En un poblet en recessió de les muntanyes de Noruega, en Roy porta una vida senzilla i tranquil·la. Però un dia arriba de visita el seu germà petit acompanyat de la seva dona Shannon, una glamurosa arquitecta. De petits, en Roy el protegia, però ara sembla que en Carl ja no és algú tan indefens com abans, ni tan angèlic com sembla. A poc a poc, a mesura que l’emprenedor Carl inicia un pla per rellançar el poble i fer-los rics a tots, emergeixen secrets del passat, com ara les morts irresoltes dels seus pares, que posen en Roy entre l’espasa i la paret. I això només és el començament.

Jo Nesbø

El regne

El regne - 1

ePub r1.1

Titivillus 28.09.2025

Títol original: Kongeriket

Jo Nesbø, 2020

Traducció: Laura Segarra, 2021

Imatge de la portada: Magdalena Russocka

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

PRÒLEG

Era el dia que va morir el Dog.

Jo tenia setze anys; en Carl, quinze.

Uns dies abans, el pare ens havia ensenyat el ganivet de caça amb què el vaig matar. Tenia una fulla ampla que refulgia al sol i osques a banda i banda. Ens va explicar que les osques servien per canalitzar la sang quan esquarteraves la presa. En aquell punt, en Carl ja s’havia posat pàl·lid i el pare li va preguntar si pretenia tornar a marejar-se com al cotxe. Crec que va ser per això que en Carl va jurar que mataria alguna cosa a trets —el que fos— i l’esquarteraria, la tallaria a trossets petits de collons, si era el que calia fer.

—I després ho fregiré tot i ens ho menjarem —va dir mentre érem a fora del graner, jo amb el cap ficat al motor del Cadillac DeVille del pare—. Ell, la mare, tu i jo. D’acord?

—D’acord —vaig dir, mentre feia girar el distribuïdor per buscar el punt d’ignició.

—I al Dog també n’hi donarem —va dir—. N’hi haurà prou per a tothom.

—És clar —vaig dir.

El pare li havia posat Dog al gos perquè, segons deia, en aquell moment no se li havia acudit res més. Crec, però, que li encantava aquell nom. Era com ell. No deia més de l’estrictament necessari i, tot i ser noruec, era americà de soca-rel. A més, s’estimava l’animal. Sospito que apreciava més la companyia del quisso que la de cap ésser humà.

La nostra granja de muntanya potser no és gaire cosa, però té vistes i ermassos a bastança perquè el pare l’anomenés el seu regne. I jo, des de la meva posició habitual, inclinat damunt del Cadillac, dia per altre i dos arreu veia en Carl marxant al trot amb el gos del pare, l’escopeta del pare i el ganivet del pare. Veia com esdevenien puntets en endinsar-se a la muntanya nua. No sentia mai cap tret, però. I quan tornaven a la granja, en Carl sempre deia que no havia vist cap ocell, i jo callava, tot i que havia vist una perdiu rere l’altra envolant-se des del vessant de la muntanya i indicant més o menys on eren en Carl i el Dog. Llavors va arribar el dia que finalment es va sentir un esclat.

Del sobresalt, em vaig donar un cop de cap contra la part inferior del capó. Em vaig eixugar l’oli dels dits i vaig mirar cap al vessant de la muntanya, cobert de bruc, mentre aquell so s’estenia com un tro per dalt del poble, allà baix a la vora del llac de Budal. Deu minuts després, en Carl venia corrent cap a la granja. Quan va arribar al punt des d’on sabia que el pare o la mare el veurien des de casa, va alentir la marxa. El Dog no l’acompanyava. Tampoc duia l’escopeta. Llavors vaig mig endevinar què havia passat i el vaig anar a trobar. Tan bon punt em va veure, va girar cua i va començar a caminar a poc a poc cap al lloc d’on havia vingut. Quan el vaig atrapar, vaig veure que tenia les galtes molles de llàgrimes.

—Ho he intentat —va sanglotar—. Volaven per davant nostre, n’hi havia un munt i els he apuntat, però no n’he sigut capaç. Com que volia que sentíssiu que almenys ho havia intentat, he abaixat l’escopeta i he premut el gallet. I quan els ocells han marxat i he abaixat els ulls, he vist el Dog allà estirat.

—Mort? —vaig preguntar.

—No —va dir en Carl, que ara plorava desconsoladament—, però es… es mor. Li raja sang del morro i té els ulls esbocinats. És allà estirat a terra, ploriquejant i tremolant.

—Corre —vaig dir.

Ens vam posar a córrer tots dos i al cap d’uns minuts vaig veure una cosa que es bellugava enmig del bruguerar. Era una cua. La cua del Dog, que ensumava que veníem. Ens vam aturar al seu costat. Els ulls del gos semblaven dos rovells d’ou fets xixines.

—No se’n sortirà —vaig dir, no perquè sigui un veterinari granat, com sembla que ho són tots els cowboys de totes les pel·lícules de l’Oest, sinó perquè si es fes el miracle i el Dog sobrevisqués, no valia la pena viure una vida de gos de caça cec—. Li has de disparar un tret.

—Jo? —va exclamar en Carl, com si li semblés increïble que se m’acudís proposar que ell, en Carl, li hagués de llevar la vida a res.

El vaig mirar. El meu germà petit.

—Dona’m el ganivet —vaig dir.

Em va allargar el ganivet de caça del pare.

Vaig posar una mà al cap del Dog, que em va llepar l’avantbraç. El vaig agafar per la pell del clatell i li vaig tallar el coll amb l’altra mà. Amb tot, vaig ser massa curós i no va passar res, el Dog només va fer un bot. Al tercer intent, vaig aconseguir travessar-li la pell i va ser com quan forades el bric de suc massa avall: la sang va sortir a raig, com si hagués estat esperant a quedar lliure.

—Apa —vaig dir, i vaig deixar anar el ganivet al bruc. En veure la sang a les osques, em vaig preguntar si m’havia esquitxat la cara, perquè sentia una cosa calenta que em baixava per la galta.

—Estàs plorant —va dir en Carl.

—No l’hi diguis al pare.

—Que has plorat?

—Que no has sigut capaç de rematar… de sacrificar-lo. Direm que jo he decidit que calia fer-ho, però que ho has fet tu. D’acord?

En Carl va assentir amb el cap.

—D’acord.

Em vaig posar el cadàver del gos a les espatlles. Pesava més que no m’havia imaginat i lliscava endavant i enrere. En Carl es va oferir a portar-lo, però li vaig veure l’alleujament als ulls quan m’hi vaig negar.

Vaig dipositar el Dog davant de la rampa de la pallissa, vaig entrar a casa i vaig anar a buscar el pare. Li vaig donar l’explicació acordada durant el camí de tornada. No va dir res, simplement es va ajupir al costat del seu gos i va assentir amb el cap, com si d’una manera o d’una altra s’ho hagués esperat, com si d’alguna manera fos culpa seva. Llavors es va aixecar, li va prendre l’escopeta a en Carl i es va posar el cadàver del Dog sota el braç.

—Veniu —va dir, enfilant la rampa de la pallissa.

Va dipositar el Dog damunt d’un llit de fenc, i aquest cop es va agenollar, va acotar el cap i va murmurar una cosa que semblava un d’aquells salms americans que tan bé coneixia. Vaig contemplar el meu pare, un home que havia vist cada dia durant tota la meva curta vida, però mai així. Ensorrant-se.

Quan es va girar cap a nosaltres, seguia pàl·lid, però el llavi li havia deixat de tremolar i els ulls havien recuperat aquella calma tan decidida.

—Doncs ara només quedem nosaltres —va dir.

I així va ser. Tot i que el pare no ens havia pegat mai, em va semblar que en Carl s’arronsava al meu costat. El pare acaronava el canó de l’escopeta.

—Quin de vosaltres ha… —Buscava les paraules, mentre acaronava i acaronava l’escopeta—. Qui ha acoltellat el meu gos?

En Carl parpellejava com si estigués espaordit. Va obrir la boca.

—Ha sigut en Carl —vaig dir—, però he sigut jo qui ha dit que calia fer-ho i que ho havia de fer ell mateix.

—Ah, sí? —El pare em va mirar, va mirar en Carl i va tornar a girar els ulls cap a mi—. Sabeu? El meu cor plora. Plora i jo només tinc un consol. I sabeu quin és?

Ens vam quedar callats, perquè no tenia cap sentit contestar quan el pare feia aquesta mena de preguntes.

—Doncs que tinc dos fills que avui han demostrat ser homes. Que s’han responsabilitzat de les coses i han pres decisions. L’angoixa de la decisió. Sabeu què és? És quan el fet d’haver de decidir és el que et turmenta, no la decisió que prens en efecte. Quan saps que, independentment d’allò que decideixis, et quedaràs desvetllat de nit i et turmentaràs amb el dubte de si has fet el correcte. Podríeu haver defugit aquesta decisió tan difícil, però us hi heu enfrontat de cara. Deixar viu el Dog perquè patís o deixar-lo morir i esdevenir els seus assassins. Cal coratge per no acovardir-se quan de cop i volta t’enfrontes a decisions com aquesta. —Va estirar aquelles mans grosses. Una es va posar a la meva espatlla i l’altra una mica més amunt, a la d’en Carl. I la veu va agafar un vibrato digne del predicador Armand quan va continuar—. La capacitat de no escollir el camí que ofereix menys resistència, sinó el camí moral més elevat, és el que separa els éssers humans de les bèsties. —Els ulls se li havien tornat a omplir de llàgrimes—. Soc un home destrossat, però estic molt i molt orgullós de vosaltres, nois.

No només va ser la declaració més forta, sinó probablement la més llarga i contínua que vaig sentir mai fer al pare. En Carl va començar a plorar i a mi se m’havia fet un coi de nus enorme a la gola.

—Anem a explicar-l’hi a la mare.

Allò ens inquietava. Explicar-l’hi a la mare, que havia d’anar a fer una llarga passejada cada cop que el pare havia de sacrificar una cabra i que en tornava amb els ulls envermellits.

Mentre anàvem cap a casa, el pare em va retenir una mica per allunyar-nos d’en Carl.

—Abans d’explicar-li aquesta versió, t’hauries de rentar les mans més a fons —va dir.

Vaig alçar els ulls, preparat per al que havia de seguir. Tanmateix, només li vaig veure una expressió de dolçor i de resignació cansada. I llavors em va acariciar el clatell. Que jo recordi, no ho havia fet mai a la vida. I no ho va tornar a fer.

—Tu i jo som iguals, Roy. Som més forts que la gent com la mare i en Carl. Per això hem de vetllar per ells. Sempre. Ho entens?

—Sí.

—Som família. Ens tenim els uns als altres, i a ningú més. Els amics, les parelles, els veïns, la gent del poble, l’Estat. Tot això és una il·lusió i no val una merda a l’hora de la veritat. Llavors som nosaltres contra ells, Roy. Nosaltres contra absolutament tothom. D’acord?

—D’acord.

PRIMERA PART

1

El vaig sentir abans de veure’l.

En Carl havia tornat. No sé per què em va venir a la memòria el Dog —feia vint anys d’allò—, però potser sospitava que aquell retorn sobtat a casa sense anunciar era pel mateix que aleshores. Pel mateix de sempre. Perquè necessitava l’ajuda del seu germà gran.

Jo era al pati. Vaig mirar el rellotge: dos quarts de tres. M’havia enviat un missatge de text i prou per dir-me que arribarien cap a les dues. Ben mirat, però, el meu germà petit sempre ha estat optimista de mena, sempre ha promès una mica més del que pot complir. Vaig contemplar el paisatge —el poc que sobresortia de la capa de núvols a sota meu—. El vessant de l’altra banda de la vall semblava flotar en un mar gris. Aquí dalt, la vegetació havia començat a agafar un to vermellós de tardor. Per sobre meu, el cel era blau i pur com la mirada d’una noieta innocent. L’aire era fred i agradable, i se m’enganxava als pulmons si l’aspirava massa ràpid. Em feia la sensació que estava tot sol i que tenia el món sencer només per a mi. Bé, tampoc el món sencer, més aviat simplement un mont Ararat amb una granja al capdamunt. Resulta que els turistes pujaven amb cotxe des del poble per la carretera sinuosa per veure les vistes i, més tard o més d’hora, acabaven al pati de la granja. Llavors acostumaven a preguntar-me si continuava explotant el minifundi. Aquells idiotes es devien referir a això com a minifundi perquè es pensaven que una granja com cal ha de ser com les de les terres baixes, amb grans camps, graners sobredimensionats i masos enormes i ostentosos. No havien vist mai què podia fer una tempesta a la muntanya amb una teulada una mica massa gran ni havien provat d’escalfar una habitació una mica massa espaiosa quan el vent fred travessava la paret a trenta graus sota zero. No coneixien la diferència entre les terres conreades i els ermassos, ni sabien que una granja de muntanya és pastura per als animals i que pot ser un regne desolat, però que ocupa molta més extensió que el paisatge cultivat groguenc i carrincló dels pagesos de terra baixa.

Feia quinze anys que vivia aquí tot sol, però ara allò s’havia acabat. Un motor V8 grunyia i grinyolava en algun lloc sota la capa de núvols. Sonava tan a prop que ja devia haver passat el revolt del Japó, a mitja pujada. El conductor va trepitjar l’accelerador, el va deixar anar, va fer un dels revolts en forma de U i va tornar a trepitjar l’accelerador. S’anava acostant. El soroll indicava que el conductor havia passat per aquests revolts abans. I ara que distingia els matisos del so del motor, els sospirs fondos quan canviava de marxa, el baix profund que només té un Cadillac quan circula amb una marxa curta, vaig saber que era un DeVille. El mateix vehicle enorme de color negre que havia tingut el pare. Evidentment.

I vet aquí que despuntava la graella agressiva d’un DeVille en tombar el revolt de les Cabres. Negre. Tanmateix, era un model més recent; jo suposava que més o menys del 85. Amb el mateix acompanyament sonor, però.

El cotxe va pujar fins on era jo i es va abaixar la finestreta del conductor. Esperava que no es notés, però el cor m’anava a cent. Quantes cartes, SMS, correus electrònics i converses telefòniques havíem bescanviat tots aquells anys? No gaires. I, no obstant això, havia passat un sol dia sense que pensés en en Carl? Amb prou feines. Amb tot, era millor trobar-lo a faltar que haver de bregar amb els seus problemes. El primer que em va cridar l’atenció va ser que havia envellit.

—Dispensi, senyor meu, però hem arribat a la granja dels famosos germans Opgard?

I després va fer un somrís burleta. Em va dedicar aquell somriure càlid, agradable i irresistible, i va ser com si el pas del temps s’esborrés de la seva cara i del calendari que deia que havien passat quinze anys des de l’última vegada que ens vam veure. La seva mirada, però, també era inquisitiva, com si estigués sondant el terreny.

Jo no tenia ganes de riure. Encara no. Però no me’n vaig poder estar.

Es va obrir la porta del cotxe. En Carl em va oferir una abraçada i jo la vaig acceptar. Alguna cosa em diu que hauria d’haver estat al revés. Que era jo —el germà gran— qui hauria d’haver ofert els meus braços a qui venia a casa. Però en algun punt del camí, l’assignació de rols entre en Carl i jo s’havia diluït. Ell havia crescut més que jo, físicament i com a persona, i era ell qui duia la batuta, almenys quan estàvem en companyia d’altres. Vaig tancar els ulls, vaig sentir un calfred i vaig respirar, tremolós, aspirant l’olor de la tardor, del Cadillac i del meu germà petit. Feia servir algun perfum de senyor, com se sol dir.

La porta del copilot s’havia obert.

En Carl em va deixar anar i em va dirigir al voltant de l’enorme davantera del cotxe fins a la dona que estava dreta girada cap a la vall.

—Això és preciós de debò —va dir ella. Tenia una figura petita i delicada, però una veu fonda. L’accent era acusat i li fallava l’entonació, però en qualsevol cas allò era noruec. Em preguntava si havia assajat aquella frase mentre venien cap aquí, si havia decidit que era el que calia dir, tant si ho pensava com si no. Una frase que faria que em caigués bé, tant si jo ho volia com si no. Llavors es va girar cap a mi i em va somriure. El primer que vaig veure va ser que tenia la cara blanca. No pàl·lida, sinó blanca com la neu que reflecteix la llum, de manera que gairebé era difícil veure-li els contorns del rostre. El segon va ser que tenia una parpella mig abaixada, com un estor, com si la meitat d’ella estigués terriblement somnolenta. L’altra meitat, però, semblava ben desperta. Un ull marró vivaç que em contemplava des de sota d’una cabellera pèl-roja encesa, tallada curta. Duia un abric negre senzill sense entallar i a sota tampoc hi havia indicis que hi hagués cap forma; només un jersei de coll alt negre que sobresortia de l’escot. Ben mirat, la primera impressió era la d’un noi molt delicat fotografiat en blanc i negre, però a qui després se li havien acolorit els cabells. Com que en Carl sempre havia tingut ganxo, em vaig quedar una mica sorprès, sincerament. No era que no fos agraciada, perquè ho era, però no era espaterrant, com diuen per aquí. Continuava somrient i, com que les dents no es distingien gaire de la pell, volia dir que també eren blanques. En Carl també tenia la dentadura blanca, sempre l’havia tingut així, a diferència de mi. Solia dir de broma que la llum del dia li blanquejava les dents perquè somreia molt més que no jo. Potser era allò el que els havia enamorat l’un de l’altre: la dentadura blanca. La imatge reflectida. Perquè, tot i que en Carl era alt i ample, de cabells clars i d’ulls blaus, jo hi vaig percebre l’afinitat de seguida. Un sí a la vida, com se sol dir. L’optimisme, la voluntat de veure el millor en les persones. En un mateix i en els altres. Bé, la noia, encara no la coneixia.

—Ella és… —va començar en Carl.

—Shannon Alleyne —el va interrompre ella, amb veu de contralt, i em va estendre una mà tan petita que em feia la sensació d’agafar una pota de pollastre.

—Opgard —va afegir en Carl amb orgull.

La Shannon Alleyne Opgard volia que ens estrenyéssim la mà més estona que no jo. En això també vaig reconèixer en Carl. Hi ha qui s’esforça a caure bé més que d’altres.

—Jet-lagged? —vaig preguntar, i me’n vaig penedir a l’instant. Em sentia com un idiota. No perquè no sabés què és el jet-lag, sinó perquè en Carl sabia que jo mai havia travessat ni un fus horari i que, per tant, la resposta no em diria gaire.

En Carl va fer que no amb el cap.

—Vam aterrar fa dos dies. Havíem d’esperar el cotxe, que venia amb vaixell.

Vaig assentir amb el cap i vaig mirar la placa de la matrícula. MC. Mònaco. Exòtica, però no prou per demanar-li si me la donaria en cas que hagués de canviar-la. Al despatx de la gasolinera tenia penjades matrícules caducades de l’Àfrica Equatorial Francesa, de Birmània, de Basutolàndia, de l’Hondures Britànica i de Johor. El llistó era alt.

La Shannon va mirar en Carl, em va mirar a mi i després va tornar a girar els ulls cap a en Carl. Somreia. No sé per què, potser tan sols estava contenta de veure en Carl i el seu germà gran —el seu únic parent pròxim— rient plegats. Perquè la petita tensió que hi havia hagut s’havia afluixat. Perquè ell —perquè ells— eren benvinguts a casa.

—Li ensenyes la casa a la Shannon mentre jo hi entro les maletes? —va proposar en Carl, mentre obria el trunk, com l’anomenava el pare.

—Em sembla que tardarem més o menys el mateix que ell —vaig murmurar a la Shannon, que venia darrere meu.

Vam fer la volta a la casa fins a la banda nord, on hi ha l’entrada principal. Francament, no sé per què el pare no va posar la porta just davant del pati i de la carretera. Perquè li agradava veure l’abast de les nostres terres cada dia quan sortia, potser. O perquè era més important que el sol escalfés la cuina que no el rebedor. Vam creuar el llindar i vaig obrir una de les tres portes que donaven al rebedor.

—La cuina —vaig dir, i vaig percebre l’olor de greix ranci. Havia fet aquesta olor sempre?

—Que bonica —va mentir. D’acord, l’havia endreçat, fins i tot l’havia netejat, però bonica, no ho era. Amb uns ulls com unes taronges, i potser una mica preocupada, va resseguir la xemeneia que sortia de l’estufa de llenya i travessava un forat serrat al sostre que comunicava amb el primer pis. L’escletxa perquè no es calés foc a la fusta era un cercle tan perfecte que el pare deia que era fusteria fina. En aquest cas, n’era l’únic exemplar a la granja, juntament amb els dos forats circulars idèntics que hi havia al comú.

Vaig encendre i apagar l’interruptor del llum per demostrar-li que, malgrat tot, teníem instal·lació elèctrica.

—Un cafè? —li vaig preguntar, mentre obria l’aixeta.

—Gràcies, potser més tard.

Almenys havia après les frases de cortesia.

—En Carl en voldrà —vaig dir, i vaig obrir l’armariet de la cuina. Vaig traginar i remenar fins que no vaig trobar la cafetera. Al cap i a la fi, havia comprat cafè molt per primera vegada en… En una llarga temporada. M’ho havia manegat durant molt de temps amb el cafè instantani. I en el moment en què vaig posar la cafetera sota l’aixeta, em vaig fixar que, per costum, havia obert l’aigua calenta. Vaig notar que se m’escalfaven una mica les orelles. Tanmateix, qui ha decidit que el cafè en pols amb aigua calenta de l’aixeta ha de ser una cosa trista? El cafè és cafè i l’aigua és aigua.

Vaig posar la cafetera a la placa, vaig engegar el fogó i vaig fer les dues passes fins a la porta d’una de les dues sales que aparedaven la cuina. L’orientada cap a l’oest era el menjador, que a l’hivern estava tancat i feia d’amortidor contra el vent de ponent. Llavors fèiem tots els àpats a la cuina. Cap a l’est hi havia la sala d’estar, amb llibreries, un televisor i una estufa de llenya. A la banda sud, el pare havia autoritzat l’única extravagància de la casa: un porxo vidrat i encastat que ell anomenava porch i la mare, jardí d’hivern, encara que, per descomptat, a l’hivern estava tancat i ben parapetat darrere d’uns finestrons. A l’estiu, però, el pare seia allà xuclant el seu tabac snus Berry i bevent-se una o dues Budweisers —una altra extravagància—. Per comprar aquella cervesa americana rossa havia d’anar a la ciutat, i les capses platejades amb l’snus en porcions Berry les hi enviava de l’altra banda de la bassa gran un parent dels Estats Units. Quan jo era petit, el pare em va explicar que, a diferència de la merda sueca, l’snus americà passa per un procés de fermentació, cosa que es nota quan el tastes. «Com el bourbon», deia el pare, que afirmava que els noruecs feien servir aquella merda sueca només perquè no tenien més coneixement. Bé, jo en tenia més, i quan vaig començar a xuclar snus, va ser el Berry. En Carl i jo solíem comptar les ampolles buides que el pare deixava a l’ampit de la finestra. Sabíem que si se’n bevia més de quatre, es podia posar a plorar, i ningú vol veure plorar el seu pare. I, ara que hi penso, potser per això rarament em bevia més d’una o dues cerveses. No volia plorar. En Carl es posava content quan s’emborratxava i potser per això no veia la necessitat d’imposar-se aquesta mena de límits.

De manera que pensava en tot això, però no deia res, mentre pujàvem les escales i ensenyava a la Shannon el dormitori més gran, que el pare anomenava master bedroom.

—Fantàstic —va dir.

Li vaig ensenyar la nova cambra de bany, que ja no era nova, però que, al cap i a la fi, era el més nou que hi havia a casa. Segurament no m’hauria cregut si li hagués dit que ens havíem criat sense. Que ens rentàvem a la cuina, amb aigua escalfada a l’estufa. Que la cambra de bany va arribar després de l’accident. Si era cert el que m’havia escrit en Carl, que ella era de Barbados, d’una família que s’havia pogut permetre enviar-la a la universitat al Canadà, llavors li seria difícil imaginar-se com era compartir aigua grisenca amb el germà mentre us congeleu a peu dret davant la tina en ple hivern. Paradoxalment, però, el pare tenia un Cadillac DeVille aparcat al pati, perquè sí que havíem de tenir un cotxe com cal.

La porta del dormitori infantil s’havia bombat i vaig haver de fer força a la maneta per obrir-la. Ens va venir un cop d’aire viciat i de records, com si procedís d’un armari amb roba vella que has oblidat que tenies. Al llarg d’una de les parets hi havia un pupitre amb dues cadires l’una al costat de l’altra. Contra la paret del davant, una llitera. Pel costat del peu de la llitera passava la xemeneia de l’estufa que sortia del forat a terra.

—Aquest era el quarto d’en Carl i meu —vaig dir.

La Shannon va assenyalar la llitera amb el cap.

—Qui es posava a dalt?

—Jo —vaig dir—. El més gran. —Vaig passar el dit per la capa de pols del respatller d’una de les cadires—. Avui em traslladaré aquí. Així podeu agafar el dormitori gran.

Em va mirar espantada.

—Però, estimat Roy, no volem que…

Em vaig concentrar a dirigir la mirada cap a l’únic ull que tenia obert. Que no és una mica estrany tenir els ulls marrons quan ets pèl-roja i tens la pell blanca com la neu?

—Vosaltres en sou dos. Jo en soc un i no hi ha problema. D’acord?

Va passejar els ulls de nou per l’habitació.

—Gràcies —va dir.

Vaig entrar davant d’ella al dormitori de la mare i el pare. L’havia airejat a fons. Tant se val l’olor que faci la gent, a mi no m’agrada flairar-la. Excepte la d’en Carl. En Carl feia una olor, si no bona, d’allò més autèntica. Feia olor de mi. De nosaltres. Quan en Carl es posava malalt durant l’hivern —i ho feia sempre—, jo baixava de la llitera i m’estirava al seu costat. I la seva olor era com havia de ser, encara que se li hagués quallat la suor de la febre a la pell o l’alè li fes pudor de vòmit. Ensumava en Carl, m’arraulia tremolant contra aquell cos ardent i aprofitava la calor que desprenia per escalfar-me. La febre d’un, l’estufa de l’altre. Viure aquí dalt et fa ser pràctic.

La Shannon es va dirigir a la finestra i va mirar enfora. S’havia deixat l’abric posat i botonat. Suposo que li semblava que a casa feia fred. Al setembre. La cosa pintava malament de cara a l’hivern. Vaig sentir en Carl sotraguejant amb les maletes mentre pujava aquelles escales estretes.

—En Carl diu que no sou rics —va dir—, però tot el que es veu des d’aquí us pertany a tu i a ell.

—És veritat, però tot plegat no és més que un ermàs.

—Un ermàs?

—Terreny verge —va dir en Carl des de la porta, panteixant i somrient—. Pastura per a ovelles i cabres. No es poden cultivar gaires coses en una granja de muntanya. Com veus, fins i tot hi ha pocs arbres. Però ja farem alguna cosa amb aquest skyline. O què, Roy?

Vaig assentir amb el cap parsimoniosament. Amb la mateixa parsimònia amb què havia vist els pagesos grans assentir quan era petit i em pensava que passaven un munt de coses complicadíssimes darrere d’aquells fronts arrugats, i que els costaria massa temps i potser els resultaria impossible expressar-ho tot amb el nostre parlar senzill de poble. A més, semblava que aquests homes adults que movien el cap tenien un acord tàcit, perquè l’assentiment parsimoniós d’un solia tenir com a resposta el de l’altre. I ara jo també assentia amb parsimònia, tot i que no entenia gaires més coses que llavors.

Per descomptat, hauria pogut preguntar a en Carl què volia dir, però probablement no m’hauria donat la resposta. Respostes sí, una pila, però la resposta en qüestió, no. I potser tampoc em calia. Estava content de tenir en Carl de tornada i no pensava molestar-lo amb aquella pregunta en aquell moment: per què coi havia tornat?

—En Roy és molt amable —va dir la Shannon—. Ens ha donat aquesta habitació.

—Comptava que no tornaries per instal·lar-te al nostre quarto —vaig fer.

En Carl va assentir amb el cap. Amb parsimònia.

—Llavors això no és gaire recompensa —va dir, mentre m’ensenyava una caixa enorme. De seguida vaig veure què era. Berry—. Collons, com m’alegro de tornar-te a veure, germà —va dir en Carl, amb la veu espessa. Va venir cap a mi i em va tornar a abraçar. Aquest cop sí que em va estrènyer de debò. Jo li vaig tornar l’abraçada. Notava que tenia el cos més tou, amb una mica més de mitxelins. Sentia la pell de la seva mandíbula contra la meva, una mica més flonja; la barba em gratava, encara que s’havia afaitat feia poc. La llana de l’americana tenia un tacte agradable, ben teixida. I la camisa, que abans no feia servir mai. Fins i tot li havia canviat la manera de parlar; ara parlava com a ciutat, com fèiem ell i jo de vegades quan volíem imitar la mare.

No passava res, però. Feia la mateixa olor d’abans. L’olor d’en Carl. Em va apartar una mica i em va mirar. Aquells ulls de bellesa femenina brillaven. Collons, probablement els meus també.

—S’està fent el cafè —vaig dir, amb la veu entelada, però no massa, i em vaig dirigir a les escales.

Quan em vaig estirar al llit aquella nit, em vaig parar a escoltar els sorolls de casa, per veure si sonava diferent ara que tornava a estar plena de gent. No era així. Cruixia, gargamellejava i xiulava com de costum. També vaig parar l’orella per si se sentia res des del master bedroom. Com que en aquesta casa se sent tot, encara que el bany és entre els dormitoris, sentia una remor de veus. Que parlaven de mi? Li preguntava la Shannon a en Carl si el seu germà gran sempre era tan callat? Si en Carl creia que a en Roy li havia agradat la cassola de chili con carne que ella havia preparat? Si a aquest germà callat li havia agradat de debò el regal que li havia dut i que li havia costat tant d’aconseguir per mitjà d’uns parents, una placa de matrícula de segona mà de Barbados? Que no li queia bé, ella, al germà gran? I en Carl li contestaria que en Roy era així amb tothom, que li havia de donar temps. I ella diria que potser en Roy estava gelós d’ella, que segur que a en Roy li semblava que ella li havia pres el germà, que al cap i a la fi, era l’únic que tenia. I en Carl riuria, li acaronaria la galta i li diria que no es capfiqués amb aquestes coses, que només havia passat un dia, que tot aniria bé. I ella li posaria el cap al tou de l’espatlla i li diria que segur que tenia raó, però que, amb tot, estava contenta que en Carl no fos com el germà. Que en un país amb tan poca delinqüència era estrany dedicar-se a desconfiar dels altres com si tinguessis una por constant que et fotessin.

O potser estaven cardant.

Al llit de la mare i el pare.

«Qui s’ha posat a dalt?», els demanaria l’endemà a l’esmorzar. «El més gran?». I em miraria les cares bocabadades. Llavors sortiria a l’aire tallant del matí, em ficaria al cotxe, deixaria anar el fre de mà, notaria el bloqueig de la direcció i veuria apropar-se el revolt de les Cabres.

De l’exterior venia una melodia llarga, bonica i trista. Una daurada grossa. L’ocell solitari de la muntanya, prim i seriós. Un ocell que et segueix quan surts a caminar, que et cuida, però sempre a una distància prudent. Com si tingués massa por de fer un amic, però que, no obstant, necessita algú que l’escolti quan canta sobre la seva solitud.

2

Vaig arribar a la gasolinera a dos quarts de sis, mitja hora abans de l’habitual un dilluns.

L’Egil era darrere del taulell i semblava cansat.

