyme svevet over dem og bølget over tusenhalset rop og stemmer. — «Vi er fri. ...»

På Stortingets tak sto flere menn og kvinner, de viftet med hendene, de sang ... de holdt på å heise det norske flagget. Den tette menneske-masse kastet hatter, vesker, flasker ... høyt i luften. Hurra! — svevet over deres hoder. Hurra! — drønnet det langs Karl Johan.

Ha-ha-ha ... hørte jeg.

Nå igjen! Ha-ha-ha ... og så .... ta-ta-ta ... ta-ta-ta. ...

Som trommer! Som tusen trommer! Ta-ta-ta!! Nå igjen.

Plutselig ble det så stille — akkurat som om man holdt seg for ørene med begge hendene. Det ringte ennå for ørene. ... En ensom kvinnestemme skar gjennom stillheten. ... Vi er fri. ... Og så var det dødsens stille.

De på taket stivnet i sine groteske stillinger. ...

Den blå deilig duftende røk svevet over hodene. ... Parfyme. ...

Hattene som nettopp fløy høyt opp i luften, dalte langsomt ned ... ingen så på dem. ...

Langt bortefra hørte jeg barnegråt. ... Jeg kjente mit hjerte ... jeg kjente mange hjerter banke. ... Der gikk kanskje sekunder, kanskje flere timer ... bare hjerter som banket ... en engstelig anelse. ...

Og nå:

Ta-ta-ta! Ta-ta-ta! Ha-ha-ha!

Nærmere. ... Det nærmet seg med vanvittig hastighet.

Ta-ta-ta ... som tusener, som millioner av trommer.

Og nå som et lyn ... rett over hodene på oss ... Ta-ta-ta ... mørke, skarpe, svarte silhuetter, som tusener av giftige piler skutt av gigantiske buer, skjermet himmelen for oss. ...

Og disse helvedes trommene, og disse millioner av sylkvasse vepser som styrtet mot oss, mot våre hoder, mot våre skuldrer og ansikter. ...

Jeg så mennesker segne til jorden. De sorte pilene i luften bar sigd og hammer. —

«Russere! Bolsjeviker! De skyter på oss!» ropte en stemme.

«Det er umulig, vanvittig!»

«Det er ikke sant — det er løgn!»

«Det er ikke bolsjevikene. Det er tyskere, forkledde tyskere!» sa persianerkåpen.

«Det er nok sovjet-russere, det. Men det må være feil, en misforståelse ... at de skyter. Ta det med ro, folkens!» ropte en høy kraftig arbeiderstemme.

«De skal ikke skyte på oss, vi er brødre, alle mennesker er brødre.»

«Se, se! Hjelp! De kommer tilbake! Se. ...»

«I tilfluktsrommene! I tilfluktsrommene! ...»

På den våte asfalten og på de nedtrampete rester av vissent gress lå de igjen som ikke kunne løpe, som aldri ville komme til å løpe. Ved den kalde steinløven sto en strømlinjet barnevogn. Der på dens lysegrønne farge viste det seg tunge røde dråper, som langsomt gled langs kanten og falt ned og blandet seg med søle, sigarettstumper ... Chesterfield, Philip Morris.

Jeg løp. —

Jeg må hjem. Jeg må for enhver pris komme hjem. Jeg må. De venter på meg. ... De er engstelige for meg.

Jeg kan ikke høre noe. Jeg hører ikke min egen stemme. Jeg roper — jeg hører ingenting i denne helvedes larmen og denne vanvittige latteren.

Jeg løper, snubler, faller over menneskekropper ... reiser meg igjen. ... Det verker i kneet ... bare jeg kunne komme hjem, bare ikke kulen treffer meg før jeg kommer hjem. ... De venter på meg.

De skyter. Jeg synes de skyter fra alle sider.

November 1917 ... Petrograd. ... Da skjøt de fra alle kanter. ... Da løp jeg tversover gaten. ... Jeg klarte det. ... Greier jeg det nå?

For sent.

Der nedover Drammensveien kommer de. De mørke. De tunge pansere med røde stjerner. ... For sent. ... Der kommer de, langsomt.

Bak dem blusser tåken i urolige oransje flammer. Pansernes sorte masse ser ut som om den kommer ut av den brennende luft.

Kvelende hete slår meg i ansiktet.

Noen mørke mennesker går dem i møte. ... Usikre ... Nølende. Med røde faner, med hjemmemalt sigd og hammer. Vinker. Roper. Synger. ...

Jeg kjenner den sangen. Har hørt den før. ... Sangen om brorskap, frihet og ... mord.