—Bon dia, mestre —va dir, sense cap mena d’entonació. L’Egil era com la daurada grossa: només tenia una nota.

—Bon dia. Hi ha hagut tràfec aquesta nit?

—No —va dir, fent veure que no s’adonava que era una pregunta retòrica, com se sol dir. Que jo sabia que no hi havia mai tràfec els diumenges al vespre, després que marxessin els cotxes de la gent que venia a passar el cap de setmana a les cabanes. Que li feia la pregunta perquè la zona dels assortidors no estava ni endreçada ni rentada.

En altres gasolineres obertes les vint-i-quatre hores del dia, la norma és que qui fa el torn de nit, si està sol, no surti de l’edifici de la gasolinera, però jo no suporto el desordre, i la colla dels xavals bojos del volant, que van calents com verros i fan servir la gasolinera de bar de frankfurts, sala de fumadors i niu d’amor tot alhora, generen molt de paper, burilles i, sí, ara i adés, condons usats. Tanmateix, com que també compren les salsitxes, les cigarretes i els condons a la gasolinera, no tinc la intenció d’espantar aquests clients; que seguin als seus cotxes i vegin el món passar de llarg, si volen. En comptes d’això, obligo qui fa el torn de nit a endreçar les instal·lacions quan es presenta l’ocasió. Havia grapat un rètol a l’excusat del personal, de manera que el tenies davant dels morros quan seies al tron: «FES EL QUE CAL. TOT DEPÈN DE TU. FES-HO ARA». Tot i que probablement l’Egil creia que el missatge es referia a acabar de cagar, els havia avisat tantíssimes vegades que calia endreçar i assumir responsabilitats que el normal seria que hagués captat aquella pulla verbal del tràfec nocturn. L’Egil, però, no sols estava cansat, sinó que era un noi simple de vint anys a qui li havien adreçat tantes pulles a la vida que ja no li molestaven gaire. I, és clar, si vols passar les menys fatigues possibles, la tàctica de fingir que entens una mica menys del que entens en realitat no és la més idiota del món. Al capdavall, doncs, potser l’Egil no era tan idiota com semblava.

—Arribes d’hora, mestre.

Una mica massa d’hora perquè hagis tingut temps d’endreçar la zona dels assortidors de manera que em facis creure que ha estat neta i polida tota la nit, vaig pensar.

—No podia dormir —vaig dir. Vaig anar a la caixa i vaig pitjar el menú del torn de caixa, amb què es tancava la jornada. Vaig sentir que la impressora del despatx començava a treballar—. Ves a casa i dorm una mica.

—Gràcies.

Vaig entrar al despatx i vaig començar a llegir l’informe de facturació mentre encara sortia paper de la impressora. Feia bona pinta. Un altre diumenge mogut. La nostra carretera nacional potser no és la més transitada del país, però amb trenta-cinc quilòmetres fins a la pròxima gasolinera en ambdós sentits, havíem esdevingut un oasi per als automobilistes, sobretot famílies amb nens que tornaven a casa des de les seves cabanes. Havia muntat un parell de taules amb bancs a fora, al costat dels bedolls i amb vistes al llac de Budal, on ingerien hamburgueses, brioixos i refrescos com si els haguessin de donar una medalla, com se sol dir. Ahir havíem venut gairebé tres-cents brioixos. Jo tenia menys mala consciència per les emissions de CO2 que per la intolerància al gluten que infligia al món. Vaig recórrer el paper amb els ulls i vaig veure que l’Egil havia llençat salsitxes. No passava res, però, com de costum, la quantitat era una mica massa en relació amb la xifra de vendes.

L’Egil s’havia canviat i es dirigia cap a la porta.

—Egil?

Es va posar rígid i es va aturar.

—Sí?

—Sembla que algú s’ha divertit escampant paper de cuina al voltant de l’assortidor dos.

—Ara el pesco, mestre. —Va somriure i va marxar.

Vaig sospirar. No és fàcil trobar treballadors qualificats en un poble tan petit. Els intel·ligents marxen a Oslo o a Bergen a estudiar, i els emprenedors, a Notodden, a Skien o a Kongsberg a fer diners. I per als que es queden, com ara l’Egil, no hi ha gaire varietat de llocs de treball. Si l’acomiadés, aniria de cap a viure de l’assistència social. I això no li faria reduir la ingesta de frankfurts; simplement es posaria a l’altra banda del taulell i els pagaria. Diuen que el sobrepès és sobretot un problema rural. Evident: és fàcil menjar coses reconfortants quan t’estàs en una gasolinera i veus tota aquella gent que passa per allà i que va a altres llocs que t’imagines que són millors que aquest, amb cotxes que tu no et podràs permetre mai, amb noies amb qui no t’atreviries mai a parlar, a menys que fos al ball del poble i tu anessis d’allò més torrat. Així i tot, hauria de parlar seriosament amb l’Egil aviat. A la seu central no li importaven els Egils d’aquest món, sinó el balanç de resultats. Comprensible. L’any 1969 hi havia set-cents mil automòbils i més de quatre mil gasolineres a Noruega. Quaranta-cinc anys després, la xifra d’automòbils gairebé s’havia quadruplicat, però la de gasolineres era de menys de la meitat. Era difícil per a ells i difícil per a nosaltres. I bé que a les estadístiques del sector havia llegit que a Suècia i Dinamarca més de la meitat de les gasolineres que havien sobreviscut ja s’havien automatitzat i operaven sense personal. La disseminació de la població ha fet que aquí a Noruega resistim, però és evident que els operaris dels assortidors de gasolina també són una espècie en extinció en aquest país. Què hi farem, fins a cert punt ja ens hem extingit. Quan va ser l’última vegada que vau veure un de nosaltres omplir un dipòsit de gasolina? Estem massa ocupats encolomant-vos frankfurts, refrescos, pilotes de platja, carbó per a la barbacoa, líquid per a l’eixugavidres i aigua embotellada que no és millor que la que surt de l’aixeta, però com que l’envien amb avió, costa més que els vídeos que tenim en oferta. No em queixo, però. Quan la cadena de gasolineres va mostrar interès pel taller mecànic de què m’havia fet càrrec quan tenia vint anys, no va ser pels dos assortidors de gasolina que tenia a fora ni perquè fos un èxit econòmic, sinó per la ubicació. Em van dir que els havia impressionat el fet que hagués resistit tant, perquè els tallers de la zona feia temps que havien estat esborrats del mapa, i em van oferir la feina d’encarregat de la gasolinera, juntament amb una misèria per la propietat. Potser n’hauria pogut aconseguir una mica més, però els Opgard no regategem. No havia fet els trenta anys i em sentia derrotat. Em vaig gastar aquells diners a fer construir una cambra de bany a la granja, per poder-m’hi traslladar des del cau de solter que havia muntat al taller. Com que al solar que els vaig vendre hi havia força espai, la cadena va construir una gasolinera al costat de l’edifici del taller, que va deixar tal qual, i va transformar l’antic rentador en un modern tren de rentatge automàtic.

La porta es va tancar d’un cop darrere l’Egil i vaig recordar que la central havia dit que sí a les portes corredisses automàtiques que els havia demanat que instal·lessin. Arribarien la setmana vinent. Els de la central ens havien fet saber que estaven contents amb nosaltres. El cap de vendes, que venia cada quinzena, era tot somriures i acudits dolents, i de vegades em posava la mà a l’espatlla i, com si fos una confidència, em deia que estaven contents. És clar que estaven contents. Veien el balanç. I que lliuràvem una batalla aferrissada i rendible contra l’extinció. Malgrat el fet que la zona dels assortidors no sempre estava neta i polida durant els torns de l’Egil.

Tres quarts de sis. Vaig pinzellar els brioixos que s’havien descongelat i inflat durant la nit. Allò em va fer recordar la bona època que havia passat a la fossa lubricant motors. Vaig veure un tractor que s’apropava al tren de rentatge. Sabia que després que aquell pagès hagués acabat de rentar i netejar el vehicle amb aigua a pressió, a mi em tocaria fer el mateix amb el terra. Com a encarregat de la gasolinera, tenia les responsabilitats directives de contractació, comptabilitat, entrevistes amb els empleats, seguretat i tota la pesca, però endevineu a què dedica la majoria del temps un bon encarregat de gasolinera. A netejar. I en segona posició hi ha fornejar brioixos.

Vaig parar atenció al silenci. Més ben dit, de silenci, no n’hi ha mai. Hi ha una simfonia uniforme i constant de sons que no s’aturen fins que no acaba el cap de setmana, els turistes de les cabanes han tornat a casa i tornem a tancar la botiga de nit. Hi ha màquines de cafè, aparells per coure salsitxes, neveres de refrescos, congeladors. Tots tenen sons diferents, però en destaca la torradora en què fiquem els panets per a les hamburgueses. Cloqueja d’una manera d’allò més tendra, gairebé com un motor ben lubricat, si tanques els ulls i somies que tornes al passat. L’última vegada que el cap de vendes va passar per aquí, em va suggerir que posés música de fons a la botiga. Em va explicar que hi ha estudis de recerca que demostren que les notes adients afecten les ganes de comprar tant com la gana. Jo vaig assentir parsimoniosament amb el cap, però no vaig dir res. M’agrada que hi hagi silenci. Aviat s’obrirà la porta. Probablement serà un operari, que solen ser els que necessiten gasolina o un cafè abans de les set.

Vaig veure que el pagès omplia el dipòsit del tractor amb dièsel per a camions, el que és lliure d’impostos. Sabia que unes gotes acabarien al dipòsit del seu automòbil privat quan arribés a casa, però allò era un assumpte entre ell i la policia, jo no m’hi ficava.

Vaig passejar la mirada pels assortidors, per la carretera, per la sendera per a ciclistes i vianants, i la vaig aturar en una de les cases de fusta típiques del poble, de tres plantes, edificada just després de la guerra, amb una veranda orientada cap al llac de Budal, finestres brutes de la pols de la carretera i un rètol enorme clavat a la paret que anunciava tallades de cabells i solàrium d’una manera que devia fer la impressió als transeünts que la tallada de cabells i el bronzejat es feien de manera simultània, com se sol dir. I que es feien a la sala d’estar de la gent que vivia allà. Jo no havia vist mai entrar-hi ningú que no fos de la zona i, com que tothom del poble sabia on vivia la Grete, no està gens clar per a què servia aquell rètol.

Llavors vaig veure la Grete al costat de la carretera, congelant-se amb les Crocs i la samarreta de màniga curta, mirant a consciència a dreta i esquerra abans de creuar a la nostra banda.

Feia tan sols sis mesos que un conductor d’Oslo, que afirmava que no havia vist el senyal del límit de cinquanta, havia atropellat el nostre mestre de noruec una mica carretera avall. Tenir una gasolinera situada en un poblet té avantatges i inconvenients. Els avantatges són que els veïns et compren els queviures i que, com que el límit de velocitat és de cinquanta, els cotxes forasters poden entrar-hi espontàniament. Quan tenia el taller mecànic, també contribuíem als altres negocis del poble, ja que els clients de fora que necessitaven reparacions d’envergadura solien menjar a la cafeteria i passar la nit en una de les cabanes del càmping que hi ha al costat del llac. L’inconvenient és que perdre tot aquest trànsit només és qüestió de temps. Els automobilistes volen tenir recorreguts rectes amb límits de noranta, no haver de zigzaguejar entre cada coi de poblet que es trobin de camí a la seva destinació. Feia temps que estava a punt el disseny d’un nou traçat de la carretera nacional que circumval·laria Os, però fins ara ens havia salvat la geografia, ja que senzillament a les autoritats de carreteres els havia resultat massa car perforar un túnel a través de les nostres muntanyes. Però el túnel arribarà. Tan cert com que el Sol farà saltar a miques el nostre sistema solar d’aquí a dos mil milions d’anys, i això altre tardarà molt menys. Naturalment, acabar sent un recés de pau significaria que hauríem d’abaixar la persiana directament tots els que vivim del trànsit de pas, però per a la resta del poble, el sisme també seria, si fa no fa, com quan s’acomiadi el Sol. Els pagesos continuarien munyint les vaques i cultivant el que creix aquí dalt a les altures, però a què es dedicarien els altres, sense la carretera nacional? A tallar-se els cabells els uns als altres i a bronzejar-se fins a acabar socarrats?

Es va obrir la porta. Quan érem més joves, la Grete era de pell lívida i cabells llisos i apagats. Ara era de pell lívida i amb una permanent que li donava un aire esgarrifós, si dic les coses com les veig. Bé, naturalment la bellesa no és cap dret humà, però amb la Grete, el Creador havia estat garrepa de debò. L’esquena, la nuca, els genolls, tot era mig corb; fins i tot l’enorme nas aguilenc semblava un element estrany, una cosa que s’havia clavat a la força en aquella cara estreta. Tanmateix, si el Creador s’havia prodigat amb el nas, havia estat mesquí amb la resta. Celles, pestanyes, pits, malucs, galtes, barbeta… La Grete no tenia res d’això. Els llavis eren prims i semblaven cucs. Quan era jove, es tapava aquells cucs color carn amb una capa gruixuda de pintallavis escarlata i, de fet, li quedava d’allò més bé. Llavors, però, un dia es va deixar de maquillar de cop i volta. Devia ser més o menys quan en Carl va marxar del poble.

He d’admetre que és possible que els altres no veiessin la Grete Smitt com jo. És possible que fos atractiva a la seva manera, que la manera com jo veia el seu exterior estigués influïda pel que opinava del seu interior. I tampoc afirmo que la Grete Smitt fos directament malvada. Estic segur que hi ha algun diagnòstic psiquiàtric que és més falaguer, com se sol dir.

—Avui talla —va dir la Grete.

Probablement es referia al vent del nord, que quan baixa escombrant a través de la vall porta olor de glacera i el recordatori de la transitorietat de l’estiu. La Grete s’havia criat al poble, però probablement havia adquirit aquesta mena d’expressions dels seus pares, que venien de la regió de Nord-Norge i van regentar el càmping fins que va fer fallida. Vivien del subsidi després que a tots dos se’ls detectés una forma rara de neuropatia perifèrica derivada de la diabetis que, pel que sembla, fa que tinguis la sensació de caminar sobre trossos de vidre. El veí de la Grete em va explicar que en cap cas aquesta neuropatia és contagiosa i que allò devia ser un miracle estadístic. Tanmateix, es produeixen miracles estadístics constantment, i ara els pares vivien al segon pis, just a dalt del rètol «Perruqueria i Solàrium Grete», i rarament es deixaven veure.

—Així que en Carl ha tornat?

—Sí —vaig contestar, tot i que sabia que allò no era una pregunta per contestar amb un sí o amb un no. Era una constatació amb signe d’interrogació, una exhortació a explicar-li coses. Jo no tenia cap intenció de fer-ho. La Grete tenia una relació malsana amb en Carl—. Què et poso?

—Em pensava que li anava d’allò més bé, al Canadà.

—Doncs resulta que a la gent li pot venir de gust tornar a casa encara que els hi vagi bé.

—Tinc entès que el mercat immobiliari d’allà és molt imprevisible.

—Sí, o puja molt de pressa o una mica més a poc a poc. Un cafè? Un brioix amb crema?

—Em pregunto què fa tornar un peix gros de Toronto al nostre poble.

—La gent —vaig dir. Ella estudiava la meva cara de pòquer.

—Potser —va dir—. Però he sentit a dir que ha vingut amb un souvenir cubà, oi?

Podria haver estat fàcil sentir llàstima per la Grete. Amb els pares vivint del subsidi, un nas com un impacte de meteorit, sense clients, sense pestanyes, sense home, sense Carl i, pel que sembla, sense desitjar-ne cap altre. Amb tot, hi havia aquell escull submarí de maldat en què no reparaves fins que no havies vist algú esgarrapar-ne el fons. Potser era la llei de Newton que diu que qualsevol acció condueix a una reacció corresponent, que tot el mal que li havien fet s’havia d’infligir als altres. Si de jove en Carl no se l’hagués follat borratxo contra un arbre durant una de les festes del poble, potser ella no seria així. O potser seria així de totes maneres.

—Un souvenir cubà —vaig dir, mentre eixugava el taulell—. Sona a cigar.

—Sí, oi? —va dir, i es va inclinar per sobre el taulell, com si estiguéssim compartint idees polítiques prohibides—. Morè, agradable de xuclar i… i…

Fàcilment inflamable, hi va contribuir el meu cervell de manera involuntària, encara que tenia més ganes d’embotir-li un brioix amb crema a la boca per aturar aquell reguitzell de porqueria.

—Pestilent —se li va acudir finalment. La seva boca de cuc feia un somriure burleta, semblava contenta amb l’analogia, com se sol dir.

—Només que no és de Cuba —vaig dir—. És de Barbados.

—Sí, ja —va dir la Grete—. Tailandesa, russa… Tant se val, segur que és dòcil.

Em vaig donar per vençut, ja no era capaç d’ocultar que m’havia provocat.

—Què has dit?

—Que segur que és gràcil —va dir la Grete amb un somriure burleta, triomfalment.

Em vaig remoure, incòmode.

—Què vols, Grete?

La Grete va repassar amb els ulls la prestatgeria darrere meu.

—La mare necessita piles per al comandament a distància.

Jo ho dubtava, perquè la seva mare havia passat per aquí i havia comprat piles feia dos dies, trepitjant el terra amb els peus adolorits, com si fos lava. Li vaig allargar les piles a la Grete i les vaig marcar a la caixa.

—Shannon —va dir la Grete, mentre es demorava amb la targeta al lector—. N’he vist fotos a l’Instagram. Té algun problema?

—No, que jo hagi notat —vaig dir.

—Au, vinga, no pots ser tan blanca, venint de Barbados. I què li passa a l’ull?

—Ara el comandament a distància anirà com un tret.

La Grete va retirar la targeta i se la va ficar al moneder.

—A reveure, Roy.

Vaig assentir parsimoniosament amb el cap. Per descomptat que ens tornaríem a veure; passa amb tot i amb tothom en aquest poble. Però ella intentava dir-me alguna cosa més, per això vaig assentir com si l’entengués, i amb això esperava evitar haver de sentir la resta.

La porta va lliscar darrere seu, però no es va tancar del tot, encara que jo n’havia tensat els ressorts. Ja trigaven, les noves portes automàtiques.

A les nou ja havia arribat una empleada i vaig poder sortir una estona a netejar el rastre del tractor. Com m’esperava, hi havia fragments enormes de gleva i fang a terra. Tenia una barreja preparada de netejador industrial Fritz, aquell que elimina la majoria de la brutícia, i mentre rentava a pressió aquella zona, pensant en quan érem adolescents i estàvem convençuts que la vida es podia posar en renou d’un dia per l’altre —i així va ser—, vaig sentir una punxada entre els omòplats. Com la calor que desprèn un punt làser vermell quan el grup d’operacions especials de la policia et té al punt de mira. Per això no em vaig sobresaltar en sentir que algú s’escurava el coll darrere meu. Em vaig girar.

—Que hi ha hagut lluita de fang? —va preguntar el policia rural, mentre la cigarreta se li balancejava entre els llavis prims.

—Un tractor —vaig dir.

Va assentir amb el cap.

—Així que el teu germà ha tornat?

El policia rural Kurt Olsen era un home prim de galtes xuclades amb bigoti de morsa que sempre duia una cigarreta a la comissura dels llavis, texans ajustats i unes botes de pell de serp que havia heretat del seu pare. En Kurt s’assemblava cada cop més a en Sigmund Olsen, l’antic policia rural del poble, que també tenia els cabells clars i llargs i que em recordava Dennis Hopper a Easy Rider. En Kurt Olsen era camatort, com un cert tipus de futbolistes. Tenia dos anys menys que jo i en la seva època va ser capità de l’equip local de la quarta divisió. Tècnicament sòlid i amb un bon cap per a la tàctica, podia córrer sense parar els noranta minuts, malgrat que fumava com un carreter. Tothom deia que en Kurt Olsen hauria d’haver jugat a les divisions superiors. Aleshores, però, s’hauria d’haver traslladat a un lloc més gran i s’hauria arriscat a acabar a la banqueta. Per què canviar l’estatus d’heroi local per això?

—En Carl va arribar ahir —vaig confirmar—. Com ho has sabut?

—Per això —va dir, mentre desplegava un cartell i me l’ensenyava.

Vaig ofegar el raig d’aigua. «UNIU-VOS A L’AVENTURA!» era el títol. I a sota: «HOTEL SPA D’ALTA MUNTANYA OS». Vaig continuar llegint. L’Olsen em va deixar fer-ho amb calma. Com que teníem més o menys la mateixa edat, potser sabia que soc el que el tutor de la meva classe havia denominat «lleugerament dislèxic». Quan el tutor ho va explicar als meus pares i d’una tirada va mencionar que la dislèxia solia ser hereditària, el meu pare va fer un bot i li va preguntar si insinuava que el nen era bastard. Però llavors la mare li va recordar que un dels cosins d’Oslo del pare, l’Olav, era dislèxic i que no li havia anat gaire bé a la vida. Quan en Carl es va assabentar de la reunió, es va oferir a ser el meu «monitor de lectura», com ho denominava. I sé que ho deia sincerament, que hi hauria esmerçat temps i esforç de bon grat. Però li vaig dir que no. Qui vol tenir el seu germà petit de mestre?

El cartell era una invitació a una reunió d’inversors al centre social Årtun. Deia que hi estava convidat tothom. L’assistència a la reunió era sense compromís i hi hauria cafè i gofres.

Me’n vaig adonar abans d’arribar al nom i a la signatura al peu del cartell. Aquí teníem el motiu pel qual en Carl havia tornat a casa.

Després del nom —Carl Abel Opgard—, hi havia la titulació. Master of Business. Ni més ni menys.

No sabia ben bé què pensar, només que ja em veia a venir problemes.

—Està penjat a totes les parades d’autobús i a tots els pals de llum al llarg de la carretera nacional —va dir el policia rural.

Aparentment, en Carl també s’havia llevat d’hora.

El policia rural va enrotllar el cartell.

—Com que no ha demanat permís, infringeix l’article 33è de la llei de carreteres. Li podries demanar que despengi els cartells?

—Per què no l’hi demanes tu mateix?

—No tinc el seu número de telèfon i… —Es va posar el cartell sota el braç i els polzes sota el cinturó dels Levi’s ajustats, i va fer un gest amb el cap en direcció nord—. Em voldria estalviar el viatge. L’hi diràs de part meva?

Vaig assentir lentament mentre alçava els ulls cap al lloc on el policia rural es volia estalviar el viatge. Des de la gasolinera no es veia Opgard, només s’entreveia el revolt de les Cabres i un camp gris al capdamunt del precipici. La casa, situada cap a l’interior de la plana que hi havia a dalt, quedava fora de la vista. Amb tot, aquell dia s’hi veia una cosa. Una cosa vermella. I llavors em vaig adonar de què era. Una bandera noruega. En Carl havia tingut els collons d’hissar la bandera un dilluns. No era el que feia el rei a palau per fer saber que era a casa? Em vaig haver d’aguantar les ganes de riure.

—Que demani permís —va dir el policia rural, i va mirar el rellotge—, i ja ens ho mirarem.

—Entesos.

—Entesos. —El policia rural es va endur dos dits a un barret de cowboy imaginari.

Tots dos sabíem que es tardaria un dia a despenjar els cartells i llavors ja haurien fet el seu paper. Qui no hagués vist la invitació, n’hauria sentit a parlar.

Em vaig girar i vaig tornar a engegar el raig d’aigua.

Seguia allà, però. Aquella escalfor entre els omòplats. Tal com hi havia estat tots aquests anys. La sospita d’en Kurt Olsen, que, sense perdre punt, m’anava socarrant la roba, la pell i la carn i que només s’aturava en topar contra l’ossamenta sòlida. Contra la voluntat i la perseverança. Contra la manca de proves i de fets.

—Què és allò d’allà? —va entonar la veu d’en Kurt Olsen.

Em vaig girar, fingint sorpresa pel fet que continués allà. Va assenyalar amb el cap la graella metàl·lica del terra per on s’esmunyia l’aigua. Cap a uns fragments d’alguna cosa que s’havien quedat allà i que no s’havien dissolt.

—Vaja —vaig dir.

El policia rural es va asseure a la gatzoneta.

—En raja sang —va dir—. És carn.

—Segur —vaig dir.

Va alçar els ulls per mirar-me. De la cigarreta, només en quedava una burilla incandescent.

—Un ant —vaig dir—. L’han atropellat. S’enganxen a la graella del cotxe. Després venen aquí a netejar la merda.

—No has dit que era un tractor, Roy?

—Apostaria que és d’un cotxe d’aquesta nit passada —vaig dir—. L’hi puc preguntar a l’Egil, si és que ho vols… —el policia rural va fer un bot cap enrere quan vaig dirigir el raig contra el tros de carn, que es va desenganxar de la graella i va acabar flotant pel terra de ciment—… investigar.

Els ulls d’en Kurt Olsen llambregaven. Es va espolsar els camals dels pantalons, tot i que estaven secs. No sé si hi rumiava, no sé si recordava que era la paraula que ell havia fet servir aquella vegada. Investigar. Que allò s’havia d’investigar. En Kurt Olsen no em disgustava, probablement era un paio simpàtic que només feia la seva feina. Però les seves investigacions sí que em disgustaven d’allò més. I no sé si hauria vingut amb aquests cartells si hi hagués posat un altre nom i no Opgard.

Quan vaig tornar a entrar a la gasolinera, hi havia dues adolescents. L’una era la Julie, que havia rellevat l’Egil darrere el taulell. L’altra, la clienta, em donava l’esquena. Tenia el cap decantat, esperava i no va fer cap gest de girar-se, encara que s’havia obert la porta. De tota manera, em va semblar reconèixer la nena de can Moe, la filla del llauner. La Natalie. De tant en tant, la veia rondar amb la colla dels bojos del volant. Mentre que la Julie era un llibre obert, sorollosa i d’allò més jovial, com se sol dir, la Natalie Moe tenia la cara sensible i tanmateix hermètica, inexpressiva, com si intuís que cada sentiment que revelés seria objecte de menyspreu o de ridícul. Coses de l’edat. Tot i que ja devia fer batxillerat, oi? En qualsevol cas, jo ja m’havia fet una idea de què passava, havia percebut la vergonya i m’ho va confirmar la Julie, que em feia senyals mentre apuntava amb el cap al prestatge amb les píndoles de l’endemà. El cas és que com que la Julie només té disset anys, no pot vendre ni tabac ni medicaments.

Vaig fer la volta al taulell, decidit a fer que el turment fos com més breu millor per a la nena de can Moe.

—EllaOne? —li vaig preguntar, i vaig dipositar la capseta blanca al taulell, al seu davant.

—Eh? —va fer la Natalie Moe.

—La teva píndola de l’endemà —va dir la Julie sense pietat.

La vaig marcar a la caixa amb la meva targeta, de manera que semblés que una persona adulta i presumptament responsable havia gestionat la venda. La nena de can Moe va desaparèixer per la porta.

—S’allita amb en Trond-Bertil —va dir la Julie, i va fer petar el globus del xiclet—. Té més de trenta anys, dona i criatures.

—És massa jove —vaig dir.

—Massa jove per a què? —La Julie em va mirar. Era estrany, perquè no era una noia corpulenta, però era com si tot en ella fos gros. Els cabells arrissats, les mans voluminoses, els pits pesats sota les espatlles amples. La boca gairebé vulgar. I els ulls, unes lluernes grosses de color blau que miraven sense por directament els meus—. Per ficar-se al llit amb un de més de trenta?

—Massa jove per prendre decisions assenyades a tota hora —vaig dir—. Potser n’aprendrà.

La Julie va esbufegar.

—Quan? L’endemà, com amb la píndola? A més, que una noia sigui jove no significa que no sàpiga què vol.

—Potser tens raó.

—Però quan fem cara d’innocent a posta, els homes penseu «Ai, pobreta», que és justament el que volem que penseu. —Va riure—. Sou d’allò més simples.

Em vaig posar els guants de plàstic i vaig començar a untar les baguets.

—Que teniu una societat secreta? —vaig preguntar.

—Eh?

—Les que us penseu que sabeu com són totes les altres dones. Que us expliqueu com funcioneu i així teniu una mena de panoràmica interna completa? Perquè pel que fa als homes, jo només sé que no en sé una merda. Que n’hi ha de tots colors. Que, pel cap alt, només el quaranta per cent de tot el que crec que sé d’un home és encertat. —Anava ficant el salami i les rodanxes d’ou que ens subministraven ja tallats—. I se suposa que som nosaltres, els simples. Sincerament, només em queda felicitar les que sou capaces de captar com és el cent per cent de l’altra meitat de la humanitat.

La Julie no va contestar. Vaig veure que s’empassava la saliva. Devia ser pel poc que havia dormit la nit abans que vaig fer servir l’artilleria pesant contra una adolescent que havia abandonat els estudis. La mena de noia que ha arribat massa d’hora a totes les coses equivocades, però que encara no ha arribat a les correctes. Però ja hi arribaria. Tenia attitude, com deia el pare. Era rebel, però ara encara necessitava més estímul que no oposició. Evidentment, li calien les dues coses, però sobretot estímul.

—Ja comences a dominar això de canviar els pneumàtics —vaig dir.

Tot i que era setembre, el cap de setmana anterior havia nevat a la zona de les cabanes del capdamunt de la muntanya nua. I encara que no veníem rodes ni anunciàvem cap servei de canvi de pneumàtics, resulta que la gent de ciutat passava per aquí amb els seus vehicles tot camí, i ens suplicava i ens implorava que ho féssim. Tant homes com dones. I és que resulta que no saben fer ni les coses pràctiques més bàsiques. El dia que una tempesta solar posi fora de joc tot el que funciona amb energia elèctrica es moriran abans d’acabar-se la setmana.

La Julie somreia. Semblava gairebé massa contenta i tot. Quina volubilitat.

—Als de ciutat els sembla que la carretera ja està relliscosa —va dir la Julie—, però imagina quan arribi el fred de debò, vint o trenta graus sota zero.

—Llavors estarà menys relliscosa —vaig dir.

Em va mirar inquisitivament.

—El gel és més relliscós a mesura que s’aproxima al punt de fusió —vaig dir—. I és més relliscós que mai exactament a set graus sota zero. Per això és la temperatura que intenten mantenir al gel de les pistes d’hoquei. I el que ens fa patinar no és una capa fina invisible d’aigua a causa de la pressió i la fricció, com se solia pensar, sinó el gas que es genera per les molècules que queden soltes a aquestes temperatures.

Em va mirar amb uns ulls que expressaven una admiració infundada.

—Com és que saps aquestes coses, Roy?

No cal dir que em va fer sentir com un d’aquests idiotes que jo mateix no suporto, que ufanegen amb coneixements arbitraris i superficials que es treuen de la màniga.

—Surten en aquestes dallonses que venem —vaig dir, i vaig assenyalar amb el dit els prestatges de les revistes, on hi havia la revista de divulgació científica Illustrert Vitenskap al costat d’altres revistes de cotxes, vaixells, caça i pesca, la True Crime i, per la pressió del cap de vendes, un parell de revistes de moda.

La Julie, però, no em va deixar baixar del pedestal tan fàcilment:

—A mi em sembla que trenta anys no són tants. Almenys és millor que no ser com els xavals infantils de vint i pocs que es pensen que són adults perquè tenen carnet de conduir.

—Jo en tinc més de trenta, Julie.

—De debò? Llavors quants anys té el teu germà?

—Trenta-cinc.

—Ahir va venir a fer gasolina —va dir.

—Tu no treballaves.

—Unes amigues i jo érem al cotxe d’en Knerten. Ens va dir que era el teu germà. I saps què van dir les meves amigues? Van dir que el teu germà és un DILF.

No vaig contestar.

—Però saps què? A mi em sembla que tu ets més DILF.

La vaig mirar amb reprensió. Ella va fer un somriure burleta. Es va redreçar gairebé imperceptiblement i va tirar aquelles espatlles amples cap enrere.

—DILF significa…

—Gràcies, crec que ja m’imagino què vol dir, Julie. Surts a rebre l’entrega d’Asko?

Un camió de repartiment de mercaderies havia maniobrat davant de la gasolinera. Aigua mineral i llaminadures. La Julie em va clavar una mirada d’avorriment mortal d’allò més ben assajada. Va bufar un globus amb el xiclet i el va fer esclatar. Es va apujar la caputxa i va sortir.

3

—Aquí? —vaig preguntar amb escepticisme, mentre contemplava el nostre ermàs.

—Aquí —va dir en Carl.

Monticles coberts de bruc. Roca viva fuetejada pel vent. Unes vistes collonudes, és clar, amb cims emblavits arreu i el sol llambrejant al llac. Però així i tot…

—Hauràs de construir una carretera fins aquí —vaig dir—. Aigua. Clavegueram. Electricitat.

—Sí. —En Carl reia.

—I fer el manteniment d’una cosa que és al capdamunt… al capdamunt d’un coi de muntanya.

—És únic, oi?

—I preciós —va dir la Shannon, que era darrere nostre amb els braços plegats, tremolant de fred, tot i que duia l’abric negre posat—. Serà preciós.

Havia tornat de la gasolinera d’hora i el primer que vaig fer, evidentment, va ser demanar explicacions a en Carl pel tema dels cartells.

—Sense dir-me’n ni piu? —vaig dir—. Que no saps quantes preguntes m’han fet al llarg del dia?

—Quantes? I semblaven positives? —En Carl m’ho va preguntar amb tant d’entusiasme que em vaig adonar que tant se li’n fotia, que jo em pogués sentir ignorat o atropellat.

—Càgon l’ou —vaig dir—. Per què no m’has dit que havies tornat per això?

En Carl m’havia posat el braç a l’espatlla i em dedicava aquell punyeter somriure tendre.

—Perquè no volia que et quedessis amb la meitat de la història, Roy. No volia que vinguessis aquí i que et comencessis a plantejar tota mena d’objeccions, perquè ets escèptic de mena, i ho saps. Vinga, anem a sopar i després t’explicaré tota la història. D’acord?

Suposo que em vaig amansir, si més no pel fet que, per primer cop des que la mare i el pare havien mort, el sopar era a taula quan vaig tornar de la feina.

Després de cruspir-nos el menjar, en Carl em va ensenyar els plànols de l’hotel. Semblava un iglú situat a la Lluna. Sols que per aquesta lluna es passejaven un parell de rens. Aquests rens i una mica de molsa eren els únics ornaments externs que havia dibuixat l’arquitecte; altrament, allò semblava força despullat i avantguardista. Curiosament, m’agradava, però suposo que era perquè hi veia una cosa que s’assemblava a una gasolinera a Mart, no un hotel on la gent aniria a passar una estona agradable. Vull dir que segurament la gent s’estima més que aquesta mena de llocs tinguin una mica més de caliu i que estiguin més ornamentats, que tinguin una mica més de romanticisme nacional, pintures de roses a les parets, herba a la teulada, un aire de residència reial de conte de fades o què collons sé jo.

Després vam recórrer l’escàs quilòmetre que separava la casa d’aquell solar hipotètic on el sol de la tarda feia resplendir el bruc i el granit polit dels cims.

—Mira com encaixa amb el paisatge —va dir en Carl, mentre dibuixava a l’aire l’hotel que ens havíem estat mirant al menjador—. El paisatge i la funció són els factors determinants, no les expectatives populars pel que fa a com ha de ser un hotel d’alta muntanya. Aquest és un hotel que ha de modelar les idees de la gent sobre l’arquitectura, no simplement seguir-li el corrent.

—Ja —vaig contestar. Em semblava que hi havia motius per a l’escepticisme i suposo que la meva resposta ho reflectia.

En Carl em va explicar que l’hotel tindria dues-centes habitacions i onze mil metres quadrats. Podria estar acabat dos anys després del primer cop de pala. O de la primera detonació, ja que aquí no hi havia gaire terra. Segons els «càlculs pessimistes» d’en Carl, tindria un cost estimat de quatre-cents milions de corones.

—Com penses aconseguir els quatre-cents milions?

En Carl em va contestar abans que jo acabés de dir la frase:

—Al banc.

—La Caixa d’Estalvis d’Os?

—No, no —va dir, rient—. És massa petita. El banc DnB, a la ciutat.

—I per què t’haurien de prestar quatre-cents milions per a aquesta… —No vaig dir «bogeria», però com que les alternatives més lògiques («hotel», «projecte») eren mots masculins, crec que la intenció era força evident.

—Perquè no constituirem una societat de responsabilitat limitada, sinó una SC.

—Una SC?

—Una societat col·lectiva, amb responsabilitat conjunta. Els del poble no tenen gaires diners en efectiu, però les granges i els terrenys on viuen són propietat seva. Amb una SC no cal que aportin ni una corona per participar en aquesta aventura. I tothom que s’hi afegeixi, tant li fa l’estatus que tingui, tindrà una participació igual i guanyarà el mateix. Es poden quedar asseguts a la poltrona i respondre amb les seves propietats. I per això el banc bavejarà per l’oportunitat de finançar-ho tot plegat. No han tingut mai una garantia millor. Literalment, tenen tot un poble en penyora.

Em vaig gratar el cap.

—Vols dir que si tot això se’n va a la merda, llavors…

—Llavors els participants hauran de respondre només amb la seva participació. Si en som cent i la societat fa fallida i té un deute de cent mil corones, ni tu ni cap dels altres haureu de desembutxacar més de mil corones per cap. I encara que a una part dels participants els costi desembutxacar les mil corones, no és problema teu, sinó dels creditors.

—Òndia, tu.

—Preciós, oi? Com més gent hi participi, menys risc per persona. Però també menys guanyaran quan el negoci prosperi, és clar.

Allò era molt per assimilar. Un model de societat en què no havies de desembutxacar ni una corona i et limitaves a cobrar diners a cabassos si tot anava com havia d’anar. I si se n’anava a la merda, només havies de pagar la part corresponent a la teva participació.

—D’acord —vaig dir, mentre provava de rumiar on podia estar el truc—. Però per què en dius «reunió d’inversors» si no han d’invertir-hi res?

—Perquè «inversor» queda molt més vistós que «participant», no et sembla? —En Carl es va ficar els polzes al cinturó i va estrafer la veu—: Jo no soc un simple pagès, soc inversor hoteler, saps? —Va esclatar a riure—. És psicologia pura i dura. Quan una part de la gent del poble s’hagi inscrit com a participant, la resta no suportarà la idea que el veí es compri un Audi i s’anomeni hoteler mentre que ells en queden exclosos. És preferible arriscar-se a perdre unes quantes corones, sempre que el veí faci el mateix.

Vaig assentir parsimoniosament. Pot ser que la part de la psicologia l’hagués encertat de ple.

—El projecte és sensat, però la dificultat és posar-lo en dansa. —En Carl va donar una puntada de peu a la muntanya—. Aconseguir que els primers s’hi comprometin. Gent que pugui ensenyar als altres que la participació al projecte és atractiva. Si ho aconseguim, tothom s’hi voldrà embarcar i llavors tota la resta anirà rodada.

—Molt bé. I com penses convèncer els primers?

—Quan ni tan sols aconsegueixo convèncer el meu germà, vols dir? —Feia aquell somriure agradable i sincer, amb els ulls una mica tristos—. N’hi ha prou amb un —va dir abans que jo em declarés culpable.

—Que és…

—El cap del ramat. L’Aas.

És clar. L’exalcalde. El pare de la Mari. Havia mantingut la vara de l’alcaldia durant més de vint anys i havia governat aquest baluard del Partit Laborista amb mà ferma en els dies bons i dolents fins que en va tenir prou. Ara devia tenir més de setanta anys i probablement passava el temps ocupant-se de la seva granja. Ara i adés, però, el vell Aas escrivia cartes al director al diari local, l’Os Blad, i la gent les llegia. I fins i tot aquells que no compartien inicialment el punt de vista de l’Aas acabaven veient l’assumpte en qüestió amb uns altres ulls: els ulls de la facilitat d’expressió, el seny i la innegable capacitat de prendre sempre la decisió correcta que tenia l’exalcalde. Tothom creia seriosament que els plans de les autoritats de desviar la carretera nacional fora del poble no haurien arribat mai a la taula de dibuix si l’Aas fos l’alcalde, que els hauria explicat que una remodelació d’aquesta naturalesa ho enfonsaria tot, que prendria al poble la font d’ingressos addicionals vital que aportava el trànsit de pas, que esborraria una comunitat diminuta del mapa i que la convertiria en un llogaret fantasma abandonat al qual només s’aferrarien un grapat de pagesos subvencionats propers a l’edat de jubilació. I alguns havien defensat que es deixés a l’Aas —i no a l’alcalde actual— encapçalar una delegació que anés a la capital a enraonar amb el ministre de Transports i Comunicacions.

Vaig escopir. Perquè quedi clar: l’escopinada de pagès és el contrari de l’assentiment parsimoniós amb el cap i significa que no hi estàs d’acord.

—I tu creus que l’Aas es mor de ganes de jugar-se la granja i els terrenys en un hotel spa en roca viva? Que voldrà posar el seu destí a les mans del paio que va posar les banyes a la seva filla i va tocar el dos a l’estranger?

En Carl va remenar el cap.

—No ho entens. L’Aas m’apreciava, Roy. Jo no era només el seu futur gendre, sinó el fill que no havia tingut.

—Tothom t’apreciava, Carl. Però quan et folles la millor amiga…

En Carl em va llançar una mirada admonitòria. Vaig abaixar la veu i em vaig assegurar que la Shannon, que s’havia ajupit al bruguerar i mirava alguna cosa allà baix, era fora de l’abast de la meva veu.

—… llavors t’enfonses al baròmetre de la popularitat.

—L’Aas no va saber mai què havia passat entre la Grete i jo —va dir en Carl—. L’únic que sap és que la seva filla em va deixar.

—Ah, sí? —vaig dir amb incredulitat. Una incredulitat que es va afeblir quan hi vaig reflexionar una mica. Com és natural, la Mari, que sempre havia estat ben conscient de les aparences, havia preferit que la versió oficial del trencament amb el guaperes del poble fos que ella l’havia deixat, amb el benentès que ella aspirava a alguna cosa més que al fill del pagès de muntanya Opgard.

—Just després que la Mari trenqués amb mi, em van convocar a ca l’Aas, que em va dir que estava d’allò més trist —va dir en Carl—. Es preguntava si jo i la Mari no podíem arreglar les nostres diferències. Em va explicar que ell i la seva dona també havien passat èpoques difícils, però que s’havien mantingut units durant més de quaranta anys. Li vaig dir que ja m’agradaria, però que en aquell moment necessitava allunyar-me un temps. Em va dir que ho entenia i em va fer una proposta. Jo treia bones notes, segons li havia dit la Mari, i potser em podia apanyar una beca per anar a la universitat als Estats Units.

—Minnesota? Va ser l’Aas?

—Tenia contactes a l’associació noruegoamericana d’allà.

—No m’ho havies explicat mai.

En Carl va arronsar les espatlles.

—Em feia vergonya. Havia enganyat la seva filla i ara deixava que m’ajudés de bona fe. Però crec que allò tenia una explicació: potser esperava que tornaria amb un títol universitari i reconquistaria la princesa i la meitat del regne.

—I ara vols que et torni a ajudar?

—A mi no —va dir en Carl—. Al poble.

—És clar —vaig assentir—. Al poble. I quan li has agafat tant d’afecte, tu?

—I quan et vas tornar tan cínic i fred, tu?

Vaig somriure. Li podia haver donat la data exacta. La que vaig batejar mentalment com «la nit del Fritz».

En Carl va agafar aire.

—Se’t remou alguna cosa quan ets a l’altra banda del món i et preguntes qui ets de debò. D’on vens. A quin context pertanys. Qui és la teva gent.

—I has arribat a la conclusió que aquesta és la teva gent? —Vaig fer un gest amb el cap en direcció al poble, mil metres a sota nostre.

—Per a bé i per a mal, sí. És com un llegat a què no pots renunciar. Sempre torna, tant si vols com si no vols.

—Per això has començat a enraonar com els de ciutat? No vols acceptar el nostre llegat?

—Que sí, però aquest és el llegat de la mare.

—Ella enraonava com els de ciutat perquè hi va treballar massa temps de majordoma, no perquè fos el seu parlar.

—Doncs diguem que el seu llegat és la seva capacitat d’adaptar-se a les circumstàncies —va dir en Carl—. A Minnesota hi ha molts noruecs i em prenien més seriosament, sobretot els inversors potencials, si feia servir un llenguatge culte. —Això últim ho va dir en un to nasal, com la mare, i amb una entonació exagerada del barri dels senyorets d’Oslo. Vam esclafir a riure—. Ja recuperaré el parlar d’abans gradualment —va continuar—. Soc d’Os. Però encara més d’Opgard. La meva gent ets tu sobretot, Roy. Si es desvia la nacional per fora del poble i no hi ha cap novetat que faci que esdevingui una destinació turística, la teva gasolinera acabarà…

—No és meva, Carl, només hi treballo. Puc regentar una gasolinera on sigui. L’empresa en té cinc-centes, així que no cal que em salvis.

—T’ho dec.

—He dit que no em cal cap…

—Sí. Sí que et cal una cosa. Et cal la teva pròpia gasolinera com el pa que et menges.

Vaig callar. D’acord, havia endevinat la tecla. Malgrat tot, era el meu germà. Ningú no em coneixia millor.

—I amb aquest projecte aconseguiràs el capital que necessites, Roy. Podràs comprar la gasolinera d’aquí o d’on sigui.

Jo tenia estalvis. Havia estalviat cada punyetera corona que no em feia falta per pagar el menjar i la llum per escalfar les pizzes congelades Grandiosa quan no sopava a la gasolinera, per omplir el dipòsit del vell Volvo i per mantenir la casa més o menys en condicions. Havia parlat amb la central per veure si em podia quedar la gasolinera, per signar un contracte de franquícia. I ara que veien que el trànsit de la nacional s’acabaria esfumant, no n’eren reticents del tot. No obstant, el preu no havia baixat tant com m’esperava, cosa que, paradoxalment, era culpa meva: resulta que ens anava massa bé.

—Suposem que m’uneixo a la cosa aquesta de la societat col·lectiva…

—Visca! —va exclamar en Carl. Era típic d’ell: ja ho celebrava com si fos al sac i ben lligat.

Vaig fer que no amb el cap, empipat.

—Tot i així, l’hotel tardarà dos anys a estar acabat. Més un parell d’anys com a mínim abans no comenci a fer diners. Això si no se’n va a la merda. I, de tota manera, si durant aquest temps compro la gasolinera i necessito un préstec ràpid, la caixa d’estalvis em dirà: «No, que ja t’has endeutat fins al coll en aquest projecte de la SC».

Vaig mirar en Carl, que ni tan sols s’havia molestat a confrontar-me per les meves més que evidents collonades. Amb SC o sense, cap banc concedeix un préstec per a la compra d’una gasolinera que acabarà sent tan provinciana com nosaltres.

—Participaràs al projecte, Roy. Però, a més, tindràs els diners per a la teva gasolinera abans no comencem a construir l’hotel.

El vaig mirar.

—Què collons vols dir?

—La SC ha de comprar la propietat on s’emplaçarà l’hotel. I de qui és?

—Teva i meva —vaig dir—. I què? No et fas d’or per la venda d’uns quants milers de metres quadrats de roca viva.

—Això depèn de qui hi posi el preu —va dir en Carl.

No és que sigui curt de gambals per al raonament lògic i pràctic, però he d’admetre que van passar uns segons abans no ho vaig entendre.

—Vols dir que…

—Vull dir que jo soc el responsable de redactar el projecte, sí. És a dir, soc jo qui defineix les partides del pressupost que presentaré a la reunió d’inversors. Per descomptat, no mentiré pel que fa al preu de la propietat, però suposem que el fixem en vint milions…

—Vint milions! —Vaig obrir els braços cap al bruguerar, escandalitzat—. Per això?

—Així i tot, és una quantia tan petita en relació amb el total de quatre-cents milions, que resulta fàcil dividir el preu de la propietat i integrar-lo a les altres partides. Una partida per a la carretera amb la superfície corresponent, una partida per a l’aparcament, una altra per a la planta de l’edifici…

—I si algú pregunta pel preu per hectàrea?

—Llavors li indicarem, és clar, que no som bandolers.

—Què som… —Vaig parar en sec. Som? Com m’havia clavat de cop i volta en allò? Bé, no hi havia temps per a subtileses—. Què som, llavors?

—Som gent de negocis que segueix les regles del joc.

—De quin joc? Estem parlant de gent de poble que no en té ni idea, d’aquest joc, Carl.

—Pagesos crèduls, vols dir? Sí, sí, això ja ho hauríem de saber, que som d’aquí. —Va escopir—. Com quan el pare va comprar el Cadillac. Els del poble es van escandalitzar, és clar. —Va somriure amb la boca torta—. Aquest projecte farà pujar els preus de les parcel·les per a tothom, Roy. Quan l’hotel estigui finançat, desplegarem la segona fase: un teleesquí i una urbanització d’apartaments i cabanes. Aquí és on hi ha els diners de debò. Per tant, per què hauríem de vendre a preus baixos ara, quan sabem que està garantit que es dispararan? Sobretot quan serem nosaltres qui ens haurem encarregat que els preus s’envolin. No enganyem ningú, Roy, però no ens cal pregonar que els germans Opgard s’enduran els primers milions. Què me’n dius, doncs? —Em va mirar—. Vols els diners per a la teva gasolinera o no?

M’ho vaig rumiar.

—Pensa-hi mentre faig un riu —va dir en Carl.

Es va girar i va pujar cap al capdamunt del turó. Suposo que pensava que a l’altra banda estaria a sotavent.

Així doncs, en Carl m’havia concedit l’estona que es tarda a buidar la bufeta per decidir si volia vendre la propietat que havia estat en poder de la família durant quatre generacions. Per un preu que, en altres circumstàncies, seria un atracament a mà armada. No em calia rumiar-m’ho. Em cago en les generacions, almenys pel que fa a les d’aquesta família, i estem parlant d’un ermàs que no té cap valor sentimental ni de cap altra mena, fora que tot d’un plegat s’hi trobessin uns jaciments de metalls preciosos. I si en Carl tenia raó i els milions que ens enduríem ara eren la guinda del pastís que tots els participants del poble acabarien compartint, a mi ja em semblava bé. Vint milions. Deu per a mi. Et podies procurar una gasolinera collonuda per deu milions. De primera categoria, ben situada i sense deure ni un cèntim. Amb un tren de rentatge totalment automàtic. Amb restaurant.

—Roy?

Em vaig girar. Com que feia vent, no havia sentit venir la Shannon. Va alçar els ulls per mirar-me.

—Crec que no es troba bé —va dir.

Per un instant vaig pensar que parlava d’ella mateixa, perquè semblava malgirbada i enfredorida, amb aquells ullots marrons que em miraven des de sota de la vella gorra de punt que jo feia servir quan era petit. Llavors em vaig adonar que envoltava alguna cosa amb les mans. Les va obrir.

Era un ocellet. Tenia una caputxa negra damunt d’un cap blanc, amb el coll marró clar. Els colors eren tan clars que devia ser mascle. Semblava exànime.

—Un corriol pit-roig —vaig dir.

—Era allà —va anunciar, i va assenyalar cap a una depressió al bruguerar on vaig veure un ou—. He estat a punt de trepitjar-lo.

Em vaig ajupir i vaig tocar l’ou.

—Sí, el corriol pit-roig es queda covant els ous i abans es deixa trepitjar que sacrificar-los.

—Em pensava que els ocells d’aquí niaven a la primavera, com al Canadà.

—Sí, però aquest no sortirà mai de la closca, perquè és mort. Sembla que el pare no se n’ha adonat, pobret.

—El pare?

—El mascle del corriol pit-roig cova i cuida la niuada. —Em vaig aixecar i vaig acaronar el pit de l’ocell que la Shannon duia a les mans. Sentia el seu pols accelerat a la punta dels dits—. Fa el mort, per desviar l’atenció de l’ou.

La Shannon va mirar a totes bandes.

—On són els altres? I on és la femella?

—Probablement en algun lloc muntant-s’ho amb un altre mascle.

—Muntant-s’ho?

—Aparellant-se. Tenint relacions sexuals.

Em va llançar una mirada escèptica.

—Els ocells tenen relacions sexuals quan no és temporada d’aparellament?

—Faig broma, però esperem que sí —vaig dir—. De tota manera, es diu poliàndria.

Va acaronar el llom de l’ocell.

—Un mascle que ho sacrifica tot pels fills, que manté unida la família fins i tot quan la mare li és infidel. Sí que és poc freqüent, sí.

—La poliàndria no significa això exactament —vaig dir—. És…

—Una forma de matrimoni en què la dona té uns quants marits —va dir.

—Ah, sí? —vaig dir.

—Sí. Es practica en uns quants llocs del món, però sobretot a l’Índia i al Tibet.

—Òndia. I com és que… —volia acabar amb «saps això?», però ho vaig canviar per—: fan això?

—En general, els que es casen amb la dona són germans, perquè no es divideixi el patrimoni familiar.

—No ho sabia.

Va decantar el cap.

—Que potser saps més coses dels ocells que no de les persones?

No li vaig contestar. Llavors va fer una rialla i va llançar l’ocell enlaire. Va obrir les ales i es va envolar en línia recta, allunyant-se de nosaltres. El vam seguir amb els ulls fins que vaig percebre un moviment a l’extrem del camp visual. El primer que vaig pensar va ser que era una serp. Em vaig girar i vaig veure aquella franja fosca que baixava serpentejant cap a nosaltres per la inclinació de granit. Vaig alçar els ulls i vaig veure en Carl al capdamunt, contemplant l’horitzó com el Crist Redemptor de Rio, encara pixant. Em vaig fer a un costat i em vaig escurar el coll. La Shannon va fer el mateix en veure el riu d’orina, que va continuar baixant reptant cap al poble.

—Què et sembla que venguem aquest terreny per vint milions de corones? —li vaig preguntar.

—Sembla molt. On creus que pot ser el niu?

—Són dos milions i mig de dòlars americans. Farem una casa de dos-cents llits.

Va somriure, es va girar i va començar a desfer el camí.

—És molt. Però aquest corriol pit-roig se us ha avançat.

Va marxar la llum just abans de l’hora de dormir.

Jo era a la cuina mirant els extractes dels darrers comptes. Mirava de calcular com la central calcularia el superàvit futur i posaria preu a la gasolinera de cara a una possible venda. Vaig arribar a la conclusió que amb deu milions no sols aconseguiria comprar una franquícia de deu anys, sinó tot plegat, edifici i parcel·la inclosos. Posseir de debò la meva gasolinera!

Em vaig aixecar de la cadira i vaig contemplar el poble. Allà tampoc hi havia llum. Perfecte, el problema no era nostre. Vaig fer les dues passes fins a la porta de la sala d’estar, la vaig obrir i vaig donar una ullada en aquella foscor com una gola de llop.

—Hola —vaig dir, temptejant el terreny.

—Hola —van contestar en Carl i la Shannon a una veu.

Vaig anar a les palpentes fins al balancí de la mare. M’hi vaig asseure. La base grinyolava contra l’entarimat. La Shannon reia dissimuladament. Havien fet un glop.

—Perdoneu —vaig dir—. No som nosaltres, són… ells.

—A mi no em fa res —va dir la Shannon—. Quan era petita, la llum marxava constantment.

Vaig llançar la pregunta a la foscor:

—És pobre, Barbados?

—No —va dir la Shannon—. És una de les illes caribenyes més riques. Però al lloc on em vaig criar hi havia un munt de gent que feia cable hooking… Com en dieu a Noruega?

—Doncs crec que no tenim cap paraula per dir-ho —va fer en Carl.

—Es connectaven directament a la xarxa de distribució per robar electricitat. I això feia que tota la xarxa fos inestable. M’hi vaig acostumar. Ja se sap, tot pot desaparèixer en qualsevol moment.

Alguna cosa em deia que no sols parlava de la llum. De la llar i la família, potser? No s’havia donat per vençuda fins que no va trobar el niu del corriol pit-roig i llavors va posar un pal a terra perquè no el trepitgéssim sense voler.

—Explica’ns alguna cosa —vaig dir.

Durant uns segons, el silenci enmig de la foscor va ser total.

Llavors va riure, fluixet, com si demanés disculpes.

—No ho podries fer tu, Roy? —Em va deixar parat el fet que, encara que no s’equivocava mai de paraules ni errava l’estructura de les frases, el seu accent la feia semblar una forastera. O potser va ser el plat que havia preparat. Mofongo, aquesta vegada, una cosa caribenya.

—Sí, que en Roy ens expliqui una història —va dir en Carl—. És boníssim explicant coses a les fosques. Solia fer-ho quan jo no em podia adormir.

Quan no et podies adormir perquè ploraves, vaig pensar. Quan jo baixava al teu llit i em quedava abraçat a tu, sentint l’escalfor de la teva pell contra la meva, i et deia que no hi havies de pensar, que ara només havies de pensar en la història que t’explicava i deixar que t’agafés la son. I mentre pensava en això, vaig caure que no era l’accent ni el mofongo, sinó el fet que ella fos aquí, a les fosques, amb en Carl i amb mi. A les fosques a casa nostra, una foscor que ens pertanyia a ell i a mi, i a ningú més.

4

En Carl ja era a la porta, preparat per rebre els convidats. Se sentien els primers cotxes maldant per pujar les costes cap al revolt de les Cabres, reduint la marxa i tornant-la a reduir. La Shannon em va mirar amb perplexitat quan vaig abocar més licor a la ponxera.

—Els agrada que tingui més gust d’alcohol que no de fruita —vaig dir, i vaig mirar per la finestra de la cuina.

Un Passat es va aturar davant de casa i d’aquell cinc places en van baixar sis persones. Era com de costum: anaven junts, omplien els cotxes i les dones conduïen. No sé per què als homes els sembla que tenen preferència a l’hora de beure quan van en colla, ni per què les dones es presenten voluntàries al servei de xofer abans que ningú els ho demani, però és així. Els homes que venien sense comitiva perquè eren solters o perquè la dona havia de cuidar les criatures decidien qui feia de conductor amb pedra, paper, tisores. Quan en Carl i jo érem petits, la gent conduïa borratxa. Ara, però, ja no ho fa ningú. Continuen pegant a les seves dones, però ni de conya condueixen borratxos.

A la sala d’estar hi havia una pancarta penjada que deia «HOMECOMING». A mi em semblava una mica estrany, perquè em pensava que el sentit d’aquest costum americà era que fossin els familiars i els amics, i no qui torna a casa, els qui organitzessin la festa. Però la Shannon simplement va riure i va dir que, si no ho feia ningú, ho podia fer un mateix.

—Deixa que serveixi el ponx —va dir la Shannon, que havia vingut on jo em dedicava a buidar la barreja d’aiguardent casolà i còctel de fruita als gots que havia tret per a l’ocasió. Anava vestida igual que quan va arribar: jersei negre de coll alt i pantalons negres. És a dir, probablement era un altre conjunt, però es podien confondre perfectament. No en tinc ni idea de roba, però alguna cosa em deia que la seva era del tipus discret i exclusiu.

—Gràcies, però ja el puc servir jo —vaig dir.

—No —va dir aquella dona menuda, i em va apartar d’una empenta—. Tu hauries de parlar amb els vells amics mentre jo em passejo amb els gots i vaig coneixent una miqueta tothom.

—D’acord —vaig dir. I vaig renunciar a explicar-li que eren els amics d’en Carl, que jo no en tenia.

Malgrat tot, va ser agradable veure tothom abraçar en Carl a la porta, pegar-li a l’esquena com si se li hagués quedat alguna cosa enganxada al coll, somriure i dir-li alguna fanfarronada que havien pensat de camí, vivament encesos, una mica astorats i preparats per fer un glop.

A mi em donaven la mà.

De totes les diferències entre el meu germà i jo, potser aquesta era la més gran. Era gent del poble que feia un munt d’anys que no veien en Carl, mentre que a mi m’havien vist dia sí i dia no a la gasolinera, un any sí i l’altre també. Així i tot, els semblava que el coneixien a ell, no a mi. Quan el veia com ara, gaudint del caliu i la proximitat dels amics, cosa que a mi no m’havia tocat mai, li tenia enveja? Bé, tots volem ser estimats, oi? Però em canviaria per ell? Estaria disposat a deixar que la gent s’apropés tant a mi com en Carl? Pel que es veu, a ell no li costava gens. Per a mi, en canvi, el preu hauria esdevingut massa alt.

—Hola, Roy. Que estrany que se’m fa veure’t amb una cervesa a la mà.

Era la Mari Aas. Estava guapa. La Mari sempre estava guapa, fins i tot quan passejava els bessons amb el cotxet quan tenien còlics. I sé que justament això irritava algunes de les dones del poble, que encara guardaven l’esperança de veure finalment la senyoreta Perfecta passant penes, com la resta dels mortals. La noia que ho havia tingut tot. Perquè, a més d’haver nascut amb el pa sota l’aixella, a més de tenir una agilitat mental que li feia treure les millors notes i a més de gaudir del respecte que donava el cognom Aas, la Mari, per descomptat, tenia un físic que hi feia joc. La Mari Aas havia heretat la resplendor fosca de la pell i les formes femenines de la seva mare, i els cabells rossos i els ulls de llop, blaus i freds, del seu pare. I potser aquells ulls, la seva llengua esmolada i aquella aura de fredor altiva feien que els nois mantinguessin a una distància prudent més gran que no haurien fet en cap altre cas.

—És estrany que no ens vegem més sovint —va dir la Mari—. Digues, com va això, de debò?

Potser amb aquest «de debò» m’indicava que no es conformaria amb l’habitual «bé», sinó que es preocupava, que em volia escoltar. I crec que ho preguntava sincerament. En realitat, la Mari era amable i servicial amb tothom, i tant que sí. No obstant això, feia l’efecte de menysprear-te. Per descomptat, es podia atribuir al fet que feia metre vuitanta d’alçada, però també recordo que una vegada, mentre tornàvem a casa del ball amb cotxe —jo feia de conductor, en Carl estava borratxo i la Mari, emprenyada i emmurriada—, va dir: «Carl, és que no puc tenir un nòvio que em faci baixar al nivell d’aquest poble, ho entens?».

Amb tot, encara que no estigués satisfeta amb el nivell, era evident que era aquí on volia ser. Tot i que era encara més bona estudiant que en Carl, a diferència d’ell, no tenia aquesta ambició, aquest desig ardent de marxar i d’arribar a ser alguna cosa. Potser perquè ja era a dalt de tot, planant sota la llum del sol. Per tant, es tractava sobretot de mantenir-se allà. Potser per això, després de trencar amb en Carl, només va cursar ciències polítiques —o ciències pomposes, com les anomenava la gent del poble— i, en acabat, va tornar directament amb un anell de compromís i amb en Dan Krane. I mentre ell entrava a treballar de cap de redacció al diari local del Partit Laborista, ella, pel que sembla, continuava redactant una tesina que no va estar mai acabada.

—Va bé —vaig dir—. Has vingut sola?

—En Dan volia cuidar els nens.