Der stanser de. Uten hatter. Engstelige. Underdanige. De senker fanene som flammer rødt i skjæret av den brennende tåke.

De svære maskinene ruller fram, tungt og andpustent, som gigantiske dampveivalser. De tusener av larveføtter blander sine stemmer med i velkomsthilsenen. De velter framover, ut av tåken, og synker dypt ned i gatesteinene.

To små piker i hvite 17de-mai kjoler løper fra dem, snubler. ... Jeg hører deres vanvittige skrik tvers gjennom sangen.

Mennene med de røde fanene står ubesluttsomme, ser seg tilbake.... Noen holder opp med å synge.

Der, mellom larvetennene rødmer fillene av de hvite kjoler.

Ha-ha-ha. ...

Jeg snur meg.

Tilbake. Hvorhen? Tilbake!!

Hvor skal jeg hen? Der løper de andre. ... Der hun i persianerkåpen. ... Den flotte sløyfen i nasjonalfarger flagrer om ansiktet, blender henne.

Og der. ... Hun som lo av meg imorges i tåken. ... Jeg løper ved siden av henne.

«Hvor skal vi hen? Jeg orker ikke mer. ... Jeg er så trett.» Så stanser hun. «Jeg kan ikke mer ... hjelp meg!»

Hvordan kunne jeg hjelpe henne. Jeg som selv ikke visste hva jeg skulle gjøre. Jeg trakk henne bort og la henne ved siden av tilfluktsrommet. ...

«Tror du de dreper oss?»

«Jeg vet ikke — muligens ikke i dag.»

På flaggstangen på Stortinget ble langsomt en rød fane med sigd og hammer heist. Ha-ha-ha ... klang det over hele Karl Johan. Ha-ha-ha ... gjentok det seg oppover Drammensveien. Ha-ha-ha ... rullet det ned mot havnen — mot Stortorget. ... Ha-ha-ha, kom ekkoet fra Logens jødiske fasade. Ha-ha-ha ... der ble den røde fanen med sigd og hammer heist på Slottet.

Langsomt dalte røde stjerner fra blyhimmelen. ...

«Proletarer i alle land, forén eder» ...

De røde stjernene lå på takene, på gatene, i rennesteinene. Overalt hvor en så, var det rødt av stjerner. Rødt.

Sovjet. ... Endelig. ... Befridd. ...

Der, i Studenterlunden, mellom våte mørke trestammer løp mennesker, vilt, uten mål ... dukket opp av tåken — forsvant igjen — snublet i blomsterbedene.

Ropte ... glade ... fortvilet:

«De kommer. ... Jeg har sett. ... Hvor? Jeg bare hører, jeg kan ikke se noe.»

«Der ... der! Der kommer de! De skyter ... De skyter!!»

Den røde tåken flammet og danset over de nakne trekronene, Gnister. Og den kvelende, varme røyken. ... Det luktet brent ull. Brennende papirstumper svirrer i luften.

«Hvorfor skyter de på oss? Hvorfor skyter de på menneskene? ... Vi har da ikke gjort noe,» hulket den unge piken. Hun var blek. Munnen hennes skalv. «Kanskje tror de at tyskerne er her enda?»

Kanskje.

En kvinne i flagrende morgenkjole, med tøfler på bare føtter, med et barn i armene, stanser og roper tilbake:

«Hansemann ... Hansemann!! Hanse ...»

«Ha-ha-ha,» hennes stemme drukner i den djevelske latteren.

Store, flotte vinduer blir knust. Soldater med stjerner tramper på glass-skårene. Velter inn. De pene «Bare utstillingsvarer» ligger strødd under støvlene deres. De plyndrer ... for dem uvante ting. ... Stikker bajonetten i skapdøren. ... En sparker den blanke flossen som fristet oss i vinduet i går og lovet fred og fest. En håndgranat blåser bokutstillingen i luften. ... Der flyver de i tusen biter ... julebøker ... julepresangene våre.

Der drar de politikonstabelen vår ... ham som vi kalte for «Purken». Uten ansikt ... bare nakken og den grå hjernemassen. De løfter ham høyt på bajonettene.

«Ha-ha-ha. — Der har du det ... din bøddel!» skrek en bak meg.

Jeg snudde meg. En ung mann. Rødt skjerf. Vatterte skuldre. Skjev, skrikende munn, som et gapende sår, blinde stikkende øyne, — Og plutselig som et lyn en smal hånd med røde negler. En smellende ørefik. Den unge piken. ...

Østbanen brenner. Politistasjonen brenner. ... Fangene slippes fri. ... De som ikke rakk å komme ut, brenner inne, presset til jerngitteret i vinduene. ... Hodene stikker ut mellom stengene. De skriker, de banner.