Vaig assentir amb el cap. M’imaginava que els avis, que vivien a la casa del costat, s’havien ofert encantadíssims a fer de cangur, però que en Dan hi havia insistit. Havia vist la seva cara inexpressiva i ascètica a la gasolinera quan inflava els pneumàtics de la bicicleta ostensiblement cara que faria servir a la gran cursa de ciclisme de muntanya, la Birken. Feia veure que no em reconeixia, però l’animositat es palpava a l’ambient, només pel fet que jo compartia un munt d’ADN amb un paio que s’ho havia muntat amb la dona que ara era legítimament seva. No, en Dan difícilment es delia per festejar el retorn del fill pròdig del poble i ex de la seva dona.

—Has conegut la Shannon? —vaig preguntar.

—No —va dir la Mari, mentre explorava amb els ulls la sala d’estar ja abarrotada, on havíem apartat els mobles i tothom estava a peu dret—. Però a en Carl li interessa tant l’aspecte extern que segur que és tan bonica que és impossible passar-la per alt.

L’entonació indicava clarament què en pensava la Mari, d’aquest assumpte de l’aspecte extern. Una vegada que havia de pronunciar un discurs en representació dels alumnes de l’últim curs de batxillerat, el director de l’institut la va presentar com a «no només intel·ligent, sinó molt ben plantada». La Mari va començar el seu discurs així: «Gràcies, director, li volia dedicar unes paraules elogioses per la feina que ha fet per nosaltres aquests tres anys i no sabia exactament quines paraules triar, però diguem que ha estat afortunat de debò amb l’aspecte extern». Només hi va haver unes quantes rialles disperses; la rèplica havia estat una mica massa punyent i, com a filla de l’alcalde, no estava clar si allò era una crítica o un elogi.

—Tu deus ser la Mari.

La Mari va mirar a banda i banda abans d’abaixar els ulls. I allà, tres caps més avall, refulgien la cara i el somriure blancs de la Shannon.

—Punch?

La Mari va alçar una cella. Feia la impressió que es pensava que aquella figura delicada l’havia desafiat a un combat de boxa, fins que la Shannon va alçar més la safata.

—Gràcies —va dir la Mari—, però no, gràcies.

—Ai, no! Que has perdut a pedra, paper, tisores?

La Mari la va mirar amb perplexitat.

Em vaig escurar el coll.

—He explicat a la Shannon com se sol decidir qui fa de xofer i…

—Ah, això —em va interrompre la Mari amb un lleu somriure—. No, el meu marit i jo no bevem.

—Ah! —va exclamar la Shannon—. Perquè sou alcohòlics o perquè és dolent per a la salut?

Vaig veure que a la Mari se li tensava la cara.

—No som alcohòlics, però l’alcohol mata cada any més persones al món que totes les guerres, tots els assassinats i totes les drogues junts.

—Encara gràcies —va dir la Shannon amb un somriure—. Que no hi hagi més guerres, assassinats i drogues, vull dir.

—El que provo de dir és que l’alcohol no fa falta —va dir la Mari.

—Segur que no —va dir la Shannon—. Però, en qualsevol cas, ha fet que tots els que heu vingut aquest vespre parleu una mica més que quan heu arribat. Has conduït tu?

—Evidentment —va dir la Mari—. Que no condueixen les dones al lloc d’on vens?

—És clar, però només per la banda esquerra.

La Mari em va mirar dubtosa, com si em preguntés si no havia captat alguna mena de broma.

Em vaig escurar el coll.

—A Barbados circulen per l’esquerra.

La Shannon va esclatar a riure i la Mari va somriure amb indulgència, com si allò fos un matusser acudit infantil.

—Deus haver esmerçat molt de temps i d’esforç a aprendre la llengua del teu marit, Shannon. No heu sospesat mai la possibilitat que fora millor que ell aprengués la teva?

—És una bona pregunta, Mari, però la llengua de Barbados és l’anglès. I naturalment vull entendre el que dieu de mi a esquena meva. —La Shannon va tornar a riure.

Tot i que no sempre entenc el que diuen les dones quan parlen, em vaig adonar que allò era un combat d’esgrima i que jo me n’havia de mantenir al marge.

—A més, prefereixo el noruec sobre l’anglès. L’anglès és la llengua escrita més frustrant del món.

—Vols dir a l’anglès, oi?

—La idea de l’alfabet llatí és tenir símbols que imitin els sons. Per exemple, si escrius una «a» en noruec, en alemany, en espanyol, en italià, etcètera, es pronuncia «a». Però en anglès una «a» escrita pot ser qualsevol cosa. Car, care, cat, call, ABC. I així continua l’anarquia. Ephraim Chambers ja opinava al segle XVIII que l’ortografia anglesa és més arbitrària que la de cap altra llengua coneguda. I jo vaig descobrir que, sense saber ni una paraula de noruec, podia llegir en veu alta textos de Sigrid Undset i en Carl ho entenia tot. —La Shannon va riure i em va mirar—. El noruec hauria de ser la llengua internacional, no l’anglès!

—Ja —va dir la Mari—. Però si et prens seriosament el tema de la igualtat, no hauries de llegir Sigrid Undset. Era una antifeminista reaccionària.

—Sí? Doncs jo soc més de l’opinió que Undset va ser una mena de feminista de segona onada avançada al seu temps, com Erica Jong. Gràcies pel consell sobre què no hauria de llegir, però també intento llegir escriptors amb els quals no comparteixo punts de veure.

—Punts de vista —va dir la Mari—. Ja veig que dediques molt de temps a la llengua i a la literatura, Shannon. Potser fora millor que et relacionessis amb la Rita Willumsen i amb el nostre metge, l’Stanley Spind.

—Millor que amb…?

La Mari va somriure lleument.

—O potser fora millor que fessis servir els coneixements de noruec per a alguna cosa de profit. Com ara buscar feina? Contribuir a la comunitat d’aquí d’Os?

—Per sort, no em cal buscar feina.

—No, segurament no et cal —va dir la Mari, i vaig veure que tornava a estar a l’ofensiva. Aquell menyspreu, aquella condescendència, tot allò que la Mari Aas creia que amagava tan bé davant la gent del poble era als seus ulls quan va dir—: Fet i fet, tens… marit.

Vaig mirar la Shannon. Algú havia agafat uns quants gots de la safata mentre xerràvem i ara ella redistribuïa els que quedaven per restablir l’equilibri.

—No em cal buscar feina perquè ja en tinc. Una feina que puc fer des d’aquí.

Primer la Mari semblava atònita, després gairebé decebuda.

—I què fas?

—Dibuixo.

A la Mari se li va tornar a il·luminar la cara.

—Dibuixes —va repetir en un to exageradament positiu, com si algú amb una professió com aquesta hagués de necessitar ànims—. Ets artista —va puntualitzar en un to complaent.

—Doncs no ho sé del cert. Un dia bo, potser. I tu a què et dediques, Mari?

Durant un instant, la Mari semblava desorientada, però es va recompondre.

—Soc politòloga.

—Fantàstic! Esteu molt sol·licitats aquí a Os?

La Mari li va dedicar un somriure tan ràpid com quan et fa mal alguna cosa.

—Ara mateix em dedico a ser mare. De bessonada.

La Shannon va fer una exclamació d’incredulitat entusiasta.

—És cert?

—Sí. Jo no ment…

—Fotos! En tens fotos?

La Mari va mirar la Shannon de reüll. Dubtava. Potser amb aquells ulls de lloba estudiava la contrincant. Però quin perill pot suposar una doneta amb fila de cria d’ocell i amb un ull? La Mari va treure un telèfon. El va toquejar. Va ensenyar la foto a la Shannon, que va fer aquest «oooh» minvant que expressa com d’encantadora és alguna cosa, i després em va passar la safata amb els gots per poder agafar el telèfon de la Mari i examinar millor els bessons.

—Què s’ha de fer per tenir-ne dos així, Mari?

No sé si la Shannon li feia la rosca, però en aquest cas era una jugada collonuda. En qualsevol cas, prou bona perquè la Mari Aas abandonés aquell posat bel·licós.

—En tens més? —va preguntar la Shannon—. Les puc mirar?

—Eh, endavant.

—Pots servir els convidats, Roy? —em va preguntar la Shannon, sense treure els ulls de la pantalla del telèfon.

Vaig fer una volta amb la safata. Em vaig haver d’obrir camí a empentes entre els convidats. Em van arrabassar els gots sense haver de fer petar la xerrada, però.

Un cop la safata va estar buida, vaig tornar a la cuina, on tampoc no hi cabia ni una agulla.

—Hola, Roy. Abans he vist que tenies una capsa platejada de snus. Te’n puc gorrejar un?

Era l’Erik Nerell, que es recolzava a la nevera amb una cervesa a la mà. L’Erik aixecava pesos i tenia un cap tan petit a sobre d’un coll tan gruixut i musculós que era com si no hi hagués cap mena de transició entre l’un i l’altre; semblava un tronc que sorgia del coll de la samarreta. De la clepsa emergia una cabellera rossa rapada a l’u tan densa com un manat d’espaguetis crus, i als costats, les espatlles feien pendent cap a dos bíceps que semblaven sempre acabats de bombar, i potser era així. L’Erik havia fet de paracaigudista a l’exèrcit i ara regentava l’únic establiment d’oci de debò del poble, el Fritt Fall. S’havia fet càrrec de l’antic local del Kaffistova i l’havia transformat en un bar amb discoteca, karaoke, bingo els dilluns i jocs de preguntes i respostes els dimecres.

Em vaig treure la capsa platejada de snus Berry de la butxaca i l’hi vaig allargar. Es va ficar una de les bossetes darrere el llavi superior.

—Només tinc curiositat per veure quin gust té —va dir—. No he vist mai ningú altre fer servir snus americà. On l’aconsegueixes?

Vaig arronsar les espatlles.

—Aquí i allà. Demano a la gent que hi va de viatge que me’n porti.

—La capsa mola —va dir, mentre me la tornava—. Tu no has estat mai als Estats Units?

—No.

—Una altra cosa que sempre he volgut saber —va dir—: com és que et poses l’snus darrere del llavi inferior?

—The American way —vaig dir—. El meu pare ho feia així. Solia dir que només els suecs se’l fiquen darrere el llavi superior i que tothom sap que els suecs es van acollonir durant la guerra.

L’Erik Nerell va riure amb el llavi superior molsut.

—Quin bombonet s’ha procurat el teu germà.

No li vaig contestar.

—Parla tan bé noruec que resulta gairebé inquietant.

—Has parlat amb ella?

—Només li he preguntat si ballava.

—Li has preguntat si ballava? Per què?

L’Erik va arronsar les espatlles.

—Perquè sembla una ballarina. Tiny dancer, oi? I a més és de Barbados. El calipso i dallò… com es deia? La soca!

Hi devia haver alguna cosa a la meva expressió que el va fer riure.

—Relaxa’t, Roy, que s’ho ha pres guai. Ha dit que ens l’ensenyaria aquest vespre, més tard. Has vist ballar la soca? Una cosa sexi de collons.

—D’acord —vaig dir, i vaig pensar que certament era un bon consell. Relaxar-se.

L’Erik va fer un glop de l’ampolla de cervesa i va rotar discretament a la mà. Bé, suposo que això és el que fa de tu el fet de viure en parella.

—Saps si hi ha gaires esllavissades de pedra a Huken ara?

—No ho sé —vaig dir—. Per què m’ho preguntes?

—No t’ha avisat ningú?

—Avisar de què? —vaig sentir fred, com si passés corrent entre els revestiments podrits de la finestra.

—L’Olsen vol que inspeccionem la paret de la muntanya amb un dron. Si la cosa sembla segura, baixarem fent ràpel fins a les restes. Si això hagués passat fa uns quants anys, ho hauria fet sense parpellejar, però ara tinc la Gro a casa esperant parir el nostre primer fill i llavors t’ho mires d’una altra manera.

No, allò no era un corrent de vent fred. Era una injecció, una xeringa plena d’aigua glaçada. Les restes. El Cadillac. Feia divuit anys que era allà. Vaig fer que no amb el cap.

—Doncs a primera vista pot semblar segur, però he sentit a dir que hi ha esllavissades de pedra. I que passa contínuament.

L’Erik em va mirar amb cara d’estar estudiant la situació. No sé si estudiava el risc d’esllavissada o la meva fiabilitat. Potser les dues coses. Suposo que coneixia la història de quan es disposaven a pujar els cadàvers del pare i de la mare des de Huken. Dos dels integrants de la brigada de salvament de muntanya havien baixat fins allà i, en hissar els morts, les dues lliteres van topar amb la muntanya, però això no va fer desprendre cap pedra. L’accident va passar quan ells mateixos la van escalar. Una pedra que havia desprès el que pujava amb la corda va copejar el que anava a sota i li va destrossar l’articulació de l’espatlla. En Carl i jo érem al revolt de les Cabres, darrere l’ambulància, la gent de salvament i el policia rural, i el que més recordo són els crits de l’escalador enmig d’aquell ambient clar i tranquil del vespre. Oscil·laven entre les parets de la muntanya, allà baix. Lents, continguts, gairebé mesurats en relació amb el dolor, com el crit d’alarma assossegat d’un corb.

—Ai, collons, que ara fa un discurs! —va exclamar l’Erik.

Vaig sentir la veu d’en Carl procedent del menjador i vaig veure que la gent s’aglomerava. Vaig agafar lloc al llindar de la porta. Tot i que en Carl els treia un cap a la majoria, havia pujat a una cadira.

—Estimadíssims amics —retronava la seva veu—: és una passada tornar-vos a veure. Quinze anys… —Va deixar que ho paladegéssim bé—. Com que la majoria de vosaltres us heu anat veient tot aquest temps, no us heu adonat dels canvis graduals; de fet, ens hem fet grans. I permeteu-me que faci constar d’entrada que pel que fa a vosaltres, nois… —Va agafar aire i va mirar al voltant amb aquella cara de fanfarró sorneguer—. Jo em conservo molt millor.

Rialles i crits de protesta.

—Que sí! —va exclamar en Carl—. I és raríssim quan és obvi que jo soc l’únic paio d’aquí que podia desmillorar.

Més rialles, xiulets i crits. El van intentar fer caure de la cadira.

—Això sí —va dir en Carl, que va rebre ajuda per mantenir-se dalt de la cadira—, pel que fa a les dones, és al revés. Esteu molt més guapes que llavors.

Joia i aplaudiments de les dones.

Una veu d’home:

—Ni ho intentis, Carl!

Em vaig girar i vaig buscar la Mari. Era automàtic, no me n’havia pogut desacostumar mai. La Shannon s’havia assegut al taulell de la cuina per poder veure l’acció, amb l’esquena arquejada. L’Erik Nerell era al costat de la nevera i l’estudiava. Vaig sortir d’allà, vaig pujar les escales, vaig entrar al dormitori infantil, vaig tancar la porta i em vaig estirar a la llitera de dalt. Sentia la veu d’en Carl, que entrava a la cuina i pujava pel forat de la xemeneia de l’estufa. No captava totes les paraules, però entenia més o menys de què anava la cosa. Vaig sentir el meu nom, seguit d’una pausa.

Una veu d’home:

—Segurament és a l’excusat.

Rialles.

El nom de la Shannon. La seva veu fonda i masculina. Com un teuladí amb cant d’òliba. Poques paraules, seguides d’un aplaudiment cortès i civilitzat.

Vaig fer un glop de l’ampolla de cervesa i vaig mirar el sostre. Vaig tancar els ulls.

Quan els vaig tornar a obrir, l’ambient s’havia calmat. Em vaig adonar que havia estat dormint durant tota la festa, que els darrers convidats estaven a punt de marxar a casa. Cotxes que s’embalaven, que es posaven en marxa. Un murmuri de grava a sota dels pneumàtics. Llum vermella reflectida a les cortines quan frenaven abans d’arribar al revolt de les Cabres.

Llavors es va fer un silenci gairebé absolut. Només se sentien peus arrossegant-se i veus baixes que pujaven des de la cuina. Veus adultes xerrant de coses quotidianes, paraules sobre coses petites i pràctiques. Eren els sons amb què m’adormia de petit. Sons segurs. Una seguretat que et penses que ha de durar, perquè sembla tan apropiada, tan bona, tan inalterable.

Havia somiat. En un cotxe que plana un segon en línia recta i sembla que s’ha de dirigir directament cap a l’espai sideral. Però llavors el colpeixen la realitat i la força de la gravetat, i la part més pesant, la part davantera on hi ha el motor, comença a apuntar gradualment cap avall. Cap a la foscor. Cap a Huken. I se sent un crit. No és el crit del pare. Ni de la mare. Ni de l’escalador. És el meu crit.

Vaig sentir la Shannon riure dissimuladament i xiuxiuejar «No!» a fora de la meva porta, i després la veu beguda d’en Carl:

—En Roy es pensa que tot són flors i violes. Ara t’ensenyaré com eren les coses.

Em vaig posar en tensió, encara que sabia que no ho faria. Que no li ensenyaria com eren les coses de debò.

Es va obrir la porta.

—Que dorms, germanet? —Sentia l’alè amarat d’alcohol d’en Carl contra la cara.

—Sí —vaig contestar.

—Marxem —va xiuxiuejar la Shannon, però vaig sentir que el llit es bellugava quan en Carl es va estirar a la llitera de baix i va arrossegar la Shannon amb ell.

—T’hem trobat a faltar a la festa —va dir en Carl.

—Em sap greu —vaig dir—. Havia de fer un descanset i m’he adormit.

—Ben fet, això de dormir enmig del rebombori d’aquesta colla de verros bojos del volant.

—Sí —em vaig limitar a contestar.

—De qui parleu? —va preguntar la Shannon.

—D’uns paios d’allò més escandalosos que s’acontenten amb plaers senzills —va balbejar en Carl—. Com cremar pneumàtic amb cotxes americans o tunejats. —Vaig sentir que feia un glop d’una ampolla—. Però els que han vingut aquest vespre ja no tenen permís de les seves dones per dedicar-se a aquestes coses. Els joves que mantenen la tradició els trobaràs a fora de la gasolinera d’en Roy.

—Llavors un verro és…? —va preguntar la Shannon.

—Un porc —vaig dir—. Un porc mascle. Calent i perillós.

—Ha de ser perillós tant sí com no?

—Evidentment, el pots castrar. Llavors esdevé un marranís.

—Marranís —va repetir ella.

—A dir veritat, el que hem tingut aquí aquest vespre ha estat una colla de marranissos —va renillar en Carl—. Casats, instal·lats i castrats. Però, no obstant, capaços de reproduir-se, pel que sembla.

—Són porcs domesticats —vaig dir—. Els han castrat, però no se n’han adonat.

En Carl va esclafir una rialla.

—Porcs domesticats —va repetir la Shannon, i sospito que cada punyetera paraula que dèiem s’emmagatzemava a l’àrea del llenguatge del seu cervell—. I duen cotxes americans.

—A la Shannon li encanten els cotxes americans —va dir en Carl—. Ja conduïa el seu propi Buick als onze anys. Ai!

Vaig sentir que la Shannon xiuxiuejava una protesta.

—Un Buick —vaig dir—. No està malament.

—Menteix. Jo no conduïa —va dir la Shannon—. L’àvia em deixava manejar el volant. I era un cotxe vell i rovellat que va heretar del meu besoncle Leo. El van matar a Cuba quan lluitava amb Castro contra Batista. El cotxe i en Leo van arribar amb vaixell des de l’Havana a peces i l’àvia va muntar el cotxe tota sola.

En Carl va riure.

—I no va aconseguir muntar en Leo?

—Quina mena de Buick era? —vaig preguntar.

—Un Roadmaster del 1954 —va dir la Shannon—. Quan estudiava a la universitat, l’àvia em portava a Bridgetown amb aquest cotxe cada dia.

Devia estar cansat o encara estabornit pel ponx i la cervesa, perquè vaig estar a punt de dir en veu alta que els cotxes d’aquella collita de Buick Roadmaster són els més bonics del món.

—Quina llàstima que t’hagis quedat adormit i t’hagis perdut la festa, Roy —va dir la Shannon.

—Però si n’està encantat —va dir en Carl—. En Roy no té gaire estima a la gent, saps? Tret de mi, és clar.

—És veritat que li vas salvar la vida, Roy? —va preguntar la Shannon.

—No —vaig dir.

—Sí! —va dir en Carl—. Aquella vegada que vam comprar l’equip de busseig de segona mà a can Willumsen i no teníem diners per fer un curset, i el vam provar sense saber-ne una merda.

—Va ser culpa meva —vaig dir—. Jo creia que allò era qüestió de lògica senzilla i pràctica.

—Això diu, però evidentment ell se’n va sortir —va dir en Carl—. Mentre que, quan va ser el meu torn, em va entrar aigua a la careta, em va agafar un atac de pànic i vaig escopir el bec. Si no hagués sigut per en Roy…

—No, no, jo només em vaig inclinar per la borda i et vaig treure a la superfície —vaig dir.

—Aquell mateix vespre em vaig vendre la meva part de l’equip de busseig. No el volia tornar a veure. Quant me’n vas donar? Cent corones?

Vaig notar que se m’estiraven les comissures dels llavis.

—Només recordo que per una vegada em va semblar que m’havies fet bon preu.

—Van ser cent corones massa! —va exclamar la Shannon—. I tu no vas fer mai res per recompensar el teu germà gran?

—No —va dir en Carl—. En Roy és molt més bon germà que jo.

La Shannon va esclatar a riure i la llitera es va balancejar. Crec que ell li feia pessigolles.

—És cert? —va esbufegar la Shannon.

No es va sentir cap resposta i em vaig adonar que m’ho preguntava a mi.

—No —vaig dir—. Menteix.

—De debò? I llavors com et va ajudar?

—Em corregia les redaccions.

—No ho feia, això! —va protestar en Carl.

—Cada vegada que havia de lliurar un escrit, la nit abans s’aixecava del lloc on sou ara, anava sigil·losament a la meva motxilla, s’enduia el meu quadern de redacció al comú i em corregia totes les faltes d’ortografia. En acabat, tornava a posar el quadern al seu lloc i es ficava furtivament al seu llit. No me’n va dir mai res.

—Això va passar una vegada, potser! —va dir en Carl.

—Cada vegada —vaig dir—. I jo tampoc te’n vaig dir res.

—Per què no? —El xiuxiueig de la Shannon era tan fosc com l’habitació.

—No podia admetre que deixava conscientment que el meu germà petit em tragués les castanyes del foc —vaig dir—. D’altra banda, necessitava l’aprovat en llengua.

—Dues vegades —va dir en Carl—. Potser tres.

Ens vam quedar estirats en silenci. Un silenci compartit. Sentia la respiració d’en Carl. M’era tan familiar que era com sentir la meva pròpia. Ara, a més, hi havia la respiració d’una tercera persona a l’habitació. I vaig notar una punxada de gelosia. Perquè no era jo qui estava estirat allà baix i l’abraçava. Es va sentir un crit fred, que semblava venir dels ermassos. O de Huken.

Hi va haver un murmuri a la llitera de baix.

—Pregunta que quina mena d’animal és —va dir en Carl—. Un corb, oi?

—Sí —vaig dir, i vaig esperar. Els corbs, almenys els que volaven per aquí, solien cridar dues vegades. Però aquest es feia esperar.

—Alerta d’un perill? —va preguntar la Shannon.

—Potser —vaig dir—. O contesta a un altre corb, un que no podem sentir, un que és a cinc quilòmetres d’aquí.

—I fa crits diferents?

—Sí —vaig dir—. Fa un altre crit si t’acostes al seu niu. I, en general, les femelles criden més. De tant en tant, ho fan de manera continuada, sense que sembli tenir cap coi d’objectiu.

En Carl reia entre dents. Aquell so m’encantava. Escampava caliu, bondat.

—En Roy sap més d’ocells que de res. Excepte de cotxes, potser. I de gasolineres.

—Però no de persones —va dir la Shannon. Per l’entonació no se sabia si era una pregunta o una constatació.

—Efectivament —va dir en Carl—. Per això posava noms d’ocells a les persones. El pare era una alosa banyuda, mentre que la mare era un còlit gris. I l’oncle Bernard era un repicatalons, perquè havia estudiat teologia per fer-se pastor abans de fer-se mecànic de cotxes i el repicatalons té el coll blanc.

La Shannon va riure.

—I tu què eres, carinyet?

—Jo era… Què era?

—Un titella —vaig dir en veu baixa.

—Llavors suposo que el titella és guapo, fort i intel·ligent —va cloquejar la Shannon.

—Pot ser —vaig dir.

—Era perquè vola més alt que tots els altres —va dir en Carl—. I, a més, és un fanfarró bocamoll que es dedica a fer… Com es deia?

—Jocs aeris —vaig dir.

—Jocs aeris —va repetir la Shannon—. Sona bé. En què consisteixen?

Vaig sospirar, com si fos un suplici haver-ho d’explicar tot.

—Després d’haver-se enlairat tan amunt com pot, comença a cantar perquè tots puguin veure fins on ha pujat. I, en acabat, baixa lentament amb les ales estirades mentre ensenya tots els trucs i les acrobàcies que sap fer.

—El viu relat d’en Carl! —va festejar la Shannon.

—El viu retrat —va dir en Carl.

—El viu retrat —va repetir ella.

—Però encara que al titella li agrada exhibir-se, no és cap bèstia astuta —vaig dir—. Al contrari: és força crèdula. Per això és el favorit quan el cucut vol posar els seus ous al niu d’un altre.

—Pobret Carl! —va dir la Shannon, i vaig sentir l’espetec d’un petó humit—. Roy, i quin ocell creus que soc jo?

Hi vaig pensar.

—No ho sé.

—Au, vinga —va dir en Carl.

—No, que no ho sé. Un colibrí? És que només conec els ocells de muntanya.

—No vull ser un colibrí! —va protestar la Shannon—. Només són petitets i els agraden els dolços. No puc ser com el que vaig trobar, un corriol pit-roig?

Vaig pensar en la cara blanca del corriol pit-roig. Els ulls foscos. El casquet que s’assemblava a uns cabells tallats curts.

—D’acord —vaig dir—. Ets un corriol pit-roig.

—I tu, Roy? Quin ets?

—Jo? Probablement no en soc cap.

—Tothom és alguna cosa. Digues.

No vaig contestar.

—En Roy és el narrador que ens explica qui som —va dir en Carl—. Per tant, no és ningú i alhora és tothom. És l’ocell de muntanya sense nom.

—L’ocell de muntanya solitari sense nom —va dir ella—. I quina mena de melodies canten els mascles sense nom com tu per trobar parella?

En Carl va riure.

—Em sap greu, Roy, però aquesta noia no es donarà per vençuda fins que no li expliquis la vida.

—Molt bé —vaig dir—. Doncs la característica que tenen en comú els ocells mascles de muntanya és que no canten per a les femelles. Els sembla una cursileria i, a més, aquí en aquesta muntanya no hi ha arbres on es puguin posar a cantar. Per tant, en comptes de cantar, construeixen nius que les puguin impressionar.

—Hotels? —va preguntar ella—. O gasolineres?

—Sembla que els hotels funcionen millor —vaig dir.

Tots dos van riure a la llitera de baix.

—Ara deixarem en pau la merla de pit blanc d’aquí dalt —va dir en Carl. Van sortir de la llitera—. Bona nit —va afegir, i em va donar una palmelladeta al cap.

La porta es va tancar al seu darrere i jo em vaig quedar estirat parant l’orella.

Se’n recordava. Que una vegada, fa molt de temps, li havia dit que jo era una merla de pit blanc. Un ocell de muntanya tímid i vigilant que s’amaga entre les pedres. Ell em va dir que no em calia fer-ho, que no hi havia res a témer allà fora. Jo li vaig contestar que ja ho sabia, però que igualment tenia por.

Em vaig adormir i vaig tenir el mateix somni. Era com si només s’hagués interromput i m’estigués esperant. Quan em vaig despertar pel crit de l’escalador aixafat per la pedra, em vaig adonar que era la Shannon. Va fer un altre crit. I un altre. En Carl se l’estava follant a consciència. Doncs molt bé. Tanmateix, era difícil de collons dormir enmig d’aquell xivarri, és clar. Vaig parar l’orella una estona. Em semblava que ella havia arribat al clímax, però no van parar. Em vaig tapar el cap amb el coixí. Després d’una estona, me’l vaig treure. S’havia fet un silenci. Suposo que dormien. Malgrat això, no vaig aconseguir tornar a adormir-me de cap manera. Em regirava i el llit cruixia mentre pensava en allò que m’havia dit l’Erik Nerell del policia rural, que volia fer baixar uns escaladors a Huken per examinar el Cadillac.

I finalment va arribar.

El segon crit del corb.

I ara sabia que advertia d’un perill. Res d’imminent, però era un destí que esperava. Que havia esperat molt de temps. Que era pacient. Però que no oblidava mai. Problemes.

SEGONA PART

5

En Carl. Forma part de gairebé tots els meus records d’infantesa. En Carl a la llitera de baix. En Carl, al costat de qui jo baixava al gener, quan el termòmetre descendia fins a quinze graus sota zero, o quan la situació ho exigia per altres motius. El meu germà petit Carl, amb qui em barallava fins que ell plorava d’ira i venia disparat cap a mi, però sempre amb el mateix desenllaç: el tirava fàcilment a terra, m’hi asseia a sobre de manera que li bloquejava els braços i li pessigava el nas. Quan ell deixava de lluitar i només somiquejava, sentia que la seva debilitat i la seva blanor m’irritaven. Fins que em dedicava aquella mirada de germà petit, humiliada i indefensa, i llavors notava un nus sobtat a la gola, el deixava anar, l’abraçava i li prometia una cosa o altra. Tanmateix, el nus a la gola i la mala consciència restaven molt després que en Carl s’hagués eixugat les llàgrimes. Una vegada, el pare ens va veure pegar-nos. No va dir res i tan sols va deixar que passés, de la mateixa manera com nosaltres, que vivim a la muntanya, deixem que la natura segueixi el seu curs brutal sense intervenir-hi, tret que es tracti de les nostres cabres. Quan la baralla va acabar amb en Carl i jo asseguts al sofà, jo amb un braç al seu voltant i tots dos ploriquejant, ell simplement va remenar el cap, enutjat, i va sortir de l’habitació.

I recordo una cosa que va passar quan tenia dotze anys, en Carl onze i l’oncle Bernard en feia cinquanta. L’oncle va fer una cosa que, segons la mare i el pare, era gairebé esplèndida: va convidar tothom a la ciutat —a la gran ciutat—, a la seva festa d’aniversari, al Grand Hotel. La mare ens va dir que tenien piscina i en Carl i jo estàvem entusiasmadíssims. Quan hi vam arribar, va resultar que no tenien piscina i que no n’havien tingut mai. Em vaig posar de molt mal humor. En Carl, però, no ho va captar i, quan una de les persones que treballaven allà va accedir a ensenyar l’hotel a aquell nen d’onze anys, vaig veure que la jaqueta d’en Carl feia embalum a la zona de la butxaca interior, on s’havia ficat el banyador. Quan va tornar, ens va explicar amb un gran luxe de detalls totes les coses fantàstiques que havia vist, que l’hotel era un coi de castell i que, per collons, ell se’n construiria un com aquest algun dia. Això va dir. Menys els renecs. I durant els anys següents, va jurar i perjurar que s’havia banyat a la piscina del Grand Hotel aquell vespre.

Crec que en Carl i la mare tenien això en comú: que el somni s’imposava a la realitat, que la façana s’imposava al contingut. Si les coses no eren del tot com volies, llavors t’inventaves fabulacions com aquella i tancaves els ulls a allò que no volies que existís. Per exemple, la mare anomenava el nostre rebedor pudent per les botes que fèiem servir a l’estable el hall. Havia treballat de criada i majordoma per a una família de naviliers a la ciutat des de l’adolescència i li agradava que les coses sonessin angleses i de classe alta.

El pare era el contrari: deia al pa, pa i al vi, vi, i volia que les coses que l’envoltaven fossin, sonessin i semblessin americanes. I no americanes de ciutat, sinó americanes de l’Oest Mitjà, com Minnesota, on havia viscut dels quatre als dotze anys amb el seu pare, a qui no vam arribar a veure mai. Els Estats Units sempre van ser la promised land del pare, juntament amb el Cadillac, l’església metodista i la pursuit of happiness. Volia que jo em digués Calvin pel president dels Estats Units Calvin Coolidge. Republicà, és clar. A diferència del seu predecessor més carismàtic, Warren Harding, que havia deixat un reguitzell d’escàndols —corrupció, joc, dones, cocaïna—, Calvin era un home treballador, seriós, lent, eixut de paraules i esquerp que, segons el pare, no s’havia precipitat, sinó que havia pujat l’escala professional esglaó a esglaó. La mare, però, va protestar contra el nom de Calvin i van pactar posar-me Roy, amb Calvin de segon nom.

A en Carl li van posar Abel de segon nom pel secretari d’Estat Abel Parker Upshur, que, segons el pare, era un home intel·ligent i encantador amb grans somnis, tan grans que el 1845 va ser l’artífex de l’annexió de Texas per part dels Estats Units, que de la nit al dia va esdevenir un país molt més gran. Que Abel acceptés com a agençament que Texas pogués continuar amb l’esclavitud era un detall secundari en aquell context, segons el pare.

Pot ser que en Carl i jo quadréssim bé amb els dos paios dels quals portem els noms. Ningú del poble —a excepció de l’exalcalde Aas, potser— no en tenia ni idea, dels Calvin i Abel originals. Simplement deien que jo havia sortit més al pare i en Carl, més a la mare. Tanmateix, la gent d’Os no sap de què parla, només parla per parlar.

Tenia deu anys quan el pare va arribar a casa conduint un Cadillac DeVille. A Vehicles de Segona Mà i Desballestador Willumsen, en Willum Willumsen s’ufanejava d’aquest exemplar magnífic de DeVille. El propietari l’havia portat dels Estats Units, però com que no s’havia pogut permetre pagar l’aranzel duaner, se l’havia hagut de vendre. És a dir, aquell vehicle, un model del 1979, només havia circulat amb delicadesa per les autopistes rectes dels deserts àrids de Nevada i no era com els exemplars rovellats que solia vendre en Willumsen. Suposo que el pare va assentir parsimoniosament amb el cap, perquè no tenia ni idea de cotxes, i jo encara no m’havia interessat pel tema. El pare va acceptar-ne el preu sense regatejar, però quan al cap d’un parell de setmanes ja va haver d’anar al taller, va resultar que el cotxe era tan ple de defectes i de peces pirata com aquells trastos ficats a sobre de piles de maons als carrers de l’Havana. Les reparacions van acabar costant més que el cotxe. I al poble la gent es moria de riure i deia que és el preu que es paga per no tenir ni idea de cotxes; l’enhorabona al tractant de cavalls Willumsen. Jo, però, havia aconseguit una joguina. No, més ben dit, allò va ser una escola. Un artefacte de mecànica composta que em va ensenyar que si esmerces temps a entendre’n l’estructura i fas servir el cap i els dits, les coses es poden reparar.

Vaig començar a passar més temps al taller mecànic de l’oncle Bernard, que em deixava «donar un cop de mà», com deia ell, encara que al principi sobretot el destorbava. I el pare em va ensenyar a boxejar. Just en aquella època, el record d’en Carl es fa més imprecís. Va ser abans que fes l’estirada, quan semblava que jo seria el més alt dels dos i ell tenia uns grans horrorosos. L’escola li anava bé, però era callat, no tenia gaires amics i era molt retret. I quan va començar secundària, mentre jo treballava més i més al taller, ens solíem veure només a l’hora de dormir.

Recordo un vespre que jo parlava de quines ganes tenia de fer divuit anys, ser major d’edat i treure’m el permís de conduir, i la mare es va posar a plorar com una desconsolada i em va preguntar si jo només pensava en pujar al cotxe i fugir d’Opgard.

Per descomptat, a posteriori és fàcil dir que hauria estat el millor. Tanmateix, tot estava a punt de desintegrar-se i no podia tocar el pirandó, ho havia d’arreglar. Reparar. A més, on aniria?

Llavors va arribar el dia que el pare i la mare van morir, i en Carl torna als meus records. Jo tenia gairebé divuit anys i ell encara no havia fet els disset. Ell i jo estem asseguts al porxo i ens mirem el Cadillac, que surt del pati i baixa cap al revolt de les Cabres. Fins i tot ara, és com una pel·lícula en què descobreixo detalls nous cada cop que la miro.

Dues tones de peces mecàniques de la fàbrica de la General Motors que s’han posat en moviment i que acceleren gradualment. Ara s’ha allunyat tant de mi que ja no sento el cruixit de la grava sota els pneumàtics. Silenci, silenci i llums del darrere vermells. Sento que el cor també se m’accelera gradualment. Queden vint metres fins al revolt de les Cabres. L’administració de carreteres públiques havia estat a punt de col·locar-hi barreres de seguretat, però l’ajuntament hi va intervenir i va fer constar que els últims cent metres de carretera fins a la granja eren, de fet, privats, responsabilitat dels Opgard. Queden deu metres. Els llums de frenada, que eren com dos llistons, dos guions entre la porta del maleter i el para-xocs llustrós, es van il·luminar un instant. I després van desaparèixer. Tot va desaparèixer.

6

—Vejam, Roy, eres a fora de la casa el vespre de l’accident a… —el policia rural Sigmund Olsen seia amb el cap inclinat mentre buscava alguna cosa als papers. La seva cabellera, rossa i espessa, em recordava el pal de fregar del gimnàs de l’escola. Els cabells que li penjaven tenien la mateixa llargària al davant, als costats i al darrere. També duia un bigoti de morsa igual d’espès. Probablement tenia aquella mata de cabell i aquell bigoti des dels anys setanta. Perquè podia. No hi havia rastre de calvície en aquell cap inclinat—… dos quarts de vuit. I vas veure com els teus pares sortien de la carretera?

Vaig assentir amb el cap.

—I dius que vas veure que s’encenien els llums de frenada?

—Sí.

—Segur que no van ser els llums de posició, el que vas veure? És que tots dos són vermells.

—Els llums de frenada són més forts.

Va alçar els ulls ràpidament.

—Aviat faràs divuit anys, oi?

Vaig tornar a assentir amb el cap. Potser ho deia en aquells papers o potser recordava que a escola anava un curs per sobre del seu fill, en Kurt.

—Vas a l’institut?

—No, treballo al taller mecànic del meu oncle.

El policia rural es va tornar a centrar en l’escriptori.

—Molt bé, doncs llavors comprendràs que ens sembli estrany no haver trobat marques de frenada. I encara que l’anàlisi de sang del teu pare indica que havia begut una mica, difícilment podia estar prou borratxo per oblidar el revolt, no encertar el pedal del fre o adormir-se al volant.

No vaig dir res. Havia descartat tres explicacions possibles d’una manotada. I jo no en tenia una quarta per oferir-li.

—En Carl ens va explicar que havíeu d’anar a visitar el vostre oncle Bernard Opgard a l’hospital. És el seu taller, on treballes?

—Sí.

—Però hem parlat amb en Bernard i diu que no en sabia res, de cap visita. Els teus pares solien anar de visita sense avisar?

—No —vaig dir—. Ni avisant tampoc.

El policia rural va assentir lentament. Va tornar a buscar alguna cosa als papers. Semblava que preferia mirar allò.

—Creus que el teu pare estava deprimit?

—No —vaig dir.

—Segur? Hem parlat amb altres persones que creuen que semblava decaigut.

—Vol que digui que estava depre?

L’Olsen va tornar a alçar els ulls.

—Què vols dir amb això, Roy?

—Que potser això simplificaria el cas. Si poden afirmar que es va matar i va matar la meva mare.

—Com és que et sembla més senzill, això?

—No li queia bé a ningú.

—Això no és cert, Roy.

Vaig arronsar les espatlles.

—D’acord, doncs segur que estava deprimit. No es relacionava amb ningú. En general, s’estava a casa i allà tampoc parlava gaire amb ningú. Bevia cervesa. Suposo que és el que fa la gent deprimida.

—La gent que pateix de depressió pot ser capaç d’amagar-ho molt bé. —Els ulls del policia rural Olsen s’esforçaven per trobar els meus i, quan ho van aconseguir, em van aguantar la mirada—. El teu pare va dir mai que… que no li agradava viure?

Que no li agradava viure. Quan va haver acabat de pronunciar aquelles paraules va ser com si en Sigmund Olsen hagués superat el pitjor, i els seus ulls es van posar tranquil·lament en els meus.

—A qui collons li agrada viure? —vaig preguntar.

Per un instant, l’Olsen va semblar esglaiat. Després va decantar el cap. Els blens d’un costat de la melena de hippy se li van posar a l’espatlla. Potser sí que era un pal de fregar, allò. Jo sabia que, oculta darrere de l’escriptori, duia una sivella enorme amb un crani de búfal blanc. I un parell de botes fetes de pell de serp. Ens vestim de mort.

—Per què viure si no t’agrada, Roy?

—No és obvi?

—Ho és?

—Perquè potser encara és pitjor estar mort.

Tot i que el meu divuitè aniversari era a tocar, aquelles normes estúpides deien que en Carl i jo havíem de tenir un tutor. Les autoritats del comtat van designar l’oncle Bernard. Van venir dues senyores del servei de protecció a la infància de Notodden a mirar-se les instal·lacions de l’oncle Bernard, que van trobar impecables, pel que sembla. En Bernard els va ensenyar els dormitoris que teníem assignats i els va prometre que aniria a parlar periòdicament amb l’institut per saber com li anava a en Carl.

Quan aquelles dones del servei de protecció a la infància van haver marxat, vaig preguntar a l’oncle Bernard si en Carl i jo podíem dormir un parell de nits allà a Opgard, perquè aquí baix al poble hi havia massa rebombori procedent de la carretera nacional, que passava pel costat de les finestres dels dormitoris.

En Bernard va dir que d’acord i ens va despatxar amb una cassola enorme de lapskaus.

Després d’allò, no ens vam tornar a traslladar mai allà baix, encara que l’adreça oficial era la de l’oncle Bernard. Això no significa que no es preocupés de nosaltres, i els diners que rebia de les autoritats ens els passava íntegrament.

Un parell d’anys més tard, temps després del que vaig acabar batejant com «la nit del Fritz», l’oncle Bernard va tornar a ser hospitalitzat. Va resultar que el càncer s’havia estès. Jo seia al costat del seu llit i em vaig posar a plorar quan em va explicar la situació.

—Comprens que ets a les acaballes quan els voltors s’instal·len a casa teva sense demanar-t’ho —va dir.

Es referia a la filla i al seu marit.

L’oncle deia que ella no li havia fet mai res, però que li desagradava com a persona. Jo, però, sabia en qui pensava quan em va explicar qui eren els desballestadors. Persones que feien senyals lluminosos falsos als vaixells de nit i —després que encallessin— els saquejaven.

Ella el va visitar dues vegades a l’hospital. La primera, per saber quant li quedava de vida; la segona, per passar a buscar la clau de casa.

L’oncle Bernard em va posar una mà a l’espatlla i em va explicar un d’aquells vells acudits fàcils del Volkswagen Escarabat, probablement per fer-me riure.

—Et moriràs! —vaig exclamar, exasperat.

—Tu també —va dir—. I és l’ordre correcte. No hi estàs d’acord?

—Però com pots estar aquí estirat i explicar acudits?

—Bé —va dir—, quan estàs de merda fins al coll, el més sensat és no anar amb el cap cot.

I llavors no vaig tenir altre remei que riure.

—I tinc un últim desig —va dir.

—Un cigarret?

—Això també. L’altre és que facis l’examen teòric de reconeixement de l’experiència professional ara a la tardor.

—Ara? —vaig dir—. No he de tenir cinc anys d’experiència?

—I els tens, amb totes les hores extres que has fet.

—Però no hi compten per…

—Per a mi, sí. No deixaria mai que un mecànic no qualificat fes l’examen professional, ja ho saps, però tu ets el millor mecànic que tinc. Per això a la taula hi ha un sobre amb documentació que diu que has treballat per a mi durant cinc anys. No et preocupis per les dates que hi surten. Queda clar?

—Com l’àvia —vaig dir.

Era una broma que teníem entre nosaltres: un mecànic que havia treballat per a l’oncle Bernard i que havia entès malament l’expressió, però que la feia servir constantment, sense que en Bernard el corregís mai. Va ser l’última vegada que vaig sentir riure l’oncle Bernard.

Quan vaig aprovar l’examen teòric i uns mesos després la prova pràctica, l’oncle Bernard ja estava en coma. I quan la seva filla va dir als metges que el desconnectessin de les màquines que el mantenien viu, a la pràctica era jo —un nano de vint anys— qui regentava el taller mecànic. No obstant, va ser un xoc… No, és massa fort: va ser una sorpresa quan es va llegir el testament i va resultar que l’oncle Bernard m’havia deixat el taller en herència.

La filla va protestar, evidentment, i va afirmar que durant el temps que jo havia estat sol amb el seu pobre pare malalt, l’havia manipulat. Jo li vaig dir que no tenia ganes de discutir, que l’oncle Bernard no m’havia deixat el taller per fer-me ric, sinó perquè el continués regentant algú de la família. Per tant, si volia, li podia comprar el taller al preu que posés, perquè almenys es complís la part més important del seu desig. I ella va posar un preu. Jo li vaig dir que a ca l’Opgard no regategem, però que no li podia pagar aquell preu, que tampoc no es podia justificar amb els ingressos del taller. Va posar el taller al mercat, no va aconseguir cap comprador, tot i que va anar abaixant-ne el preu, i al final va tornar a acudir a mi. Li vaig pagar el que li havia ofert d’entrada i ella va signar el contracte de compravenda i va marxar enfurismada del taller, com si fos ella a qui havien estafat.

Vaig gestionar el taller de la millor manera que vaig poder, que no va ser gaire bona, ja que no m’acompanyaven ni experiència ni la tendència del mercat. Tampoc va ser gaire dolenta, però, ja que els tallers de la comarca anaven tancant, de manera que a mi m’augmentava el negoci. Prou per poder mantenir en Markus a temps parcial. Tanmateix, als vespres, quan repassava els números amb en Carl —que havia estudiat administració a l’institut i coneixia la diferència entre el deure i l’haver—, es feia evident que els dos assortidors de gasolina que hi havia a fora de la sala de lubricació ingressaven més que no el taller.

—Els de l’administració de carreteres públiques han vingut a fer una inspecció —vaig dir—. Si volem mantenir l’autorització, hem de posar al dia l’equipament.

—Quant? —va preguntar en Carl.

—Dues-centes mil. Potser més.

—Doncs aquí no hi ha aquests diners.

—Ja ho sé. Llavors, què fem?

Vaig dir «fem» perquè el taller ens alimentava a tots dos. I l’hi vaig preguntar a en Carl, malgrat saber la resposta, perquè preferia que fos ell qui ho digués en veu alta.

—Vendre el taller i quedar-nos amb els assortidors —va dir en Carl.

Em vaig fregar la nuca, al punt per on la Grete Smitt havia passat l’afaitadora elèctrica, i vaig notar que els pèls em punxaven les puntes dels dits. Crew cut, ho havia denominat ella. Que no era la moda, sinó un clàssic, i que de fet suportaria bé el pas del temps, quan al cap de deu anys em mirés les fotos d’aleshores. I després la gent deia que llavors m’assemblava encara més al pare, com si fos el seu reflex, de fet, i jo no ho suportava, perquè veia que tenien raó.

—Ja sé que t’agrada més remenar els cotxes que no omplir-ne el dipòsit —va dir en Carl quan havia passat una estona sense que jo hagués assentit ni escopit.

—No passa res, ja que cada cop hi ha menys coses per remenar —vaig dir—. Els cotxes ja no es fabriquen així. En general, fem feines d’idiotes. Avui dia ja no et cal tenir feeling. —Tenia vint anys i parlava com un senyor de seixanta.

L’endemà va venir en Willum Willumsen a donar una ullada al taller. En Willumsen era gras de mena. En primer lloc, eren les proporcions mateixes, que demandaven un tant per a la panxa, un tant per a les cuixes i un tant per a la barbeta perquè tot plegat s’equilibrés, per fer un home sencer. En segon lloc, caminava, parlava i gesticulava com un home gras, tot i que no sé ben bé com explicar-ho. O sí, ho intentaré: en Willumsen es balancejava amb els peus enfora, com un ànec, parlava fort i amb desimboltura, i ho il·lustrava tot amb grans moviments i ganyotes. En resum, de manera natural, en Willumsen ocupava molt d’espai. I en tercer lloc, fumava cigars. I tret que et diguis Clint Eastwood, no pots estar prim i esperar que et prenguin seriosament com a fumador de cigars; fins i tot Winston Churchill i Orson Welles ho trobaven difícil. En Willumsen venia cotxes de segona mà i amuntegava els que no podia encolomar a ningú, i resulta que jo n’hi comprava peces. També venia altres coses de segona mà i es rumorejava que si tenies objectes robats, no era impossible negociar amb ell. El mateix si necessitaves un préstec ràpid, però no tenies la confiança del banc. Però pobre de tu si no pagaves a temps, perquè tenia un recaptador danès procedent de Jutlàndia que venia muntat en un torpede i, amb mitjans eficaços i unes alicates, et feia saldar el deute encara que haguessis de robar a la teva pròpia mare. És cert que ningú no havia vist mai aquest recaptador, però naturalment aquest rumor absurd va fer volar la nostra imaginació quan un dia, quan érem petits, vam veure un Jaguar E-Type blanc amb matrícula danesa aparcat a fora de Vehicles de Segona Mà i Desballestador Willumsen. Un cotxe blanc de Dinamarca amb forma de torpede, no ens calia res més.

En Willumsen va revisar tot l’equipament, les eines i tot el que es pogués descargolar i desmuntar, abans de proposar-me un preu.

—No és gaire —vaig dir—. Coneixes prou bé el gremi per saber que tot és de la millor qualitat.

—Sí, però tu mateix ho has dit, Roy. Cal posar al dia l’equipament per mantenir l’autorització.

—Però no et faràs càrrec d’un taller mecànic autoritzat, Willumsen, simplement cargolaràs tot això als teus trastos perquè funcionin la primera setmana després de vendre’ls.

En Willumsen va fer una rialla.

—No poso preu a l’equipament en funció del que val per a mi, sinó del que no val per a tu, Roy Opgard.

Cada dia aprenia coses noves.

—Amb una condició —vaig dir—: que et facis càrrec d’en Markus.

—Que l’accepti com a càrrega, vols dir? Perquè, entre nosaltres, en Markus sembla més una càrrega que no un mecànic.

—Aquesta és la condició, Willumsen.

—No sé si necessito algú com ell, Roy. Els impostos i la seguretat social…

—Ja, ja ho sé, però en Markus procurarà que els cotxes que vens no siguin un perill a la carretera. Tu no ho fas.

En Willumsen es va agafar la papada, fent veure que ho sospesava, em va mirar amb un d’aquells ullots de calamar i va dir un preu encara més baix.

Jo ja no podia més. Vaig dir que d’acord i llavors en Willumsen va estirar la mà ben ràpid, segurament perquè jo no tingués temps de canviar de parer. Vaig mirar els cinc dits separats, petits, blancs plomissos, com un guant de làtex ple d’aigua. Vaig sentir un calfred quan l’hi vaig agafar.

—Demà vindré a endur-m’ho tot —va dir en Willumsen.

En Willumsen va acomiadar en Markus després de tres mesos, enmig del període de prova, per no haver-li de concedir un termini de preavís amb sou. La justificació que li va donar era que havia arribat tard a la feina, havia rebut una amonestació i havia tornat a arribar tard.

—I és així? —vaig preguntar a en Markus, que havia vingut a veure’m per preguntar-me si li podia donar feina en el que ara era una gasolinera unipersonal on em passava dotze hores al dia.

—Sí —va dir en Markus—. Deu minuts al setembre. I quatre minuts al novembre.

Amb això érem tres paios que vivíem de dos assortidors de gasolina. Jo havia posat una nevera de refrescos i aperitius a l’edifici del taller. És clar, però, que per a la gent de la zona era més ràpid anar al Coop, on hi havia més assortiment de productes.

—Això no marxa —va dir en Carl, i va assenyalar el full de càlcul que havíem creat junts.

—Hi ha cabanes en venda en tres nous terrenys vall amunt —vaig dir—. Tu espera’t a l’hivern. Llavors tots els nous propietaris de les cabanes hauran de passar per aquí amb el cotxe.

En Carl va sospirar.

—Mira que ets caparrut, collons.

Un dia va aparcar un tot camí enorme davant de la gasolinera. En van baixar dos paios i es van posar a fer voltes per fora de l’edifici del taller i pel rentador com si busquessin alguna cosa. Vaig sortir a fora.

—Si han d’anar al vàter, és aquí a dins —vaig dir a crits.

Tots dos van venir on era jo, em van donar les targetes de visita, que deien que venien de la cadena de gasolineres indiscutiblement més gran del país, i em van preguntar si podíem fer la xerrada. Jo els vaig preguntar «Quina xerrada?» abans d’adonar-me que els havia fet venir en Carl.

Van dir que estaven impressionats pels ingressos que tenia amb tan poc i em van explicar quant podria ingressar amb una mica més d’oferta.

—Un contracte de franquícia —van dir—. Deu anys.

També estaven al corrent de l’enorme urbanització de cabanes vall amunt i de les previsions de trànsit de la nostra carretera nacional.

—Què els has dit? —em va preguntar en Carl ansiós quan vaig tornar a casa.

—Els he dit que gràcies —li vaig contestar, i em vaig deixar caure en una de les cadires de la taula de la cuina, on en Carl servia mandonguilles de carn de la casa Fjordland.

—Gràcies? —va dir en Carl—. Com a… —Em desxifrava la cara mentre jo menjava amb deler—. No, gràcies? Càgon l’ou, Roy!

—Ho volien comprar tot —vaig dir—. L’edifici i la parcel·la. Un munt de diners, és clar. Però a mi m’agrada ser propietari. Deu ser el pagès que duc a dintre.

—Però, càgon tot, que pràcticament estem amb l’aigua al coll.

—M’hauries d’haver avisat que vindrien.

—Llavors hauries dit que no abans de sentir la seva oferta.

—Suposo.

En Carl va esbufegar i es va posar les mans a la cara. Es va quedar una estona així. Va sospirar.

—Tens raó —va dir—. No m’hi hauria de clavar així. Perdona, només intento ajudar.

—Ho sé. Gràcies.

Va separar els dits d’una mà i em va mirar amb un ull.

—De debò no n’has tret res, d’aquesta visita?

—Doncs sí.

—Ah, sí?

—Tenien un llarg camí de tornada a casa i han hagut d’omplir el dipòsit.

7

Tot i que el pare m’havia ensenyat a boxejar una mica, no sé si de debò lluitava gaire bé.

Aquell vespre hi havia ball a Årtun. La banda era la de sempre, tocaven grans èxits suecs i duien vestits blancs cenyits. El vocalista, un paio prim a qui tothom deia Rod, perquè el seu objectiu a la vida era assemblar-se a Rod Stewart, sonar com ell i follar-se tantes dones com ell, bramava amb la seva barreja de suec i noruec, amb una entonació estranya, que el feia sonar com l’Armand, el predicador ambulant que de tant en tant passava pel poble per explicar que una onada de renaixement religiós inundava el país i que això era bo, perquè el dia del judici final era a tocar. Si hagués estat a Årtun aquell vespre, el predicador s’hauria adonat que encara quedava un munt de feina per fer. Gent de totes les edats i d’ambdós sexes es balancejava borratxa com una sopa al descampat de gespa de davant del centre social, engolint aiguardent casolà, que es confiscava si se l’enduien a dins del local, on tothom s’apuntalava els uns amb els altres ballant en parelles, gronxant-se mentre en Rod cantava una cançó sobre uns ulls marrons preciosos. Fins que aquests també en tenien prou i guillaven a fora per remullar la gola o s’endinsaven al bosc de bedolls per copular, vomitar o fer les seves necessitats. Alguns ni tan sols es molestaven a anar al bedollar. Circulava la història d’aquella vegada que el nostre Rod particular va convidar una fan entusiasta a l’escenari per acompanyar-lo a cantar una composició de la banda, «Penses en mi aquesta nit». S’assemblava tant a «Wonderful Tonight», d’Eric Clapton, que era extraordinari que la poguessin tocar fent cara de pòquer. Després de dues estrofes, va deixar el guitarrista fent un solo d’allò més llarg i va desaparèixer amb aquella noia i el micròfon entre bastidors. Quan va arribar el moment de la tercera estrofa, la tonada va arribar una mica cansada, sense alè, des d’algun lloc entre bastidors. I ben entrada l’estrofa, en Rod va tornar a sortir a escena fatxendejant, ara sol, i va picar l’ullet a un parell de noies que eren a la vora de l’escenari. Es va adonar de la seva mirada d’esglai, va abaixar els ulls i es va descobrir unes ratlles de sang als pantalons de vestir blancs. Va acabar l’última tornada, va posar el micròfon al peu, va sospirar un «Sí, sí…» mentre somreia i va fer el compte enrere fins a la següent cançó.

Vespres d’estiu llargs i clars. Les baralles no acostumaven a començar abans de les deu.

Dos homes, i el desencadenant era gairebé sempre una dona.

Una dona amb qui s’havia parlat o potser s’havia ballat una estona massa llarga o una mica massa a prop. Potser hi havia hagut un preludi molt abans d’aquell dissabte al vespre a Årtun, però era ara, encès per l’aiguardent i un públic provocador, que havia arribat l’hora de passar comptes. De vegades, com he dit, la dona tan sols era la causa desencadenant, gairebé un pretext per al cerca-raons, i d’aquests n’hi havia uns quants. Paios que es pensaven que servien per barallar-se i potser per a no gaire més, i que tenien aquest lloc, Årtun, com a arena. Altres vegades, per descomptat, hi havia gelosia de debò. Aquest acostumava a ser el cas quan hi estava ficat en Carl, que per si sol no convidava a barallar-se. Per a això, en Carl era massa conciliador, encantador i insignificant per als cerca-raons. Els qui s’abraonaven damunt d’en Carl ho feien enardits. De vegades, en Carl no havia fet res, només havia fet riure les noies, havia estat una mica més galant que els seus pretendents, havia atret la mirada de la noia als seus ulls blaus, però la cosa s’havia quedat aquí. I és que en Carl tenia nòvia: ni més ni menys que la filla de l’alcalde. Hauria de ser inofensiu. Tanmateix, enterbolides per l’alcohol, les coses semblen diferents, i ja li donarien una lliçó a aquest guaperes de merda, melós i delicat. Se li llançaven a sobre, però encara s’exasperaven més per la sorpresa sincera, gairebé condescendent, d’en Carl quan rebia el primer cop. I encara els provocava més la seva manca de voluntat per defensar-se.

I llavors hi intervenia jo.

Crec que la meva especialitat era sobretot neutralitzar, impedir que la gent fes mal, com quan es desactiva una bomba. Soc pràctic i sé de mecànica, potser és per això. Entenc com va això del centre de gravetat, la massa i la velocitat. Per tant, feia el que calia per aturar els que s’havien llançat a apallissar el meu germà petit. El que calia, ni més ni menys. És clar, però, que de vegades calia més. Em vaig carregar uns quants envans nasals, unes quantes costelles i almenys una mandíbula. La d’un foraster que li havia donat a en Carl un cop de puny al nas.

Vaig reaccionar ràpid. Recordo artells rebentats, sang a les mànigues de la camisa i algú que deia: «Ja n’hi ha prou, Roy».

Però no, no n’hi havia prou. Un cop a la cara sagnant a sota meu. Un cop més, per solucionar permanentment el problema.

—Que ve la policia, Roy.

Em vaig inclinar i li vaig xiuxiuejar a cau d’orella, on el rierol de sang es dividia i rajava pels dos costats:

—No tornis a tocar el meu germà, entesos?

Uns ulls vidriosos, perduts per la borratxera i el dolor, estaven fixos en mi, però miraven cap endins. Vaig alçar el braç. El cap a sota meu va assentir. Em vaig aixecar, em vaig espolsar la roba i vaig anar cap al Volvo 240 que m’esperava amb el motor en marxa i la porta del conductor oberta. En Carl s’havia estirat al seient del darrere.

—No em taquis la puta tapisseria de sang —vaig dir. Vaig trepitjar l’accelerador i vaig deixar anar l’embragament amb tanta força que van saltar trossos de gespa darrere nostre.

—Roy —va dir una veu entelada des del seient del darrere quan passàvem pels primers revolts costeruts.

—Sí —vaig dir—. No n’hi diré res, a la Mari.

—No és això.

—Que vols vomitar?

—No! Et vull dir una cosa.

—Millor intenta…

—T’estimo, germà.

—Carl, no…

—Sí! Soc un forassenyat i un idiota, però a tu… a tu tant se te’n fot. No fas més que salvar-me la pell. —Ara plorava—. Ai, Roy… ets tot el que tinc.

Em vaig mirar el puny sangonós que agafava el volant. Estava ben despert i la sang em bombava agradablement pel cos. Li podria haver donat un altre cop. El paio a terra, a sota meu, tan sols era un desgraciat gelós, un fracassat, i no calia. Però, collons, me’n moria de ganes.

Va resultar que el paio a qui havia partit la mandíbula era conegut per anar a festes en què no sabien que el seu fort eren les baralles per provocar algú i després donar-li una bona pallissa. Quan vaig saber allò de la mandíbula, m’esperava que em denunciaria, però no va venir ningú. És a dir, vaig sentir a dir que el paio havia anat a parlar amb el nostre policia rural, que li va aconsellar que ho deixés estar, perquè en Carl tenia una costella partida —cosa que era mentida, per cert—. I després em vaig adonar que la mandíbula havia estat una bona inversió: la fama que em va donar va fer que sovint fos prou posar-me amb els braços plegats quan en Carl tenia problemes i amb això es batien en retirada.

—Càgon tot —va moquejar en Carl, plorós i borratxo, quan ja estàvem estirats a les nostres lliteres—. Si només soc amable. Faig riure les noies. I els nanos es cabregen. I llavors arribes tu, li arregles les coses al teu germà i jo t’he aconseguit nous enemics. Càgon tot. —Va tornar a moquejar—. Perdó. —Va copejar els llistons de sota del meu matalàs—. Em sents? Perdó!

—Són uns imbècils —vaig dir—. Au, a dormir.

—Perdó!

—A dormir, t’he dit.

—Sí. Sí, d’acord. Però, escolta, Roy…

—Mmm.

—Gràcies. Gràcies per… per…

—Ara callem, d’acord?

—… per ser el meu germà. Bona nit.

Silenci. Molt bé. La seva respiració uniforme a la llitera de baix. Segur. No hi ha res tan bo com el so d’un germà petit que se sent segur.