«Vi er fri! Ha-ha-ha!»

Geværkolbene knuser yalelåser i fine entrédører. Vi forstår ikke hva de skriker. Vi forstår ikke deres språk. Men vi ser deres ansikter og ... vi vet hva de vil.

De skal likvidere.

Et gevær flyr i luften, og lysekronen ligger på golvet. Glassprismer skinner på teppet, på sofaen — en skar en lang flenge i mors bilde. ... Døren til søsters værelse er revet av hengslene, fyllingen slått ut. ... Der står de. ... Flirer. ... Kaster fra seg geværene. ...

En naken pikekropp henger på stakittet nede på gaten, der ved frosne rester av potetplanter. Hun het engang Lillemor.

«Hvorfor slapp du henne, din djevel?»

«Hun bet meg, forbanna overklasse jenta.»

Om natten kjører de lastebiler oppover Bygdø allé. Den ene etter den andre. Uten lykter ... tunge, overbelastede. Vi hører rutene klirre i vinduene. De sitter ikke. ... De står på lasteplanene, tett, tett sammen. Ikke alle kjenner hverandre. De snakker ikke. ... Det er ikke mer å snakke om. De vet så altfor godt hvor de skal hen. ...

Bolsjevikene foretrekker maskingeværer. For det første behøver man ikke å sikte så nøye, for det andre går det fortere og greiere for seg. Det gjelder bare å passe på at ingen kommer utenfor piggtråd-sperringen. Å skyte med maskingevær på en enkelt mann som forsøker å løpe fra døden, er ikke så liketil. ... De som kommer med neste ladning, sleper de nakne kroppene ut av sperringen og ned i graven. Det er enda god plass i den. ...

«Det kan da ikke fortsette en hel evighet. Imorgen blir det nok rolig og fredelig. Livet skal gå sin vanlige gang. De vil vel ikke at vi skal hate dem. Vi var i grunnen lojale mot dem hele tiden. Vi var allierte. Vi hjalp så godt vi kunne. Dessuten England! De er jo i forbund! Og England vil slett ikke at de skal gjøre oss noe vondt. De skal ikke bli her evig.

Og forresten, svogeren min, han var i arbeiderpartiet. Og den gang var det meningen å sende ham til Moskva. Så jeg tror jeg kan være rolig. Jeg har ikke gjort noe galt ... og disse leveransene til tyskerne ... enhver må da forstå at det er noe annet. ... Det er bare forretninger. Jeg måtte da ha noe å leve av.»

Han hadde rett. Han ble ikke skutt. Livet begynte å gå sin gang. Kanskje ikke akkurat den vanlige gangen. Men allikevel.

På Karl Johan gikk soldater. Merkelige soldater, høyrøstet, muntre, med vitser, — kanskje ikke helt edru ... med stjerner. De satt på Grand. Papirduker var ikke nødvendig mer. ... Heller ikke vaskekoner. De var blitt forfremmet til andre gjøremål ... meget viktigere, etter høyere ordre.

Grillen var åpen igjen. Den Røde sal også. ... «Røde sal» — morsomt sammentreff. Den var full hver aften. ... Det var kanskje en smule uvant atmosfære der. Men en kunne jo alltid åpne vinduene.

Et sted ble det åpnet et stort utsalg med alt det nødvendige. Der kunne en få kjøpt både en sovjet-sild og et stykke brød. Det var mer enn nok for en hel dag! Det var ellers så meget å leve av:

De flotte parader, med masser av muntre, livlige røde faner ... og masser av flotte soldater med renrasede ansikter som vitnet om høy kultur ... og framtidsperspektiver ... brorskap med Sovjet — brorskap med Sovjets kultur og erobringer!

Heimebolsjevikene var kommet fram. De satt i Stortinget. Det het nå Arbeider- og Bonderådet. Imorgen kommer forordning nr. 1. Den skal gjelde alle. Den skal gi frihet for alle ... Brorskap. Unntagen dem som ikke er med.

De sterke folk styrte nå landet, de med røde sløyfer på brystet, de fra Folkets Hus og ... Moskva. De behøvde ingen medhjelpere, de greide alt selv uten hjelp fra disse gammeldagse mennesker som var så fine at de alltid snakket om kultur.

De ble ikke forstyrret på noen måte. Det fantes ingen som kunne gjøre det. ...

Man brukte ikke blendingsgardiner mer, det var ikke nødvendig ... av ukjente grunner fantes ikke strøm. Det var meget hyggeligere å sitte i mørke, og sikrere. ... Selv om en ikke sov om natten.