Amb tot, a la festa que va fer que en Carl marxés del poble i del meu costat, no hi va caure ni un sol cop. En Carl estava borratxo, en Rod havia estat ronc i la Mari havia marxat a casa. Que s’havien barallat en Carl i la Mari? Qui sap. Com a filla de l’alcalde, potser no era estrany que a la Mari li preocupessin més les aparences que a en Carl; en tot cas, estava farta que en Carl sempre begués massa a les festes. O potser la Mari s’havia de llevar d’hora, anar a l’església amb els pares o preparar un examen. No, no era tan virtuosa. Assenyada, sí, però virtuosa, no. Simplement no podia ser la punyetera cuidadora d’en Carl quan ell anava torrat. Li encomanava la feina a la seva millor amiga, la Grete, que se’n feia càrrec una mica massa de bon grat. Havies d’estar cec per no veure que la Grete estava enamorada d’en Carl, però evidentment podia ser que la Mari no ho hagués vist. En tot cas, no podia preveure el que va passar. Que la Grete —després d’aguantar en Carl a la pista de ball, mentre en Rod, com de costum, acabava la vetllada amb «Love Me Tender»— l’havia dut al bedollar. I allà, segons en Carl, ho havien fet drets contra un arbre. Ell estava fora de joc, segons em va dir, però l’havia despertat el so de l’anorac de plomes de la Grete, que fregava amunt i avall contra l’escorça. Un so que va cessar de cop quan la tela es va esquinçar i les plomes van sortir flotant com si fossin àngels en miniatura. Així els va anomenar. Àngels en miniatura. I en aquell silenci es va adonar que la Grete no havia emès ni un sol so, bé perquè no volia trencar l’encís, bé perquè el que estaven fent no la satisfeia gaire físicament. Per tant, ell ho va deixar en aquell moment.

—Li vaig dir que li podia comprar una jaqueta nova —va dir en Carl des de la llitera de baix l’endemà al matí—, però em va dir que no passava res, que ja la cosiria. Llavors li vaig preguntar… —En Carl esbufegava i l’alè d’alcohol es va quedar planant a l’habitació—. Li vaig preguntar si la podia ajudar a cosir-la.

A la llitera de dalt, jo plorava de riure i vaig sentir que es tapava el cap amb l’edredó. Em vaig abocar.

—I què faràs ara, Don Joan?

—No ho sé —es va sentir de sota l’edredó.

—Us va veure algú?

No els havia vist ningú. En tot cas, va passar una setmana i les xafarderies del poble sobre la Grete i en Carl no havien arribat a orelles nostres. I tampoc a les de la Mari, pel que sembla.

De fet, semblava que en Carl havia caigut dret com els gats.

Fins al dia que la Grete ens va venir a visitar. En Carl i jo sèiem al jardí d’hivern i la vam veure tombar el revolt de les Cabres amb bicicleta.

—Merda —va dir en Carl.

—Potser busca la samarreta de guanyadora de l’etapa de muntanya —vaig dir—. És a dir, a tu.

En Carl m’ho va implorar i al final vaig sortir i li vaig dir que en Carl tenia un bon refredat. Un refredat contagiós. La Grete em va clavar els ulls com si m’estigués apuntant amb aquella nàpia suada i llustrosa. Després va fer mitja volta i va marxar. En arribar a la bicicleta, es va posar l’anorac de plomes, que duia al portaequipatges. Les puntades baixaven com una cicatriu per l’esquena.

Va tornar l’endemà. Llavors va obrir en Carl i ella li va dir que l’estimava abans que ell no aconseguís dir res. I ell li va contestar que allò havia estat un error. Que anava borratxíssim. Que se’n penedia.

L’endemà, la Mari li va trucar i li va dir que la Grete l’hi havia explicat tot. I que no volia estar amb un noi que li era infidel. Després, en Carl em va dir que la Mari havia plorat, però que tret d’això estava tranquil·la. I que ell no ho entenia. No que la Mari hagués tallat amb ell, sinó que la Grete li hagués explicat el que havia passat al bedollar. Entenia que la Grete estigués enfadada amb ell, per allò de la jaqueta i tot plegat. Venjança. Molt bé. Però que de passada procurés desfer-se de l’única amiga que tenia no era com disparar-se un tret al peu, com se sol dir? Jo no tenia gaire a dir de tot allò, però vaig pensar en aquella història que m’havia explicat l’oncle Bernard sobre els desballestadors. I va ser llavors quan vaig començar a pensar en la Grete com un escull submarí. Una cosa que és allà, invisible, i que espera l’oportunitat de seccionar el casc de l’embarcació. En certa manera, feia llàstima, presonera com era de la violència dels seus sentiments, però havia fallat a la Mari tant com a en Carl. I jo endevinava una cosa en aquella dona que en Carl no havia percebut. Una maldat interior. La que fa que el dolor de destruir-se a un mateix sigui menor que l’alegria de poder arrossegar els altres. Psicologia dels tiroteigs escolars. Amb la diferència que aquesta tiradora escolar continuava vivint. Existint, en tot cas. Fent sessions de raigs UVA a la parròquia. Tallant-los els cabells.

Al cap d’unes setmanes, la Mari es va traslladar sobtadament d’Os a la gran ciutat. Bé, ella afirmava que havia estat el pla des de sempre, que hi anava a estudiar.

I unes setmanes després d’allò —i també de manera inesperada—, en Carl em va dir que li havien concedit una beca per estudiar Finance and Business Administration a Minnesota, als Estats Units.

—Per descomptat, no pots dir que no —vaig dir, i em vaig empassar la saliva.

—No, potser no —va dir, vacil·lant, però evidentment no em podia enganyar; m’adonava que ja feia temps que s’havia decidit.

Van venir dies de molt de tràfec. Com que jo tenia feina més que suficient a la gasolinera i ell a preparar la partida, no en vam parlar gaire més. El vaig dur amb el cotxe a l’aeroport dels afores de la ciutat. Vam tardar unes hores, però per estrany que sembli, tampoc no vam parlar gaire. Plovia a bots i barrals i el so dels eixugaparabrises camuflava el silenci.

Quan vam parar a fora de l’entrada de la terminal de sortides i vaig apagar el motor, em vaig haver d’escurar el coll per recuperar la veu.

—Tornaràs?

—Eh? És clar —va mentir, amb un somriure càlid i radiant, i em va abraçar.

Va continuar plovent tot el camí de tornada a Os.

Ja era fosc quan vaig aparcar al pati i vaig entrar a fer companyia als fantasmes de la casa.

8

En Carl havia tornat a casa. Era divendres al vespre i jo estava sol a la gasolinera. Sol amb els meus pensaments, com se sol dir.

Quan en Carl va marxar als Estats Units, vaig pensar que òbviament era per aprofitar les bones notes i les seves capacitats per prosperar i allunyar-se d’aquest poble de mala mort, per ampliar horitzons. També vaig pensar, però, que en la mateixa mesura era per allunyar-se dels records, de les ombres que planaven de manera tan pesada i opressiva sobre Opgard. No va ser fins que va tornar que no vaig caure que la causa podia haver estat la Mari Aas.

Havia tallat amb en Carl perquè l’havia enganyat amb la seva millor amiga. No obstant això, no es podia sospitar que, per a la Mari, també havia estat una bona oportunitat per marxar? Al cap i a la fi, apuntava més alt que no a un pagès de muntanya, un Opgard. La seva tria de marit també ho indicava. La Mari i en Dan Krane es van conèixer a la Universitat d’Oslo, tots dos eren membres actius del Partit Laborista i, a més, ell també era de casa bona, de la banda oest de la ciutat. En Dan Krane s’havia presentat a la plaça de cap de redacció al diari Os Blad i l’havia aconseguit, i ara la Mari i ell tenien dues criatures i havien ampliat l’annex, de manera que era més gran que el mas on vivien els pares de la Mari. Havia fet callar els comentaris maliciosos que circulaven pel poble, que deien que no havia estat prou bona per a en Carl Opgard. S’havia revenjat amb escreix.

En canvi, la revenja d’en Carl, la reconquesta del reducte social i l’honor perduts, encara estava per fer. Era aquest l’objectiu del retorn a casa? Exhibir com un trofeu la dona, un Cadillac i un projecte d’hotel incomparable a res del que havia vist mai la gent del poble?

Perquè resulta que era una bogeria, sí, un projecte gairebé desesperat. En primer lloc, hi havia aquesta insistència seva que l’hotel s’havia de situar per sobre del límit arbori, cosa que significava que s’haurien de construir uns quants quilòmetres de carretera. Tot perquè no fos mentida fer publicitat amb el nom Hotel d’Alta Muntanya, com aparentaven altres hotels per sota del límit arbori.

En segon lloc: qui va a la muntanya a ficar-se a la sauna i banyar-se en aigua tèbia pels pixats? Que no són activitats típiques de ciutat i de terres baixes?

I, en tercer lloc: no aconseguiria mai convèncer un grapat de pagesos d’arriscar la granja i els terrenys sols per un castell en l’aire; havia de distribuir el risc, és a dir, incloure-hi tothom. I com punyeta aconsegueixes això en un lloc on l’escepticisme envers totes les novetats que venen de fora —tret que sigui un model de Ford o una pel·lícula de Schwarzenegger— és una cosa que has mamat des de petit, com se sol dir?

I després, per acabar, hi havia la qüestió dels seus motius personals, per descomptat. En Carl deia que eren construir un hotel spa d’alta muntanya que posés el poble al mapa, que el salvés d’una ruïna silenciosa.

Però la gent d’aquí no el calaria? No veurien que el que ell realment volia era posar-se a ell mateix —en Carl Opgard— en un pedestal? Perquè és per això que la gent com en Carl torna, gent que ha triomfat a fora, però que al seu poble natal encara és només el cabró a qui va deixar la filla de l’alcalde i que va tocar el dos. Perquè no hi ha cap altre lloc on el reconeixement signifiqui tant com a casa, el lloc on et sents tan incomprès, però on tanmateix et comprenen d’una manera d’allò més enutjosa i alhora alliberadora. «Et conec», solen dir, de manera mig amenaçadora, mig tranquil·litzadora. Significa que saben qui ets de debò. Que amb el pas del temps és impossible amagar-se darrere d’adorns i de mentides.

Vaig resseguir amb els ulls la carretera nacional cap a la plaça.

Transparència. És la maledicció i la benedicció del camp. Més tard o més d’hora, un dia tot surt a la llum. Tot. Però en Carl estava disposat a arriscar-se per la possibilitat de tenir la seva estàtua allà baix a la plaça, un homenatge pòstum que estava reservat als alcaldes, als predicadors i als cantants de conjunts de ball.

Els meus pensaments es van veure interromputs quan es va obrir la porta i va entrar la Julie.

—Ara fas el torn de nit, tu? —va preguntar a viva veu, i va girar els ulls en blanc, sobreactuant la decepció que sentia. Mastegava fort el xiclet i es movia intranquil·la. S’havia arreglat una mica: jaqueta curta damunt de la samarreta ajustada, braços encreuats, més maquillatge que no acostumava a veure-li. No estava preparada perquè jo fos allà, li feia vergonya que la veiés en aquest paper de noieta que surt un divendres al vespre amb la colla dels bojos del volant. A mi no em feia res, però a ella clarament sí.

—L’Egil està malalt —vaig dir.

—Llavors telefona a un dels altres —va dir—. A mi, per exemple. No has de ser tu qui…

—M’ha avisat amb poca antelació —vaig dir—. No passa res. Què et poso, Julie?

—No res —va dir ella, i va posar el punt final rebentant el globus del xiclet—. Només volia saludar l’Egil.

—D’acord, el saludaré de part teva i li diré que has estat aquí.

Em va mirar, mastegant. Tenia la mirada tèrbola. Havia recuperat l’aplom, almenys el superficial, el que feia que es pogués tornar a ficar en el paper de Julie la Dura.

—Què solies fer els divendres al vespre quan eres jove, Roy? —Arrossegava una mica les paraules i em vaig adonar que havia fet un glop a fora, als cotxes.

—Ballar —vaig dir.

Va fer uns ulls com unes taronges.

—Tu? Ballaves?

—Se’n podria dir així.

Un motor es va embalar a fora. Com el grunyit d’un rapinyaire nocturn. O un crit d’aparellament. La Julie va llançar una mirada molesta mig fingida per dalt de l’espatlla, cap a la porta. Llavors es va girar donant l’esquena a la caixa enregistradora, va posar els palmells darrere seu, contra el taulell, de manera que aquella jaqueta curta que duia es va obrir del tot, va agafar impuls, va fer un salt i va fer lliscar el cul cap endins del taulell.

—Tenies gaire èxit amb les noies, Roy?

—No —vaig dir, mentre mirava les imatges de les càmeres de vigilància dels assortidors. Quan explico que els caps de setmana tenim almenys un automobilista que omple el dipòsit i marxa sense pagar, tothom es queda en xoc i diu que la gent que va a les cabanes són brivalls. Jo dic que, al contrari, com que aquesta gent és rica, no pensa en els diners. Que per nou de cada deu reclamacions amables que enviem a l’adreça corresponent a la matrícula rebem com a resposta el pagament íntegre i una disculpa avergonyida i clarament sincera que diu que tan sols es van oblidar de pagar. Perquè ells, a diferència del pare, en Carl i jo, no han seguit mai el comptador en omplir el dipòsit d’un Cadillac ni han vist desaparèixer els bitllets de cent i, amb això, evaporar-se les altres coses que haurien pogut pagar amb aquests diners: CD, uns pantalons nous o aquell viatge amb cotxe a través dels Estats Units de què el pare sempre parlava.

—Per què no? —va dir la Julie—. Si estàs boníssim. —Va suprimir una rialleta.

—Doncs llavors no ho devia estar, ves —vaig dir.

—I ara? Com és que no tens nòvia?

—En vaig tenir —vaig dir, mentre acabava de netejar la zona del bufet. Aquell vespre hi havia hagut tràfec, però ara aquells pixapins ja havien arribat a les seves cabanes—. Ens vam casar quan teníem dinou anys. Però ella es va ofegar durant la lluna de mel.

—Eh? —va proferir la Julie, tot i que sabia que m’ho inventava.

—Va caure del meu veler enmig del Pacífic. Probablement havia begut una mica massa de xampany. Va xarbotar que m’estimava i va desaparèixer.

—I tu no et vas tirar de cap al darrere?

—Un vaixell com aquell va més de pressa que tu nedant. Ens hauríem ofegat tots dos.

—Però així i tot… L’estimaves.

—Sí, i li vaig llançar un salvavides.

—Ben fet. —La Julie seia amb l’esquena encorbada i els palmells contra el taulell—. I vas ser capaç de continuar vivint, després de perdre-la?

—És increïble les coses de què podem prescindir, Julie. Espera i ho veuràs.

—No —va dir inexpressivament—. No penso esperar i veure res. Tindré tot el que vulgui.

—Molt bé. I què vols?

La pregunta m’havia sortit de manera automàtica, simplement li havia retornat la pilota per damunt la xarxa amb desídia i desconcentrat. Tanmateix, en veure els seus ulls tèrbols clavar-se en els meus i que un somriure burleta s’estenia com una taca de sang a la seva cara, vaig pensar que m’hauria hagut de mossegar la llengua.

—Segur que veus molt de porno. Des que la teva noia de somni es va ofegar, vull dir. Com que tenia dinou anys, busques nineteen? With big boobs?

Vaig trigar a contraatacar, cosa que evidentment sabia que s’interpretaria com que ella havia endevinat la tecla i que això havia fet que em costés encara més trobar les paraules. Aquesta conversa ja havia descarrilat. Tenia disset anys, jo era el cap que ella s’havia autoconvençut que volia tenir i ara estava mig borratxa, era temerària i jugava a un joc que creia que dominava perquè li funcionava amb els nois que l’esperaven a fora als cotxes. Li podia haver dit tot això i salvar el meu orgull, però llavors hauria fet fora a empentes del meu veler una adolescent que havia begut massa xampany. Per tant, en comptes d’això, vaig buscar el salvavides, el seu i el meu.

El salvavides va arribar en forma de la porta obrint-se. La Julie va baixar del taulell de manera ràpida i automàtica.

Hi havia un home al llindar. No vaig poder situar la cara de seguida, però com que no havia entrat cap cotxe a la gasolinera, devia ser del poble. Anava encorbat, les galtes xuclades feien que la cara tingués forma de rellotge de sorra i els cabells li escassejaven al crani brillant.

Es va aturar allà a la porta. Em mirava fixament i semblava que el que més li venia de gust era fer mitja volta. Potser era un d’aquells a qui a la seva època vaig apallissar a la gespa de davant del centre social Årtun, un d’aquells a qui havia deixat marcat, un que no oblidava. Es va dirigir vacil·lant a l’expositor dels CD. Els mirava mentre ens llançava llambregades a intervals regulars.

—Qui és aquest? —vaig xiuxiuejar.

—El pare de la Natalie Moe —va dir també en veu baixa la Julie.

El llauner. És clar que era ell, coi. Havia canviat. S’havia deixat anar, com se sol dir. Potser estava malalt, perquè em recordava l’oncle Bernard cap al final.

En Moe va venir cap a nosaltres. Va dipositar un CD al taulell. Els grans èxits de Roger Whittaker a preu de saldo. Semblava avergonyit, com si no volgués reconèixer els seus gustos musicals.

—Trenta corones —vaig dir—. Amb targeta o…

—En metàl·lic —va contestar en Moe—. L’Egil no treballa avui?

—Està malalt —vaig dir—. Voldràs res més?

En Moe va dubtar una mica.

—No —va dir, va agafar el canvi i el CD i va marxar.

—Òndia —va dir la Julie, i va tornar a pujar al taulell.

—Òndia què?

—Que no ho has vist? Ha fet veure que no em coneixia.

—Només he vist que estava estressat. I que semblava que hauria preferit que l’atengués l’Egil. Ves a saber què li volia comprar.

—Què vols dir?

—Ningú surt de casa i ve aquí un divendres al vespre cap al tard perquè li corre pressa escoltar Roger Whittaker. No era la tria del CD, el que l’avergonyia, simplement ha agafat el més barat.

—Doncs potser volia condons i s’ha acollonit —va dir la Julie rient, i ho feia sonar com si li hagués passat a ella mateixa—. Segur que se’n tira alguna. Cosa de família.

—Deixa-ho córrer —vaig dir.

—O uns antidepressius, perquè ha fet fallida. No has vist que s’ha quedat mirant el prestatge de darrere teu, el de les pastilles?

—Vols dir que es pensa que tenim res més fort que pastilles per al mal de cap? No sabia que havia fet fallida.

—Mare meva, Roy, és que no parles amb la gent. I llavors ells tampoc t’expliquen res.

—Pot ser. No surts a celebrar la joventut aquest vespre?

—La joventut! —va esbufegar, i es va quedar asseguda. Semblava que escorcollava el cervell buscant una excusa per quedar-se. Un globus de xiclet es va inflar davant la seva cara i va rebentar com si fos un nou tret de sortida—: En Simon diu que l’hotel sembla una fàbrica. Que no hi invertirà ningú.

En Simon Nergard era l’oncle de la Julie. A aquest sí que l’havia deixat marcat. Era un xaval fort, anava un curs davant meu i havia fet classes de boxa, fins i tot havia participat en un parell de combats a la ciutat. En Carl havia ballat amb una noia que li agradava a en Simon i no li va caldre res més. S’havia aplegat una multitud al voltant d’en Simon, que tenia agafat en Carl del coll de la camisa, quan jo hi vaig arribar i vaig preguntar quin era el problema. Em vaig enrotllar una bufanda al puny i li vaig donar un cop quan va obrir la boca per contestar. Vaig sentir la pressió suau de les dents que cedien. En Simon va trontollar, va escopir sang i em va mirar fixament, més sorprès que no espantat. Aquests nois que han fet esports de combat creuen que hi ha regles i per això perden. A en Simon, però, li he de reconèixer que no es va rendir. Va començar a talonejar davant meu amb els punys tancats com a protecció davant de la dentadura, ara incompleta. Li vaig clavar una puntada de peu al genoll i va deixar de talonejar. Li vaig pegar una altra puntada de peu a la cuixa i va obrir molt els ulls pel xoc de l’efecte. Probablement no havia pensat mai en què passa quan una musculatura tan desenvolupada comença a sagnar internament. Ja no es podia moure. S’havia quedat palplantat esperant el sacrifici, com una tropa envoltada que, en ple atac d’idiotisme heroic, ha decidit lluitar fins a l’últim home. Però jo ni tan sols vaig deixar que tingués aquest petit honor de rebre una pallissa. Simplement li vaig girar l’esquena, vaig mirar el rellotge i —com si em quedés molt de marge per arribar a una cita— vaig escampar la boira tranquil·lament. La multitud demanava a en Simon que ataqués, i és que no s’adonaven del que sabia jo: que en Simon era incapaç de fer un sol pas. Llavors van començar a insultar a crits en Simon i va ser això, i no els dos incisius massa blancs que li va posar el dentista, la marca que li vaig deixar a en Simon Nergard aquell vespre.

—Llavors el teu oncle diu que n’ha vist els plànols?

—No, però coneix un que treballa al banc de la ciutat i ell els ha vist. I diu que sembla una fàbrica. Una fàbrica de cel·lulossa.

—Cel·lulosa —vaig dir—. Per sobre del límit arbori, interessant.

—Eh?

A fora, un motor es va embalar rugint i un altre li va contestar.

—Els nois de la testosterona et criden —vaig dir—. Les emissions de diòxid de carboni baixaran si t’hi uneixes.

La Julie va esbufegar.

—Són massa infantils, Roy.

—Doncs val més que vagis a casa i escoltis això —vaig dir, i li vaig allargar un dels cinc exemplars de Naturally, de J. J. Cale, que havia hagut de treure de l’expositor de CD. Els havia encomanat especialment, convençut que la gent d’aquí del poble comprendria el blues discret i els solos de guitarra minimalistes de Cale. Però la Julie tenia raó: jo no parlava amb la gent, no els coneixia. Va agafar el CD, va baixar malhumorada del taulell i va anar cap a la porta, on em va fer botifarra i alhora va remenar el cul de manera exageradament hospitalària, amb tot el càlcul fred i càndid de què és capaç una noia de disset anys. I de cop i volta vaig pensar —no sé per què— que, malgrat tot, allò era una mica menys càndid que el que hauria fet una noia de setze anys, que era l’edat que tenia quan va començar a treballar per a mi. Què collons em passava? No havia pensat mai en la Julie d’aquesta manera, de debò que no. O sí? No. Devia haver passat quan es va posar els braços al darrere per pujar al taulell i se li va obrir la jaqueta, a banda i banda dels pits, i els mugrons se li van marcar a través dels sostenidors i de la samarreta. Però, coi, aquesta noia ja tenia unes mamelles ben grosses des dels tretze anys, sense que jo hi hagués pensat gens ni mica. Què passava ara? Tampoc no era cap obsés de les mamelles ni de les adolescents, no buscava ni big boobs ni nineteen.

I aquest no era l’únic misteri.

Era la vergonya que vaig veure en aquella expressió. No en la de la Julie quan li va semblar que l’havia enxampada en el paper que feia un divendres al vespre amb la colla dels bojos del volant. En la del llauner. La mirada d’en Moe, que ballava d’un lloc a l’altre com una arna. Que provava de defugir la meva. La Julie va dir que ballava pel prestatge de darrere meu. Em vaig girar i me’l vaig mirar. Tot d’una, em va venir una sospita. I la vaig descartar tot seguit. Però va tornar, com el punyeter punt blanc de la pilota de tennis amb què en Carl i jo jugàvem quan al poble es va instal·lar la primera i l’única màquina recreativa al costat de la vella escurabutxaques del vestíbul del Kaffistova, i el pare ens hi duia amb el cotxe, s’esperava a la cua i pagava amb una cara com si ens hagués dut a Disney World.

I és que havia vist aquesta vergonya abans. A casa. Al mirall. La reconeixia. No podia ser més fonda. No només perquè el pecat que s’havia comès era atroç i imperdonable, sinó perquè es repetiria. Tot i que la teva imatge reflectida jurava que era l’última vegada, tornaria a passar, una vegada i una altra. La vergonya per l’acte, però encara més, la vergonya per la pròpia debilitat, per ser incapaç de parar, per haver de fer allò que no volies fer. Si almenys ho haguessis volgut, hauries pogut culpar la teva pura naturalesa malvada.

9

Dissabte al matí. En Markus m’havia rellevat a la gasolinera i jo pujava els pendents en segona. Em vaig aturar davant de casa i vaig embalar el motor per assegurar-me que sentissin que havia arribat.

En Carl i la Shannon eren a la cuina, mirant-se els plànols de l’hotel i parlant de la presentació.

—En Simon Nergard opina que no hi voldrà invertir ningú —vaig dir, i em vaig recolzar contra el marc de la porta badallant—. L’hi ha dit un paio del banc que n’ha vist els plànols.

—I jo he parlat amb almenys una dotzena de persones i els encanta —va dir en Carl.

—Aquí al poble?

—A Toronto. Gent que en sap.

Vaig arronsar les espatlles.

—Has de convèncer gent que ni viu a Toronto ni en sap. Que tinguis sort. Me’n vaig al llit.

—En Jo Aas ha accedit que ens trobem avui —va dir en Carl.

Em vaig aturar.

—Ah, sí?

—Sí. A la festa, li vaig preguntar a la Mari si podia arranjar una audiència.

—Genial. La vas convidar per això?

—En part. També volia que ella i la Shannon es coneguessin. Si hem de viure aquí al poble, estaria bé que totes dues evitessin desconfiances mútues. I saps què? —Va posar la mà a l’espatlla de la Shannon—. Crec que la meva noia ha fos la reina de gel.

—Fos? —va dir la Shannon, girant els ulls en blanc—. Aquesta dona em detesta, amor. Oi que sí, Roy?

—Doncs sí —vaig dir.

Per primer cop des que vaig entrar, vaig mirar directament la Shannon. Duia una bata gran de color blanc i encara tenia els cabells molls. Suposo que s’havia dutxat. Probablement, havia acabat suada després d’una altra nit de gimnàstica de llit escandalosa. No havia ensenyat mai tanta carn —sempre duia jerseis i pantalons negres—, però ara veia que la pell de les cames esveltes i de l’escot que deixava al descobert la bata era tan blanca i immaculada com la de la cara. Els cabells mullats eren més foscos i deslluïts, gairebé vermell òxid, i vaig reparar en una cosa que no havia vist encara, que tenia un parell de pigues pàl·lides al costat del pont del nas. Somreia, però tenia alguna cosa a la mirada, com si estigués ofesa. Havia ficat la pota, en Carl? L’havia ficat jo? Evidentment, podia ser que s’hagués ofès perquè jo havia insinuat que era una cínica per haver aparentat que creia que els bessons eren d’allò més fantàstics, però alguna cosa em deia que no hauria tingut cap problema a admetre aquesta mena de cinisme, que una noia com la Shannon feia el que havia de fer sense demanar disculpes.

—La Shannon diu que ens vol fer un sopar noruec —va dir en Carl—. Pensava…

—Avui també he de fer el torn de nit —vaig dir—. Per malaltia.

—I això? —En Carl va alçar una cella—. Que no tens cinc persones més que poden fer aquest torn?

—No podia ningú —vaig dir—. Cap de setmana i poca antelació. —Vaig obrir els braços per posar de manifest que aquest és el destí de l’encarregat d’una gasolinera, que s’ha d’ocupar de tot. I em vaig adonar que en Carl no m’havia cregut ni un instant. Aquest és el problema amb els germans, que senten cada maleït timbre fals. Però què coi havia de dir? Que l’escàndol que feien quan cardaven no em deixava dormir?—. Me’n vaig a dormir una mica.

Em va despertar un soroll. No és que fos gaire fort, però, d’una banda, a la muntanya no hi ha gaires sorolls i, de l’altra, no semblava encaixar aquí. Suposo que per això el meu cervell no el va ignorar.

Era una mena de brunzit espetarregant, una cosa entre una vespa i un tallagespa.

Vaig mirar per la finestra. Em vaig aixecar, em vaig vestir de pressa, vaig baixar les escales i vaig sortir corrent, i després vaig baixar cap al revolt de les Cabres amb pas lent.

Allà hi havia el policia rural Kurt Olsen amb l’Erik Nerell i un paio que sostenia un control remot amb antenes. Tots alçaven els ulls cap a l’objecte que m’havia despertat, un dron blanc de la mida d’un plat que planava un metre per sobre dels seus caps.

—A veure —vaig dir, i van advertir la meva presència—. Que busques els cartells de la reunió dels inversors?

—Bon dia, Roy —va dir el policia rural, sense tocar la cigarreta, que es balancejava al compàs de la seva veu.

—Això és carretera privada, saps? —Em vaig cordar el cinturó dels pantalons, que havia oblidat amb les presses—. Segur que això està permès?

—Privada, diu.

—Com? —vaig dir, i em vaig adonar que m’havia de tranquil·litzar, que aviat estaria més emprenyat de l’aconsellable—. Si fos una via pública, segur que les autoritats de carreteres haurien pagat una barrera de seguretat, no et sembla?

—És clar, Roy. Però aquesta zona és un ermàs i llavors s’aplica el dret d’accés públic.

—Parlo d’uns cartells, no de si tens permís per ser on ets. I he fet el torn de nit. Per tant, si m’havies de despertar amb aquest dron, no em podries haver avisat?

—Podria —va dir el policia rural Olsen—, però no us volia molestar, Roy. Serà un moment, només hem de gravar unes imatges. Si decidim que és segur i tornem per despenjar gent fins allà, òbviament avisarem amb antelació.

Em va mirar. Sense fredor, només com si m’observés, com si em fes fotos igual que el dron, que havia desaparegut per sota de la vora del precipici i que ara mateix devia estar gravant a tot dir allà baix a Huken. Vaig assentir amb el cap i vaig provar de fer cara de pòquer.

—Em sap greu —va continuar l’Olsen—. Sé que és un tema delicat. —Allargava les paraules com un capellà—. Hauria d’haver avisat, però és que no recordava que aquest precipici era tan a prop de casa vostra. Què vols que et digui? T’alegraràs de saber que els diners dels teus impostos s’utilitzen per aclarir com va passar de debò aquell accident. És el que volem tots.

«Tots?», vaig bramar al meu interior. No deus voler dir «tu»? És la puta força motriu eterna, Kurt Olsen: vols arreglar el que no va arreglar el teu pare.

—Molt bé —vaig dir, en comptes d’allò altre—. I tens raó: és delicat. En Carl i jo tenim una idea general del que va passar; per tant, ens hem centrat més a oblidar-ho que no a aclarir-ne cada mínim detall. —M’havia de tranquil·litzar. Així, molt bé. Així.

—Naturalment —va dir l’Olsen.

El dron va reaparèixer per dalt de la vora. Es va aturar i es va quedar enlaire, eixordant-nos. Després es va dirigir cap a nosaltres i va aterrar a la mà del paio amb el control remot, tal com jo havia vist entrenar els grifons a YouTube, que aterren al guant del seu propietari. Era esgarrifós, com una cosa treta d’una pel·lícula de ciència-ficció en què el món ha esdevingut un estat feixista en què t’observa el Gran Germà i saps que el paio amb el dron té un feix de cables elèctrics sota la pell.

—Si que ha sigut ràpid —va dir el policia rural, que va llençar la burilla de la cigarreta a terra i la va trepitjar.

—Gasta més bateria quan hi ha menys aire —va dir el paio del dron.

—Però ha aconseguit gravar res?

El paio del dron va pitjar la pantalla del seu telèfon i ens hi vam atansar. Les imatges del vídeo es veien granulades per la manca de llum i no tenien so. O potser sí que havia captat el so, potser allà baix regnava aquest silenci. Les restes del Cadillac DeVille del pare semblaven un escarabat que havia anat a parar d’esquena i s’havia mort així, amb les potes enlaire forcejant inútilment abans que un transeünt el trepitgés sense adonar-se’n. El bastidor i les rodes, rovellats i parcialment coberts de molsa, quedaven de panxa enlaire a la intempèrie i estaven intactes, però la davantera i el darrere del vehicle estaven aixafats com si haguessin passat per la compactadora de vehicles d’en Willumsen.

Potser el silenci i la foscor d’allà baix van fer que les imatges em recordessin un documental que havia vist sobre la immersió fins a les restes del Titanic. Potser era la visió del Cadillac, unes altres restes precioses, amb línies d’un temps esvaït, el relat d’una mort sobtada que havia esdevingut una tragèdia repetida tan sovint a la meva imaginació i a la dels altres que amb els anys semblava que aquell era el seu lloc, com si hagués estat escrit als estels. Una cosa espectacular físicament i metafòricament: la caiguda a l’abisme de la suposada màquina superior. La idea de com devia haver anat, la por que els passatgers havien sentit quan es van adonar que la mort ja era allà. I no una mort qualsevol, no una vida viscuda que t’ha destruït gradualment, sinó el comiat sobtat, sense anunciar, les casualitats assassines. Em vaig esgarrifar.

—Hi ha un munt de pedres soltes al vessant —va comentar l’Erik Nerell.

—Poden haver caigut fa cent o mil anys, perquè a sobre del cotxe no n’hi ha cap —va dir en Kurt Olsen—. I tampoc veig cap marca ni cap bony al bastidor. Per tant, que sapiguem, no ha caigut cap coi de pedra allà baix des d’aquella que va encertar l’escalador.

—Ja no és escalador —va dir en Nerell en veu baixa, mentre mirava fixament la pantalla—. El braç li penja flàccid i el té mig atrofiat. Fa anys que pren calmants, amb dosis que farien que un cavall…

—Però almenys és viu —va saltar l’Olsen impacientment, mentre en Nerell pensava què li farien fer a un cavall.

El vam mirar tots dos. L’Olsen tenia la cara encesa. Quan havia dit «és viu», volia dir al contrari que els que havien ocupat el Cadillac? No, ho havia engaltat, allà hi havia alguna cosa més. Que potser parlava de l’antic policia rural Sigmund Olsen, del seu propi pare?

—La majoria de les coses que cauen en aquest lloc han d’encertar necessàriament el cotxe, d’acord? —L’Olsen assenyalava la pantalla—. I, no obstant això, està cobert de molsa i no s’hi veu ni una marca. Això ens dona una mena d’historial. I la història la fem servir per aprendre. Les línies que resseguim cap enrere també es poden resseguir cap endavant.

—Fins que et cau una pedra a l’espatlla —vaig dir—. O al cap.

Vaig veure que l’Erik Nerell assentia amb el cap parsimoniosament mentre es fregava la barbeta. L’Olsen encara es va encendre més.

—I, com ja s’ha dit, sentim esllavissades de pedra a Huken a tota hora. —Jo mirava l’Olsen, però òbviament les paraules s’adreçaven a l’Erik Nerell. Era ell qui seria pare aviat. Era ell qui havia d’emetre el judici professional sobre si era prudent enviar un equip a examinar les restes. I, evidentment, l’Olsen no es podia oposar al dictamen d’en Nerell sense perdre la feina si passés res—. Potser les pedres no encerten les restes del vehicle —vaig dir—, però cauen al costat. I no és aquí on teniu pensat que se situï la gent?

No em calia sentir la resposta de l’Olsen. Veia de reüll que jo ja havia guanyat el combat.

Em vaig quedar al revolt de les Cabres mentre s’apagava el soroll dels cotxes. Vaig veure passar un corb i vaig esperar fins que va tornar el silenci absolut.

La Shannon, vestida de negre com de costum, estava dreta recolzada al taulell de la cuina davant la finestra quan hi vaig entrar. I em va tornar a impressionar que malgrat que la vestimenta accentuava el fet que tenia el cos com el d’un noi delicat, tota ella tenia alguna cosa clarament femenina. Aquelles mans petites s’escalfaven amb una tassa fumejant amb el cordó d’una bosseta de te penjant per la vora.

—Qui era aquest? —va preguntar.

—El nostre policia rural. Vol examinar les restes del cotxe. Troba que cal esbrinar per què el pare es va estimbar a Huken.

—I no cal?

Vaig arronsar les espatlles.

—Jo ho vaig veure. No va frenar fins que no va ser massa tard. Es tracta de frenar a temps.

—Es tracta de frenar a temps —va repetir, i va assentir amb el cap parsimoniosament, com es feia al poble. Semblava que també estava aprenent el nostre llenguatge corporal. I això em va tornar a fer pensar en les pel·lícules de ciència-ficció—. En Carl em va dir que les restes no es poden hissar. T’incomoda que siguin allà?

—Excepte perquè contaminen, no.

—No? —Va alçar la tassa de te amb les dues mans i en va fer un glopet—. Per què no?

—Si haguessin mort al llit de matrimoni, tampoc l’hauríem llençat.

Va somriure.

—Diries que és qüestió de sentimentalisme o no?

Jo també vaig somriure. Gairebé ja no m’adonava de la seva parpella flàccida. O potser no penjava tant com quan va arribar i encara estava cansada pel viatge.

—Crec que les circumstàncies pràctiques manen més en la nostra vida emocional que no ens pensem —vaig dir—. Tot i que les novel·les parlen de l’amor impossible, nou de cada deu persones s’enamoren d’algú que saben que poden aconseguir.

—Segur?

—Vuit de cada deu —vaig dir.

Em vaig posar al seu costat i em vaig adonar que em mirava mentre ficava el cafè a la cafetera amb la cullera groga de mesura.

—Pràctics en la mort i en l’amor —vaig dir—. Així són les coses quan vius als marges de la societat, com ha fet sempre la gent d’aquí. Però suposo que per a tu deu ser una cosa insòlita.

—Per què hauria de ser insòlita?

—Barbados és una illa rica, tu mateixa ho vas dir. Duies un Buick i vas anar a la universitat. I et vas traslladar a Toronto.

Per un moment em va semblar que dubtava abans de contestar.

—Se’n diu mobilitat social.

—Com? Estàs dient que vas passar necessitat quan eres petita?

—Tant una cosa com l’altra. —Va respirar fondo al meu costat—. Soc una redleg.

—Redleg?

—Suposo que coneixes els anomenats hillbillies, la gent blanca de classe baixa que viu a la serralada dels Apalatxes, als Estats Units?

—Deliverance. Banjos i endogàmia.

—Són els estereotips, sí. Per desgràcia, tenen fonament, igual que amb els redlegs, que és la classe baixa blanca de Barbados. Els redlegs són descendents dels irlandesos i dels escocesos que van arribar a l’illa al segle XVII, molts d’ells presidiaris deportats, igual que a Austràlia. A la pràctica, eren esclaus i constituïen la mà d’obra fins que Barbados va començar a importar esclaus d’Àfrica. Però quan es va abolir l’esclavitud i els descendents dels africans van anar prosperant, la majoria dels redlegs blancs es van quedar al fons de l’escala social. La majoria de nosaltres vivim en barris baixos propis. Barraquisme, no es diu així? Som un grup social fora de la societat, atrapats al parany de la pobresa. Sense educació, amb alcoholisme, endogàmia, malalties. Els redlegs de Saint John, a Barbados, rarament tenen cap propietat, tret dels pocs que tenen granges o botiguetes que atenen els negres més rics. Els altres redlegs viuen dels subsidis, finançats pels barbadians negres i mestissos. I saps com ens reconeixeràs? Per les dents. Si en tenim, solen ser marrons per… decay?

—Càries. Però les teves dents són…

—La meva mare es va ocupar que tingués menjar decent i que em rentés les dents cada dia. Estava decidida que jo tingués una vida millor. I quan va morir, l’àvia li va agafar el relleu.

—Òndia. —No se’m va acudir res més.

Va bufar el te.

—Si més no, els redlegs som un argument contra aquells que dirien que només són els negres i els hispans els qui no surten mai del parany de la pobresa.

—Però almenys tu te’n vas sortir.

—Sí, i soc prou racista per dir que són els meus gens africans els que em van salvar.

—Tu? Africana?

—La meva mare i la meva àvia són afrobarbadianes. —Va riure quan va veure la meva expressió d’incredulitat—. Els cabells i la pell els he heretat d’un redleg irlandès que es va matar a còpia d’alcohol abans que jo fes els tres anys.

—I què més?

Va arronsar aquelles espatlles estretes.

—Tot i que tant l’àvia com la mare vivien a Saint John i s’havien casat amb un irlandès i un escocès, respectivament, a mi ningú em va considerar mai una redleg autèntica. En part perquè teníem una mica de terra, però sobretot després d’entrar a la University of The West Indies a Bridgetown. No era només la primera noia de la família que anava a la universitat, sinó la primera de tot el barri.

Vaig mirar la Shannon. Era el màxim que l’havia sentit parlar d’ella mateixa des que havia arribat. Potser el motiu era ben senzill: jo no li havia preguntat res. És a dir, no després d’aquella vegada que ella i en Carl eren a la llitera de baix i ella va dir que preferia que parlés jo. Potser m’havia volgut observar abans d’explicar res. I ara ja ho havia fet.

Em vaig escurar el coll.

—Devia ser molt fort prendre una decisió com aquella.

La Shannon va fer que no amb el cap.

—Ho va decidir l’àvia. Va aconseguir que tota la família, els oncles i les ties, s’embutxaquessin els diners de la matrícula.

—Desembutxaquessin.

—Això, que desembutxaquessin els diners de la matrícula. I després també van col·laborar a pagar-me els estudis a Toronto. L’àvia em duia amb el cotxe a la universitat i em passava a buscar perquè no ens podíem permetre que visqués a la ciutat. Un professor em va dir que jo era un exemple de la nova mobilitat social de Barbados. Li vaig contestar que, després de quatre-cents anys, els redlegs seguien enganxats al ciment social i que jo havia d’estar agraïda a la família, no a les reformes socials. Soc i seré una redleg que ho deu tot a la família. Per tant, encara que hagi viscut millor a Toronto, Opgard no deixa de ser un luxe per a mi. Ho entens?

Vaig assentir amb el cap.

—I què va passar amb el Buick?

Em va mirar com si es volgués assegurar que no li prenia el pèl.

—No «Què va passar amb l’àvia»?

—Està viva i bé de salut —vaig dir.

—Sí? I tu què saps?

—Per la veu que has fet en parlar d’ella. Serena.

—Mecànic de cotxes i psicòleg?

—Mecànic de cotxes —vaig dir—. I el Buick ja no existeix, oi?

—L’àvia es va despistar i va deixar el cotxe en punt mort a fora de casa. Va rodar per un precipici i es va estavellar contra l’abocador que hi havia a sota. Vaig plorar durant dies. M’ho has sentit a la veu quan en parlava?

—Sí. Un Buick Roadmaster del 1954. T’entenc.

Va inclinar el cap aquí i allà per mirar-me des de diversos angles, com si fos un coi de cub de Rubik.

—Els cotxes i la bellesa —va dir, com si parlés per a ella mateixa—. Saps què? Anit vaig somiar amb un llibre que vaig llegir fa molt de temps. Segurament per aquest cotxe accidentat a Huken. Crash, es diu. De J. G. Ballard. Tracta de gent que s’excita sexualment amb els accidents de cotxe. Amb les restes, amb les lesions. Propis i dels altres. Potser n’has vist la pel·lícula?

Vaig provar de fer memòria.

—David Cronenberg —va dir, per ajudar-me.

Vaig fer que no amb el cap.

Ella tornava a dubtar, com si es penedís d’haver començat a parlar d’una cosa que no podia interessar de cap manera a un paio que treballava en una gasolinera.

—M’interessen més els llibres —vaig dir per ajudar-la—. Però aquest no l’he llegit.

—D’acord —va dir—. Al llibre es descriu un revolt sense visibilitat que hi ha a Mulholland Drive en què els cotxes surten de la carretera de nit i s’estimben per aquest precipici desert. Com que hissar els cotxes surt massa car, s’ha creat un cementiri d’automòbils que creix any rere any. Amb el temps, ja no hi haurà cap precipici i qui surti de la carretera se salvarà gràcies a una muntanya de restes de cotxes.

Vaig assentir amb el cap lentament.

—Salvat per restes de cotxes —vaig repetir—. Potser l’hauria de llegir. O mirar la pel·lícula.

—De fet, jo prefereixo la pel·lícula —va dir—. El llibre es narra en primera persona i, per tant, és pervers en la seva subjectivitat i… —Es va aturar—. Com dieu intrusive vosaltres?

—Em sap greu, l’hi haurem de preguntar a en Carl —vaig dir.

—Se n’ha anat a parlar amb en Jo Aas.

Vaig mirar la taula de la cuina. Els plànols seguien allà i en Carl tampoc s’havia endut el portàtil. Potser pensava que tenia més possibilitats de convèncer l’Aas que el poble necessitava l’hotel spa si no li ensenyava gaires materials.

—Invasiu? —vaig suggerir.

—Gràcies —va dir—. La pel·lícula no és tan invasiva. Generalment, la càmera és més objectiva que la ploma. I Cronenberg va aconseguir captar-ne l’essència.

—I quina és?

Es va encendre una mena d’espurna al seu ull despert i se li va omplir d’entusiasme la veu, ara que s’adonava que hi estava interessat de debò.

—La bellesa de les coses desfigurades —va dir—. L’escultura grega parcialment destruïda és més bella perquè a partir d’allò que no està malmès, veiem com de preciosa podia ser, devia ser, va ser. I llavors ens inventem una bellesa amb què la realitat no ha pogut competir mai. —Va fer pressió amb els palmells contra el taulell de la cuina darrere seu, com si hagués pensat a pujar-hi i seure allà amb l’esquena arquejada, tal com havia fet durant la festa. Tiny dancer. Merda.

—Interessant —vaig dir—. A veure si em puc tornar a adormir.

L’espurna del seu ull es va apagar com si fos un llum indicador.

—I el cafè? —va dir, i li vaig notar la decepció a la veu. Ara que finalment havia aconseguit algú amb qui xerrar. Segur que la gent xerra tota l’estona, allà a Barbados.

—Ara m’adono que necessito un parell d’hores més —vaig dir, vaig apagar el fogó i vaig apartar la cafetera.

—És clar —va fer, i va treure les mans del taulell.

Em vaig quedar estirat al llit mitja hora. Intentava dormir, no pensar en res. Vaig sentir un tecleig a l’ordinador a través del forat de la xemeneia, un frec de papers. Allò era impossible.

Vaig repetir el ritual. Em vaig aixecar, em vaig vestir i vaig sortir corrent. Vaig exclamar «Que vagi bé!» abans la porta no es va haver tancat d’un cop darrere meu. Devia sonar com si fugís d’alguna cosa.

10

—Ai, hola —va dir l’Egil en obrir la porta. El vaig mirar. Tenia un deix de vergonya a la cara. A la seva també. Segurament perquè va reparar que jo sentia els sorolls del joc de guerra i les veus entusiastes i emocionades dels seus amics disparant trets, procedents de la sala d’estar—. Ja estic millor —va afegir ràpidament—, així que puc anar a treballar aquesta nit.

—Agafa’t el temps que necessitis fins que et recuperis del tot —vaig dir—. No he vingut per això.

—No? —Semblava que s’examinava la consciència per buscar què podia ser. Aparentment, hi havia més d’una opció.

—Què és el que compra en Moe? —vaig preguntar.

—En Moe? —L’Egil ho va dir com si no hagués sentit mai aquest nom.

—El llauner —vaig dir—. Va preguntar per tu.

—Ah, ell. —L’Egil somreia, però tenia la por als ulls. Havia endevinat la tecla.

—Què és el que compra? —vaig repetir, com si pensés que l’Egil podia haver oblidat la pregunta.

—Res d’especial —va dir l’Egil.

—Digue-m’ho de totes maneres.

—És difícil fer memòria.

—Però paga en metàl·lic?

—Sí.

—Si recordes això, també recordes què compra. Vinga, va.

L’Egil em va mirar fixament. I darrere d’aquells ulls de xai degollat, vaig veure-hi un prec per confessar.

Vaig sospirar.

—Això et consumeix, Egil.

—Eh?

—Sap alguna cosa de tu, és això? Et té amenaçat?

—En Moe? No.

—Llavors, com és que l’encobreixes?

L’Egil pestanyejava i pestanyejava. Darrere seu, a la sala d’estar, bramava una guerra. Jo veia caos darrere d’aquells ulls desesperats.

—Doncs… doncs…

En realitat, no tenia paciència per a això, però vaig abaixar la veu per realçar l’efecte:

—Ara no t’inventis res, Egil.

La nou del coll del noi pujava i baixava. Havia fet mig pas enrere al rebedor i gairebé semblava que enmig del pànic podia acabar tancant-me la porta als morros. Es va quedar quiet, però. És possible que veiés alguna cosa als meus ulls, alguna cosa que el seu cervell va combinar amb el que havia sentit a dir sobre gent que temps era temps acabava esllomada a Årtun. I va claudicar.

—Em donava una gratitud quan comprava.

Vaig assentir amb el cap. Òbviament, havia explicat a l’Egil quan va començar que no acceptem propines, que si el client insisteix a no agafar el canvi, el marquem a la caixa i el deixem estar allà, perquè cobreixi els casos en què algú de nosaltres fica la pota i torna massa canvi. Aquesta persona sol ser l’Egil. Amb tot, ho podia haver oblidat i en aquell precís instant no pensava tornar a explicar-l’hi, ni assenyalar-li que es deia gratificació. Només volia confirmar la meva sospita.

—I què comprava?

—No fèiem res il·legal —va dir l’Egil.

Tampoc pensava dir-li que el fet que ho digués en passat indicava que almenys havia entès que el tripijoc amb en Moe s’havia acabat ara i aquí i que allò difícilment havia estat acceptable. Vaig esperar.

—EllaOne —va dir l’Egil.

Això era. La píndola de l’endemà.

—Cada quan? —vaig preguntar.

—Un cop per setmana —va dir l’Egil.

—I et va demanar que no l’hi diguessis a ningú?

L’Egil va assentir amb el cap. Estava pàl·lid. Sí, l’Egil estava pàl·lid i era estúpid, però no retardat, com se sol dir. Bé, aquestes paraules es canvien com si fossin roba interior bruta, per tant, és probable que ara es digui d’una altra manera. Bé, doncs, probablement l’Egil havia sumat dos més dos, encara que en Moe havia apostat que no en seria capaç. I ara m’adonava que no se n’avergonyia una mica, sinó que li queia la cara de vergonya. I no hi ha cap càstig més sever que aquest. Creieu-me, us ho diu un que s’ha begut tassa rere tassa d’aquest verí. Que sap que no hi ha cap jutge que pugui decretar un càstig pitjor que aquesta vergonya.

—Diguem que estàs malalt avui i recuperat demà —vaig dir—. D’acord?

—Sí —va dir, al segon intent d’emetre un so.

No vaig sentir que la porta es tanqués darrere meu quan vaig marxar; probablement era allà mirant-me. Preguntant-se què passaria ara.

Vaig entrar a la perruqueria de la Grete Smitt, que era com baixar d’una màquina del temps que havia aterrat en algun lloc dels Estats Units just després de la guerra. En un racó hi havia una butaca de barber autèntica, entapissada amb cuir vermell apedaçat aquí i allà, i on, segons la Grete, s’havia assegut Louis Armstrong. A l’altre racó hi havia un assecador de perruqueria dels anys cinquanta, un d’aquests cascos a dalt d’un suport que les dones es posen a les pel·lícules americanes antigues mentre llegeixen revistes femenines i fan safareig. Tot i que a mi em recorda Jonathan Pryce a l’escena de la lobotomia de Brazil. La Grete fa servir el casc per a una cosa que anomena shampoo and set, que consisteix a rentar els cabells amb un xampú especial, posar-hi rulons i, en acabat, ficar el cap al casc per eixugar els cabells lentament, preferiblement embolicats amb un mocador perquè no toquis les peces que al seu model dels anys cinquanta semblen l’interior incandescent d’una torradora. Segons la Grete, el shampoo and set era l’última moda retro i estava tornant amb força. Potser la qüestió aquí a Os era que no havia acabat mai de marxar del tot. De tota manera, sospito que era la Grete mateixa qui feia servir el casc més sovint que ningú, per mantenir els rínxols de la permanent que li penjaven del cap com garlandes de color marró rata.

A les parets hi havia fotos d’antigues estrelles del cinema americanes. Potser, en el fons, l’única cosa no americana eren les famoses tisores de perruqueria de la Grete, un estri d’acer llustrós que ella explicava a tothom que volgués escoltar-la que eren unes Niigata 1000 japoneses, que costaven quinze mil corones i que tenien garantia de per vida.

La Grete va alçar els ulls, però les Niigata continuaven tallant.

—L’Olsen? —vaig dir.

—Hola, Roy. S’està bronzejant.

—Ja ho sé, he vist el seu cotxe. On és el solàrium? —Vaig veure les supertisores japoneses tallar perillosament a prop del lòbul de l’orella de la clienta.

—No crec que vulgui que el molestin…

—Allà dins? —Vaig apuntar amb el dit a l’altra porta de la sala, on hi havia un cartell amb la foto d’una noia bronzejada amb biquini, amb un somriure desesperat.

—Acabarà d’aquí a… —Va abaixar els ulls a un comandament a distància que hi havia a sobre d’una taula al costat de la porta—. Catorze minuts. No et pots esperar a fora?

—I tant. Però fins i tot els homes són capaços de fer dues coses alhora, si només es tracta de bronzejar-se i parlar, oi? —Vaig fer un gest amb el cap a la dona asseguda a la butaca de barber, que em mirava fixament a través del mirall, i vaig obrir la porta.

Era com entrar en una pel·lícula de terror dolenta. L’habitació estava a les fosques, tret d’una llum blavenca que es filtrava a través d’una escletxa al llarg del taüt de Dràcula, un dels dos llits bronzejadors que eren l’únic que hi havia allà, a banda d’una cadira que tenia penjats al respatller els texans Levi’s i la jaqueta de pell clara d’en Kurt Olsen. El soroll de les làmpades d’allà dins creava un to amenaçador i tremolós, i reforçava aquell coi de sensació que estava a punt de passar alguna cosa.

Vaig apropar la cadira al llit bronzejador.

Vaig sentir una remor de música procedent d’uns auriculars. Per un moment vaig pensar que era Roger Whittaker i que allò era de debò una pel·lícula de terror, fins que vaig reconèixer «Take Me Home, Country Roads», de John Denver.

—Vinc a fer una denúncia —vaig dir.

Vaig sentir moviment a dins, alguna cosa que xocava contra la part superior del taüt i que el va fer tremolar, i renecs en veu baixa. El brunzit de la música va parar.

—És un possible cas d’abusos sexuals —vaig dir.

—Ah, sí? —La veu de l’Olsen sonava com si parlés a dins d’una llauna i no revelava si havia reconegut la meva veu a l’exterior.

—Una persona que té tracte sexual amb algú de la seva família propera —vaig dir.

—Continua.

Vaig fer una pausa. Potser perquè de sobte vaig caure que la situació tenia una semblança molt estranya amb una confessió catòlica. Excepte que el pecador no era jo. Aquesta vegada no.

—En Moe, el llauner, compra la píndola de l’endemà un cop per setmana. Com saps, té una filla adolescent. Ella també va comprar la píndola de l’endemà l’altre dia.

Vaig esperar mentre deixava la resta del raonament en mans del policia rural Olsen.

—Per què un cop per setmana i per què aquí? —va preguntar—. Per què no comprar-ne una partida a la ciutat? O fer prendre la píndola anticonceptiva a la noia?

—Perquè creu que cada vegada és l’última —vaig dir—. Creu que aconseguirà parar.

Es va sentir el clic d’un encenedor a dins del llit bronzejador.

—Com ho saps?

Vaig buscar la resposta adient mentre el fum de la cigarreta es filtrava a través del taüt de Dràcula, es cargolava enmig de la llum blava i desapareixia en la foscor. Vaig sentir la mateixa inclinació que l’Egil: confessar. Sortir de la carretera. Precipitar-me.

—Tots ens pensem que l’endemà serem millors persones —vaig dir.

—No és fàcil amagar una cosa així al poble amb el pas del temps —va dir l’Olsen—. I no he sentit mai ningú sospitar res d’en Moe.

—Ha fet fallida —vaig dir—. Ara es dedica a matar el temps a casa.

—Però segueix sent abstemi —va dir l’Olsen, cosa que demostrava que almenys seguia el meu raonament—. I no és que tothom a qui li van una mica malament les coses comenci a follar-se la seva filla.

—Ni a comprar la píndola de l’endemà un cop per setmana —vaig dir.

—Potser és per a la dona, perquè no vol que es torni a quedar embarassada. O potser la seva filla s’ho munta amb un noi i en Moe només és un pare preocupat. —Vaig sentir l’Olsen fer una pipada a la cigarreta allà dins—. I no vol que prengui res més permanent, perquè té por que es dediqui a fer-ho sense parar i amb més nois. Resulta que en Moe és pentecostal, saps?

—No ho sabia, però això no redueix exactament la probabilitat d’una mica d’incest.

Vaig intuir una reacció a sota de la tapa del taüt quan vaig pronunciar la paraula que comença per «in».

—Si presentes acusacions tan greus contra algú, hauries de tenir una mica més de substància que no simplement que la persona en qüestió compri anticonceptius —va dir l’Olsen—. La tens?

Què podia dir? Que li havia vist la vergonya als ulls? Una vergonya que jo coneixia tan bé que per a mi era una prova més sòlida que cap altra?

—Ja estàs avisat —vaig dir—. Et suggereixo que parlis amb la filla.

Possiblement, hauria d’haver omès aquell «Et suggereixo». Potser hauria d’haver sabut que s’interpretaria com que li deia a l’Olsen com havia de fer la seva feina. D’altra banda, és possible que ho sabés, però ho vaig fer igualment. En tot cas, la veu de l’Olsen va pujar un semitò i un decibel.

—I jo et suggereixo que ho deixis a les nostres mans. Però per dir les coses com són, probablement donarem prioritat a assumptes més urgents. —L’entonació donava entrada al meu nom al final de la frase, però la va deixar penjada. Suposo que pel seu cervell rondava la idea que si, contra el que era d’esperar, més endavant resultés que el que jo havia dit tenia substància i la policia no havia reaccionat, seria més fàcil sortir-ne airós si podia dir que l’avís que havien rebut havia estat anònim. En tot cas, vaig caure-hi de quatre potes.

—I quins assumptes més urgents hi ha? —vaig preguntar. Ja em podria haver mossegat la llengua.

—No és assumpte teu. I, mentrestant, et suggereixo que et guardis aquesta xafarderia de poble per a tu. Aquí no ens cal aquesta mena d’histèria, d’acord?

Em vaig haver d’empassar la saliva i vaig ser incapaç de respondre abans que el brunzit de la veu de John Denver tornés a sortir dels auriculars d’allà dins.

Em vaig aixecar i vaig sortir a la perruqueria. Ara la Grete esbandia els cabells d’aquella dona a la pica i totes dues parlotejaven. Creia que sempre et rentaven els cabells abans de tallar-te’ls, però òbviament allò era una altra cosa, hi havia una mena de guerra química contra la cabellera, almenys hi havia uns tubs a la vora de la pica. Estaven massa ocupades en allò per notar la meva presència. Vaig agafar el comandament a distància que hi havia al costat de la porta. Semblava que a l’Olsen encara li quedaven deu minuts. Vaig prémer una tecla de fletxa que apuntava cap amunt fins que el número que sortia a la pantalla va arribar a vint. Vaig prémer la tecla de FACIAL TANNER i va sortir una escala amb un punt. Tres tocs més a la tecla de fletxa amunt i va arribar al màxim. Els que treballem al sector serveis som d’allò més conscients de la importància que té una bona relació qualitat-preu.

En passar per davant de la Grete i la clienta, vaig captar aquestes paraules: «… ara està gelós, i és que estava enamorat del seu germà petit».

L’expressió de la Grete es va tensar quan em va veure, però jo em vaig limitar a fer-li un gest amb el cap i a fer veure que no havia sentit res.

A fora, enmig de l’aire fresc, vaig pensar que allò era com un coi de repetició. Tot havia passat abans. Tot tornaria a passar. I amb el mateix resultat.

11

Ni tan sols les festes anuals del poble havien atret mai tanta gent. Tot i que havíem posat sis-centes cadires a la sala gran del centre social, molts es van haver de quedar drets. Em vaig girar i vaig mirar cap al fons de la sala, fent veure que buscava algú. Havia vingut tothom. La Mari amb el seu marit, en Dan Krane, que també passejava la vista per la sala, la mirada del periodista. El venedor de cotxes de segona mà Willum Willumsen amb la seva dona espigada i elegant, la Rita, que li treia un cap, fins i tot asseguts. L’alcalde, en Voss Gilbert, que també presidia el club de futbol del poble, l’Os FK, tot i que no hi aportava gaire de bo. L’Erik Nerell amb la seva dona visiblement embarassada, la Gro. El policia rural Kurt Olsen, amb la cara cremada, que destacava com un fanal vermell entre les dels altres. Els seus ulls plens d’odi es van trobar amb els meus. La Grete Smitt anava acompanyada del senyor i la senyora Smitt, que m’imaginava que havien arrossegat els peus amb la rapidesa del llamp per entrar des de l’aparcament. La Natalie Moe seia entre els seus pares. Vaig buscar els ulls del pare, però ja els havia abaixat. Potser perquè intuïa que jo ho sabia. O potser perquè sabia que tothom sabia que la seva llauneria havia fet fallida i que si invertia al projecte de l’hotel seria una burla contra tots els seus creditors del poble. Probablement, però, havia volgut fer acte de presència i prou, perquè malgrat tot la majoria dels presents havien vingut per curiositat, no per ganes d’invertir. Sí, l’exalcalde Aas no havia vist aquell barracó tan de gom a gom des dels anys setanta, quan el predicador Armand hi venia de visita. En Jo Aas ocupava la tribuna i contemplava la sala. Alt, eixut i blanc com una asta. Les celles poblades, pàl·lides com un bedoll, se li escampaven més i més any rere any.

—Però això va ser en una època en què entreteniments com la glossolàlia i la curació miraculosa competien d’allò més bé amb l’oferta de pel·lícules del cinema del poble —va dir l’Aas—. I, a més, de franc.

Es va guanyar les rialles esperades.

—Però ara no m’heu vingut a escoltar a mi, sinó un dels fills pròdigs del poble, en Carl Abel Opgard. No sé si la seva prèdica concedirà la salvació i la vida eterna a aquest poble, això ho haureu de decidir vosaltres. He accedit a presentar aquest jove i el seu projecte perquè en aquest poble, en aquesta època, en aquesta situació, qualsevol iniciativa inèdita és benvinguda. Necessitem idees originals, necessitem audàcia. Però també ens calen idees antigues, les que han resistit els estralls del temps i que fan que encara habitem aquests poblets pobres, però preciosos. Per tant, us demano que us escolteu amb esperit obert i crític alhora un jove que ha demostrat que un pagerol d’aquí també se’n pot sortir allèn del mar. Carl, endavant!

Un aplaudiment clamorós, però que va amainar notablement quan en Carl va fer l’entrada a la tribuna, probablement perquè s’adreçava a l’Aas més que no a ell. En Carl duia vestit i corbata, però s’havia tret la jaqueta i s’havia arromangat la camisa. Ens havia ensenyat el vestit a la sala d’estar de casa i ens havia demanat què ens semblava. La Shannon li va preguntar per què no es posava la jaqueta i jo li vaig explicar que era perquè en Carl havia vist els candidats presidencials americans, que volien semblar trempats quan s’adreçaven als treballadors de les fàbriques.

—No, aquests duen caçadora i gorra —va dir la Shannon.