Det var livligere og mere befolket hjemme. Det var ikke så dårlig å sove under spisebordet — bedre enn på kjøkkenet. I badeværelset var det helt storartet. Badekar er ganske rommelige og hvis en skrur ut kranene, er det mer enn nok plass.

Det ble innredet en rekke nye kjellere med gjenmurte vinduer. Golvet og veggene belagt med fliser, blanke og nye. Lamper i taket. Dører med jernbeslag, tykke, tette dører. I hjørnet på golvet små avløp. ...

På gårdsplassen sto det lastevogner.

Den dagen da seieren skulle proklameres, var Karl Johan festlig dekorert. På flaggstengene hang et jøssinglik og et NS-lik ... av papp.

Nationaltheatrets pynt sto ikke noe etter. Fasaden var dekket av en deilig rød farge, og stjerner kranset et nydelig portrett av Stalin, utført av landets fremste malere. Man fant blant gammelt kjent repertoare utmerkede, passende stykker, som ingen kunne ta anstøt av. Under festforestillingen var gleden overveldende på begge sider av rampen.

Den dagen måtte den lille avløpskanalen i disse rene, lyse, flisebelagte kjellere stadig renses for størknet blod. ... De pene klærne og undertøyet lå stablet i korridorene. I morgen skulle de utdeles gratis. I seierens navn. Gjør ikke noe om det er litt blodflekker på dem. Det kan lett vaskes vekk hvis en vil ... og hvis en synes det er nødvendig. ...

I det hele tatt forløp de første dagene som i en rus av uendelige rekker gjensidige mottagelser og fester og taler og parader av Stalin-orgler. Det var en rekke ekstratog fra Stockholm. De var smukt dekorert med stjerner og med store bokstaver: «Vi hilser vårt Sovjet-Norge.» På Østbanen et stort skilt: «Velkommen til din lykkelige heim.» Fra London kom flere nydelig pyntede fly. De kongelige var ikke med. ...

Nye blad begynte i Norges historie. ... Fram mot lysere tider ... mot mål man ønsket og drømte om ... mot paradiset ... Sovjetparadiset.

Jeg synes jeg hører en stemme rope fortvilet: «Men frihet og fred. ...!»

Ha-ha-ha, svarte flaggstangen på Stortinget.

Der gikk de — revolusjonsfiender, Sovjets fiender, menn og kvinner ... han der, og hun, og han, og de andre og ... Jeg kjenner dem. Jeg har sett dem før. Truffet dem på gaten, lest om dem, hørt om dem, snakket med dem. ... Noen av dem bar et lite norsk emaljeflagg, andre solkorsmerket. ... De smilte ikke. ... De gikk omringet av sovjetsoldater med røde stjerner.

Ha-ha-ha, lo flaggstangen igjen, da de gikk forbi.

Jeg så på den unge piken som lå ved siden av meg ved tilfluktsrommet.

«Er det sant? Er dette virkelig? ...»

Hennes hår lå så uryddig, så lite pent ut. Et stort hull på kneet, tynne gullsko på benene. Lilletåen stakk fram, skitten av gatesølen.

«Jeg vil hjem,» gråt hun. «Jeg er så redd ... jeg er så trett ... vil du hjelpe meg?»

«Ha-ha-ha,» svarte flaggstangen, «var det ikke deg som ønsket oss velkommen?»

Hun snudde hodet vekk fra meg. Reiste seg litt opp og stivnet til. ... Jeg så i samme retningen. Der lå damen med persianerkåpen, under benken med Chesterfield-sigarettene omkring seg. Død. Med røde flekker på det fine undertøyet sitt. I den knyttede hånden resten av silkebåndet i norske farger. ...

Vi satt lenge stille begge to. Hvor lenge, vet jeg ikke. Da jeg igjen så opp, syntes jeg det var blitt lysere, tåken var tynnere.

Jeg hørte trikken. En til. ... Noen gikk forbi. Jeg så etter den unge piken. ... Hun var der ikke. Jeg satt alene på benken. ... Det var så merkelig stille.

Jeg må hjem. Hjem. ... Jeg løp. ... Bare jeg kunne komme fort nok. De venter på meg.

Jeg traff noen på veien oppover. De så på meg. Ved Glitnegården stanset jeg.

Her var det. ... Her så jeg den døde tyske soldaten i morges.... Her danset de og jublet over hans lik.

Men nå ... gikk de rolig forbi meg, som vanlig, til sine kontorer, som om ingenting var skjedd. ...

Ingenting var skjedd. ...

Den tyske soldat sto ved siden av sitt skilderhus med geværet på skulderen. ... Han så rolig på meg. Jeg sto og stirret på ham. ...

HAN STO DER PÅ SIN POST. . . .