—Es tracta de trobar l’equilibri just —va dir en Carl—. No volem semblar presumits i pomposos, perquè, amb tot, som d’aquí del poble, on la gent va amb tractor i duu botes d’aigua. Alhora hem de semblar seriosos i professionals. Al poble, no et presentes a una confirmació sense corbata. Si ho fas, malament rai. Que tingui jaqueta, però que la deixi penjada, indica que respecto la tasca que tenim entre mans i la serietat de l’assumpte, però també que estic ansiós, entusiasmat, preparat per posar-me en l’obra.

—Que no tens por d’embrutar-te les mans —vaig dir.

—Efectivament —va dir en Carl.

Quan sortíem cap al cotxe, la Shannon em va xiuxiuejar rient:

—Saps? Em pensava que l’expressió era «doblegar l’esquena». M’equivoco?

—Depèn de què vulguis dir —vaig contestar.

—El que vull dir —va fer en Carl, posant les dues mans a la tribuna—, abans de començar a parlar d’aquesta aventura en què us he convidat a participar, és que el simple fet de ser aquí en aquest escenari davant de tanta gent del poble és una cosa extraordinària i força emocionant.

Vaig percebre l’expectació. En Carl havia estat una persona molt apreciada, almenys per aquells que no tenien nòvies que l’apreciessin una mica massa. En tot cas, en Carl que va marxar del poble. Encara era aquell Carl, però? La bomba d’energia entremaliada i festera amb el somriure blanc, el noi simpàtic i considerat que tenia una paraula amable per a tothom, homes i dones, nens i adults. O potser havia esdevingut el que deia la titulació que havia posat a la invitació: Master of Business? Un ocell de muntanya que volava per unes altures on ningú més podia respirar. El Canadà. L’imperi de propietats. Una dona caribenya exòtica i amb estudis que seia allà una mica massa maquillada. Que potser una noia normal i corrent d’aquí seria massa avorrida per a ell, ara?

—Extraordinària i emocionant —va repetir en Carl, en to greu—, perquè ara, finalment, puc fer un tast de com deu haver sigut plantar-se aquí i ser… —Una pausa calculada, mentre contemplava la sala i es redreçava la corbata—. En Rod.

Un segon de res. Llavors van esclafir les rialles.

El somriure blanc d’en Carl, ara amb seguretat, convençut que els tenia a la butxaca. Va recolzar els avantbraços nus a les vores de la tribuna, com si fos seva.

—Les rondalles solen començar amb un «Una vegada era», però aquesta encara no s’ha escrit. No obstant això, el dia que s’escrigui, el principi serà «Una vegada era un poble que va celebrar una reunió al centre social Årtun en què van parlar d’un hotel que volien construir». Parlem, doncs, d’aquest hotel…

Va pitjar el comandament a distància i els plànols van aparèixer a la gran pantalla que hi havia darrere seu.

Un crit sufocat de sorpresa. Jo, però, vaig notar que en Carl —ho vaig notar perquè és el meu germà— se l’esperava més intens. O, més ben dit, més positiu. I és que, com he dit, crec que en general la gent prefereix el caliu de la llar de foc i l’aire a residència reial que un iglú a la Lluna. D’altra banda, no es podia negar que allò desprenia una certa elegància. Les proporcions i les línies tenien un què, una bellesa universal, com un cristall de gel, una onada pentinada de blanc o una paret de muntanya llustrosa. O, en definitiva, una gasolinera. Tanmateix, en Carl s’adonava que calia esforçar-se més per convèncer l’assemblea. I també vaig veure que es reagrupava, com se sol dir. Es mobilitzava. Es concentrava per al següent atac. Va comentar els plànols i va explicar què era cada cosa. Les zones de spa, el gimnàs, la piscina, la sala de jocs per a les famílies amb mainada, les diverses classes d’habitacions, la recepció i el vestíbul, el restaurant. Va recalcar que tot seria de la millor qualitat, que l’hotel es dirigia principalment a hostes molt exigents. Se sobreentenia que amb carteres voluminoses. I l’hotel duria el nom del poble. Hotel Spa d’Alta Muntanya Os. Un nom que s’anunciaria a tots els mitjans. El nom del poble esdevindria sinònim de qualitat, va dir. Sí, potser fins i tot d’una certa exclusivitat. Exclusiu, però no excloent: a una família amb ingressos normals li hauria de ser possible passar-hi un cap de setmana; això sí, seria un objectiu il·lusionant i per fer-lo realitat haurien d’estalviar. El nom del poble s’associaria amb la il·lusió. En Carl somreia, ensenyant-los un polsim d’aquesta il·lusió. I em va semblar advertir que s’anava guanyant la sala gradualment. Sí, m’atreviria a dir que l’assemblea mostrava senyals d’entusiasme, cosa que no és el nostre pa de cada dia al poble. Però el següent crit sufocat no va arribar fins que no va presentar el preu total.

Quatre-cents milions.

Un crit sufocat. I després va caure la temperatura a la sala.

En Carl ja s’ho havia esperat, però no que fos tan intens.

Va començar a parlar més de pressa, perquè ara tenia por de perdre’ls. Va dir que per als propietaris d’ermassos i de terrenys conreats de la zona, només la pujada dels preus de les propietats arran de la construcció de l’hotel i de les subsegüents urbanitzacions de cabanes ja rendibilitzaria la inversió. El mateix per als que es dedicaven al comerç i al sector serveis: l’hotel i les cabanes provocarien una afluència de gent que s’hi deixaria els diners. I, a més, aquesta era gent que tenia molts diners per deixar-s’hi. Probablement el poble guanyaria més d’això que no de l’hotel mateix.

Va fer una pausa. La gent seia immòbil i en silenci. Era com si tot s’aguantés d’un fil. Des de la cinquena fila, on seia jo, vaig veure un moviment. Com una asta quan fa molt de vent. Era l’Aas, que seia a la primera fila, amb el cap blanc que sobresortia entre els altres. Assentia amb el cap. Capcinejava amb parsimònia. I tothom ho va veure.

Llavors en Carl va jugar el seu trumfo.

—Però la condició prèvia per a tot això és que es construeixi i s’exploti l’hotel. Que hi hagi algú disposat a arriscar. Que algú assumeixi un cert risc i financi el projecte. En benefici dels altres, per a tota la gent del poble.

De mitjana, la gent d’aquí té menys estudis que la gent de les ciutats. Potser no capten tan de pressa el sentit de les pel·lícules enginyoses ni de les sèries còmiques urbanes. Entenen, però, el subtext. Com que l’ideal a Os és no dir més del necessari, la gent capta d’allò més bé els sobreentesos. I ara se sobreentenia que si no et sumaves a aquells que s’incorporaven al projecte, pertanyies a la resta. A aquells que gaudirien dels efectes secundaris sense haver-hi aportat res.

Vaig veure més assentiments parsimoniosos. Semblava que s’estenien.

Llavors, però, es va alçar una veu. Era en Willumsen, l’home que havia venut el Cadillac al pare.

—Si és una inversió tan bona, Carl, com és que vols que hi participem tots? Per què no et quedes tu amb tot el pastís? O almenys amb la part que et puguis empassar tu sol i després hi incorpores un parell de potentats més?

—Perquè —va dir en Carl— jo no soc cap potentat i tampoc n’hi ha gaires de vosaltres que ho siguin. Podria haver agafat un tros del pastís una mica més gros, efectivament, i estaré encantat d’agafar el que sobri si és que en queda res. Però en realitat la meva idea en tornar a casa amb aquest projecte era que tothom tingués l’oportunitat de participar-hi, no només els que tenen diners a la llibreta. I per això m’he imaginat això com una societat col·lectiva, una SC, amb responsabilitat conjunta. Això significa que ningú de vosaltres ha d’aportar res per ser copropietari d’aquest hotel. Ni un cèntim! —En Carl va copejar la tribuna.

Una pausa. Silenci. Jo, però, percebia què pensaven. «Quin coi de discurs de curandero és aquest? Que ha tornat el pastor Armand?».

Llavors en Carl els va llegir l’evangeli, la bona nova de ser propietaris sense haver de pagar res. I es van escoltar el Master of Business.

—Això significa —va dir— que, com més gent hi participi, menys risc hi haurà per a tots i cadascun de nosaltres. I si hi participa tothom, cap de nosaltres no arriscarà gaire més del que ens costaria un cotxe. Almenys no si en comprem un de segona mà a can Willumsen.

Rialles. Al fons de la sala fins i tot aplaudien. Tothom coneixia la història de la venda del cotxe i ara mateix no semblava que ningú pensés en el que va passar després. En Carl va apuntar amb un somriure cap a una mà que s’havia alçat.

Un home es va posar dret. Alt, tant com en Carl. I vaig veure per l’expressió que feia en Carl que no l’havia reconegut fins llavors. Potser es penedia d’haver-li donat la paraula. En Simon Nergard. Va obrir aquella boca amb dues dents més blanques que la resta. I potser m’equivoco, però em va semblar sentir encara el xiulet a la fossa nasal per un envà mal curat quan va parlar.

—Com que aquest hotel es construirà a l’ermàs que teniu tu i el teu germà… —Es va agafar el seu temps, va deixar la frase penjada.

—Sí? —va dir en Carl en to alt i ferm. Probablement només em vaig fixar jo que era una mica massa alt i ferm.

—Doncs que podria ser interessant saber què us embutxacareu per això —va dir en Simon.

—Embutxacar-nos? —va preguntar en Carl, mentre escodrinyava l’auditori sense moure el cap. S’havia tornat a fer un silenci. I és que era innegable, i segurament no m’ho semblava només a mi, que en Carl provava de guanyar temps. En tot cas, a en Simon li feia aquesta sensació, perquè la seva veu va sonar gairebé triomfant quan va continuar.

—Potser el mestre de business ho entendrà millor si dic «el preu» —va dir.

Rialles disperses. Silenci expectant. La gent havia aixecat els caps com fan els animals a l’estany quan veuen que s’aproxima el lleó, però que encara és a una distància prudent.

En Carl va somriure, i va inclinar el cap cap als documents davant seu mentre les espatlles se li sacsejaven com si rigués d’una brometa d’un vell amic. Es va agafar un descans per pensar mentre empenyia les puntes dels papers de la pila i decidia com formular allò. Però jo ho percebia. Vaig donar una ullada ràpida al meu voltant i vaig veure que tots els altres també ho percebien. Que aquell assumpte es decidiria ara i aquí. Vaig veure una esquena dreta redreçar-se encara més dues files davant meu. La Shannon. Quan vaig tornar a mirar cap a la tribuna, vaig veure que els ulls d’en Carl havien trobat els meus. Hi vaig reconèixer una cosa. Un lament. En Carl havia perdut. L’havia cagat. L’havia cagat amb la família. Ara ho sabíem tots dos. No aconseguiria el seu hotel. I jo no aconseguiria la gasolinera, almenys ara no, i en tot cas, no amb edifici i parcel·la.

—No ens embutxacarem res a canvi —va dir en Carl—. Els terrenys els aportem en Roy i jo.

D’entrada em pensava que no ho havia sentit bé. Per la cara d’en Simon, semblava que ell tampoc.

Llavors, però, vaig sentir un murmuri que s’estenia per la sala i em vaig adonar que havien sentit el mateix que jo. Alguns van començar a aplaudir.

—A veure —va dir en Carl, alçant la mà—. Som lluny de la meta, gent. El que necessitem avui és que prous de vosaltres signeu una declaració d’intencions per indicar que hi participeu, de manera que l’ajuntament vegi que és un projecte realista quan en sol·licitem l’aprovació. Ei!

Els aplaudiments, però, es van continuar estenent. Aviat aplaudia tothom. Tothom excepte en Simon. I potser en Willumsen. I jo.

—Ho he hagut de fer! —va dir en Carl—. Era make it or break it, que no te n’has adonat?

Cuitava darrere meu de camí cap al cotxe. Vaig obrir la porta i em vaig posar al volant. Va ser en Carl qui havia suggerit que anéssim a la reunió amb el meu Volvo 240 blanc grisenc en comptes d’agafar el seu cotxàs americà. Vaig fer girar la clau del contacte, vaig accelerar i vaig deixar anar l’embragament abans que en Carl aconseguís tancar la porta del copilot.

—Càgon, Roy!

—Càgon què? —vaig cridar, mentre redreçava el retrovisor. Vaig veure com Årtun desapareixia darrere nostre. I la cara muda i espantada de la Shannon al seient del darrere—. Ho vas prometre! Vas dir que els diries el preu dels terrenys si el preguntaven, cabronàs.

—Au, vinga, Roy! Si també has captat l’ambient. No menteixis, t’ho he vist a la cara. Saps que si hagués dit «Sí, ja que ho preguntes, Simon, en Roy i jo ens embutxacarem quaranta milions per aquest tros de muntanya», hauria sigut l’end of story. I, en tot cas, llavors no hauries aconseguit els diners per a la teva gasolinera.

—Has mentit!

—He mentit, sí. I per això encara tens l’oportunitat d’aconseguir la teva gasolinera.

—Quin coi d’oportunitat? —Vaig pitjar l’accelerador i vaig notar com els pneumàtics s’enfonsaven a la grava quan vaig canviar de direcció i vam sortir derrapant a la carretera nacional. La goma va esgaripar abans d’adherir-se a l’asfalt i també es va sentir un xisclet procedent del seient del darrere—. La que tindré d’aquí a deu anys, quan l’hotel rendeixi una mica? —vaig escopir, i vaig trepitjar el pedal a fons—. La qüestió és que has mentit, Carl! Has mentit i els has donat el meu terreny, el nostre terreny, gratis!

—La teva oportunitat no arribarà d’aquí a deu anys, sinó com a molt un, cap de suro.

Com que en el nostre vocabulari «cap de suro» era el més semblant a un apel·latiu afectuós, em vaig adonar que demanava un alto el foc.

—Un any per a què?

—Perquè es venguin els terrenys per a les cabanes.

—Per a les cabanes? —Vaig donar un cop al volant—. Mare meva, oblida-te’n, Carl! Que no saps que, al nou pla d’ordenació, l’ajuntament ha aturat la construcció de noves cabanes?

—De debò?

—Sí! Per al municipi, les cabanes no aporten ingressos, només despeses.

—Sí?

—És clar! La gent que es queda a les cabanes paga els impostos al seu lloc de residència i, com que de mitjana són aquí sis caps de setmana l’any, no es deixen prou diners per justificar les despeses que les punyeteres cabanes suposen per al municipi. Aigua, clavegueram, recollida d’escombraries, servei de llevaneu. La gent de les cabanes fa gasolina i em compra hamburgueses a mi, i això està bé per a la gasolinera i per a alguns dels altres comerços, però és una minúcia per al municipi.

—Doncs de debò que no ho sabia.

El vaig mirar. Em va tornar un somriure burleta, el cabronàs, és clar que ho sabia.

—El que farem amb el municipi —va dir en Carl— és vendre’ls llits calents a canvi de llits freds.

—Eh?

—Les cabanes són llits freds, és a dir, són buits nou de cada deu caps de setmana. Els hotels són llits calents. S’omplen totes les nits de l’any de gent que gasta diners sense suposar cap despesa per al municipi. Els llits calents són el somni eròtic de tots els ajuntaments, Roy. Passen olímpicament de les decisions normatives anteriors i et donen tots els permisos d’obra que vulguis. És així al Canadà i és així aquí. Però tu i jo no farem fortuna amb l’hotel. La farem quan venguem els terrenys per a les cabanes. I la farem perquè oferirem al municipi un tracte trenta-setanta.

—Trenta-setanta?

—Els donarem un trenta per cent de llits calents a canvi d’aconseguir permisos d’obra per a un setanta per cent de freds.

Vaig afluixar la marxa.

—De debò? I creus que ho pots aconseguir?

—Normalment només accepten el tracte invers. Que el setanta per cent dels llits siguin calents. Però imagina’t el consell municipal la setmana que ve, quan també hauran de debatre les conseqüències del desviament de la nacional, i jo els presenti el projecte i els ofereixi un hotel que avui al vespre tot el poble ha decidit que vol. I miraran cap al banc dels espectadors, on seurà l’Abraham Lincoln, que assentirà amb el cap per indicar que tot allò està molt bé.

Lincoln era el malnom que el pare havia posat a en Jo Aas. I, sí, m’ho imaginava. Acabarien donant a en Carl justament el que demanava.

Vaig donar una ullada al retrovisor.

—A tu què et sembla?

—Què em sembla? —La Shannon va alçar una cella—. Em sembla que condueixes com un porc domesticat.

Els meus ulls es van trobar amb els seus. Llavors tots dos vam començar a riure. I aviat rèiem tots tres. Em va violentar veure que en Carl posava una mà al volant i el manejava per mi. Li vaig prendre el volant, vaig abaixar la marxa i em vaig desviar cap a la carretera sense asfaltar que duia als revolts tancats que acabaven a la nostra granja.

—Mireu —va dir la Shannon.

I ho vam veure.

Hi havia un cotxe amb un llum blau al sostre enmig de la carretera. Vam frenar i els fars van captar en Kurt Olsen, que es recolzava al capó del seu Land Rover amb una cigarreta a la comissura dels llavis i els braços plegats.

No em vaig aturar del tot fins que el para-xocs gairebé li va tocar els genolls. Ell, però, no va moure ni un múscul. Va venir al lateral del cotxe i vaig abaixar la finestreta.

—Control d’alcoholèmia —va dir, i em va enfocar directament la cara amb una llanterna—. Surt del cotxe.

—Que surti? —vaig preguntar, mentre em feia ombra amb una mà—. No em pots fer bufar aquí?

—Que surtis —va dir. Sever, però tranquil, fred.

Vaig mirar en Carl. Va assentir dues vegades amb el cap. La primera per dir que havia de fer cas a l’Olsen i la segona per indicar que sí, que es feia càrrec del fort.

Vaig baixar del cotxe.

—Veus allò? —va dir l’Olsen, mentre il·luminava un solc més o menys recte a la carretera de grava. Em vaig adonar que l’havia traçat amb el taló de la seva bota de cowboy—. Vull que ho recorris.

—Et fots de mi?

—No, jo no em dedico a fotre’m de ningú, Roy Calvin Opgard. En marxa. Vinga, va.

Vaig fer el que m’havia dit. Només per acabar amb allò d’una vegada.

—Eh, eh, amb compte, no juguis brut —va dir l’Olsen—. Una altra vegada, a poc a poc. Ves posant els peus a la ratlla. Imagina’t que hi ha una corda.

—Quina mena de corda? —vaig preguntar, i vaig començar de nou.

—De la mena que s’estén per un precipici. Per exemple, un precipici amb pedres tan soltes que aquells que afirmen tenir idea d’aquestes coses redacten un informe en què desaconsellen investigar en aquest lloc. Però un pas en fals a la corda, Roy, i t’estimbes.

No sé si era perquè havia de caminar com un coi de maniquí o per la llum tremolosa de la llanterna, però m’era difícil de collons mantenir l’equilibri.

—Saps que no bec quan agafo el cotxe —vaig dir—. Llavors, què és tot això?

—No beus quan agafes el cotxe, no. Així el teu germà pot beure per dos. Cosa que em fa pensar que ets tu a qui cal vigilar. La gent que sempre està sòbria amaga alguna cosa, no és cert? Tenen por de revelar el seu secret si s’emborratxen. I es mantenen lluny de la gent i de les festes.

—Si és que has de mirar sota les pedres, Olsen, mira sota el llauner Moe. Ho has fet?

—Aquest intent de finta posa-te’l on et càpiga, Roy. Que em vols distreure? —La seva veu estava a punt de perdre aquella calma freda.

—Vols dir que aturar un abús sexual és una distracció? Vols dir que fer controls d’alcoholèmia a gent que no ha begut és una inversió millor del teu temps?

—Ep, has sortit de la ratlla —va dir l’Olsen.

Vaig abaixar els ulls.

—I una merda.

—Ho veus? —Va il·luminar una petjada de bota a la grava, fora de la ratlla. Era d’una bota de cowboy—. M’hauràs d’acompanyar.

—Collons, Olsen, treu el teu coi de bufador!

—Algú l’ha fotut. Ha pitjat no sé quines tecles i l’ha espatllat —va dir—. No has superat la prova de l’equilibri i ens hem de basar en això. Però, com saps, tenim una cel·la d’allò més acollidora on pots esperar que vingui el metge a treure’t una mostra de sang.

El vaig mirar fixament, amb incredulitat. Amb tanta incredulitat que es va posar la llanterna sota la barbeta i va deixar anar un «Buu!». Va fer una rialla de fantasma.

—Compte amb la llum —vaig dir—. Sembla que ja tens prou radiació per un temps.

No semblava haver-se emprenyat. Simplement va agafar les manilles que duia al cinturó mentre el cos se li continuava sacsejant del riure.

—Gira’t, Roy.

TERCERA PART

12

Ho vaig sentir a través del forat de la xemeneia de l’estufa un vespre cap al tard. Tenia setze anys i gairebé m’havia adormit al compàs del so monòton de la conversa de la cuina. Com de costum, era la mare qui enraonava de coses que calia fer, de plans que calia organitzar. Res d’extraordinari. Coses insignificants, quotidianes, pràctiques. La majoria de les vegades, el pare deia «sí» o «no». Les comptades vegades que no hi estava d’acord, aturava la mare i li explicava lacònicament com eren les coses i com s’havien de fer o, si de cas, com no s’havien de fer. Ho feia gairebé sempre sense alçar la veu, però en acabat la mare solia estar-se una estona callada. Després, es posava a parlar tranquil·lament d’un assumpte totalment diferent, com si d’allò altre no se n’hagués parlat mai. Sé que sembla estrany, però no vaig arribar a conèixer mai de debò la meva mare. Tal vegada perquè no la comprenia, perquè no hi estava prou interessat o perquè la mare estava tan anul·lada al costat del pare que tan sols em semblava desapareguda. Evidentment, és curiós que els pensaments i els sentiments de la persona amb qui has tingut la relació més íntima, que t’ha donat la vida i amb qui has passat cada dia durant divuit anys et puguin continuar resultant un enigma. Era feliç? En què somiava? Per què enraonava amb el pare, però només una mica amb en Carl i gairebé mai amb mi? Que potser em comprenia tan poc com jo a ella?

Només una vegada vaig entrellucar què s’amagava darrere de la mare a la cuina, la mare a l’estable, la mare que apedaçava roba i que deia que havíem de fer cas al pare, i va ser aquell vespre al Grand, quan l’oncle Bernard celebrava els seus cinquanta anys. Després de sopar a la sala rococó, els adults es balancejaven al ritme de la música d’un trio d’homes grassos amb jaquetes blanques i, mentre ensenyaven l’hotel a en Carl, jo seia a taula i vaig veure que la mare contemplava els balladors amb una expressió que no li havia vist mai: somiadora, mig somrient, amb els ulls una mica entelats. I per primer cop a la vida em va semblar que la mare podia ser bonica, bonica de debò, asseguda allà taral·lejant, amb un vestit vermell que feia joc amb la beguda que tenia al davant. Mai no havia vist la mare bevent alcohol, tret de la nit de Nadal —i fins i tot llavors només una copeta d’aquavit—, i tenia un caliu insòlit a la veu quan li va preguntar al pare si volia ballar. Ell va fer que no amb el cap, però li somreia, perquè potser veia el mateix que jo. Llavors va venir un home una mica més jove que el pare i va demanar permís per treure-la a ballar. El pare va fer un glopet de cervesa, va assentir amb el cap i va somriure a l’home, com si n’estigués orgullós. Jo no volia, però vaig seguir amb els ulls la mare per la pista de ball. Només esperava que allò no acabés resultant massa penós. Vaig veure que li va dir unes paraules a l’home, ell va fer un gest d’assentiment i van començar. D’entrada, la mare ballava bastant a prop, després més enganxada encara, després s’allunyava; de pressa i després a poc a poc. Ballava d’allò més bé, cosa que no m’esperava gens ni mica. Tanmateix, també hi havia una altra cosa: la manera com es mirava aquell desconegut, amb els ulls mig tancats i aquell mig somriure que duia a la cara com si estigués empegat amb cola, com un gat que juga amb un ratolí que es vol cruspir, tot i que encara no. Vaig advertir que el pare es regirava al meu costat. I tot d’un plegat em vaig adonar que l’estrany no era aquell home, sinó ella, la dona a qui jo anomenava mare.

Llavors allò es va acabar i la mare va tornar a seure amb nosaltres. Més tard aquell mateix vespre, quan en Carl s’havia adormit a l’habitació d’hotel que compartíem, vaig sentir unes veus al passadís. Vaig reconèixer la de la mare, que era estranyament alta i punyent. Em vaig aixecar i vaig entreobrir una mica la porta, prou per veure’ls allà davant de la porta de la seva habitació. El pare va dir alguna cosa, i la mare va alçar la mà i li va clavar una bufetada. El pare es va tocar la galta i va tornar a parlar, en veu baixa i amb tranquil·litat. Ella va alçar l’altra mà i li va tornar a pegar. Després li va arrabassar la clau, va obrir la porta i va desaparèixer a l’interior de l’habitació. El pare es va quedar palplantat, amb l’esquena una mica encorbada, fregant-se la galta mentre mirava cap a la porta darrere de la qual jo m’estava a les fosques. Semblava trist i solitari, gairebé com un nen que ha perdut el seu osset de peluix. No sé si va veure que la porta estava entreoberta, només sé que aquell vespre vaig tenir un besllum d’una cosa que tenia a veure amb la mare i el pare. Una cosa que no entenia del tot. Una cosa de la qual no sabia si volia saber més. I l’endemà, quan tornàvem amb cotxe cap a Os, tot era com abans. La mare adreçava al pare un flux constant d’informació pràctica en veu baixa, mentre ell deia «sí», de vegades «no» o s’escurava el coll amb força i llavors ella callava una estona.

El motiu pel qual vaig parar l’orella aquell vespre va ser perquè el pare va ser qui, després d’una pausa ben llarga, va començar a parlar. I que, quan ho va fer, semblava que s’havia preparat el discurs. A més, parlava més fluixet de l’habitual. Gairebé xiuxiuejava. Òbviament, els meus pares sabien que els podíem sentir a través del forat al terra del nostre dormitori, però no sabien exactament fins a quin punt els sentíem d’allò més bé. Perquè el forat era una cosa, però el que feia efecte de debò era la xemeneia, que guiava i amplificava el so. Era com seure allà baix entremig dels dos, i en Carl i jo estàvem d’acord que no tenia cap gràcia explicar-los precisament això.

—Avui en Sigmund Olsen m’ha vingut amb una història —va dir el pare.

—Amb què?

—Una de les mestres d’en Carl li ha transmès el que ell ha anomenat un «avís d’alarma».

—Què?

—Li ha explicat a en Sigmund que en dues ocasions ha vist que en Carl havia sagnat pel darrere dels pantalons. I que quan li ha preguntat a en Carl què havia passat, ell li ha donat el que ella anomena una «explicació poc creïble».

—Quina? —Ara la mare també havia abaixat la veu.

—L’Olsen no ha volgut entrar en detalls, només em volia informar que voldrien parlar amb en Carl. Pel que sembla, estan obligats a avisar els pares quan han d’interrogar un menor de setze anys.

Semblava com si m’haguessin vessat una galleda d’aigua glaçada pel cap.

—L’Olsen m’ha dit que podem estar presents si en Carl vol. I que, segons la llei, en Carl tampoc no està obligat a explicar-se, que en fóssim conscients.

—I tu què li has dit? —va xiuxiuejar la mare.

—Doncs que, per descomptat, el meu fill no es negaria a explicar-se davant la policia, però que voldríem parlar amb ell primer i que llavors estaria bé saber quina mena d’explicació poc creïble havia donat en Carl a la mestra.

—I què t’ha dit, el policia?

—Ha començat a divagar. M’ha dit que ja coneix en Carl, perquè va a la classe del seu nano. Com es deia?

—Kurt.

—Kurt, això. I que, per tant, sap que en Carl és un noi sincer i decidit, i que, personalment, ell es creu l’explicació que ha donat. M’ha dit que la mestra acaba de sortir de l’escola de magisteri, on avui dia els inculquen que han de vigilar aquestes coses i, és clar, es pensen que les veuen a tot arreu.

—I tant que sí, Déu meu. Però t’ha dit què li va explicar, a la mestra, en Carl?

—Que s’havia assegut a la pila de taulons de la part del darrere del graner, just a sobre d’un clau que sobresortia.

Vaig esperar la següent pregunta de la mare: «Dues vegades?». No va arribar, però. Ho sabia? Se n’adonava? Em vaig empassar la saliva.

—Ai, Déu meu, Raymond —es va limitar a dir.

—Ja —li va dir ell—. M’hauria d’haver desfet d’aquesta pila de taulons fa temps. Em sembla que ho faré demà. I després xerrarem amb en Carl. No pot ser que es faci mal i no ens avisi. Els claus rovellats poden causar septicèmia i coses pitjors.

—Sí, hem de parlar amb ell. I digue-li a en Roy que ha d’estar una mica pendent del seu germà petit.

—No cal, que en Roy no fa altra cosa. De fet, he arribat a pensar que pot ser una mica malaltís, tant que n’està pendent.

—Malaltís?

—Es diria que estan casats —va dir el pare.

Una pausa. Ara ve, vaig pensar.

—En Carl ha d’aprendre a ser més independent —va dir el pare—. He pensat que ja és hora que els nois tinguin cadascun el seu quarto.

—Però si no tenim lloc…

—Au, vinga, Margit, saps que no ens podem permetre el quarto de bany que vols posar entre els dormitoris, però moure unes quantes parets per tenir un dormitori més no costa gaires diners. Ho puc tenir enllestit en dues o tres setmanes.

—Ho dius de debò?

—I tant. M’hi posaré aquest cap de setmana.

És evident que havia pres aquella decisió molt abans de plantejar-li aquest pla de separació a la mare. I l’opinió que en Carl i jo tinguéssim de l’assumpte era irrellevant. Vaig estrènyer el puny i vaig renegar per a mi. L’odiava, com l’odiava. Confiava que en Carl no obriria la boca, però no n’hi hauria prou, amb això. El policia. L’escola. La mare. El pare. Allò estava fora de control. Si hi havia massa gent que ho intuïa, en veure alguna cosa de seguida ho entendria tot. I aviat ens arrossegaria una onada de vergonya, ens arrossegaria a tots plegats. Vergonya, vergonya, vergonya. Allò seria insuportable. Cap de nosaltres ho suportaria.

13

La nit del Fritz.

En Carl i jo no li vam posar nom mai, però jo la vaig batejar així mentalment.

Feia un dia relluent de tardor. Jo tenia vint anys i n’havien passat dos des que el Cadillac en què viatjaven el pare i la mare s’havia precipitat a Huken.

—Va millor? —em va preguntar en Sigmund Olsen, mentre brandejava la canya de pescar per dalt del cap. La llinya es va desenrotllar i el carretell va fer un esgarip en un to minvant, com el cant d’un ocell que jo no havia sentit mai.

No li vaig contestar i em vaig limitar a seguir amb els ulls el llambreig de la cullereta sota la llum del sol fins que va desaparèixer a sota de la superfície de l’aigua, tan lluny de la barca on érem que no vaig sentir si va fer xip-xap en caure. Tenia ganes de demanar-li per què cal llançar la cullereta tan lluny, quan es pot anar perfectament amb la barca al lloc on vols que caigui. Potser és perquè la cullereta s’assembla més a un peix viu si sura més o menys horitzontalment quan es recull la llinya. No tenia ni idea de pesca. Com que tampoc tenia plans d’aprendre’n, vaig callar.

—Perquè encara que no sempre ho sembli, és cert el que diuen, que el temps cura totes les ferides —va dir el policia rural, apartant-se aquella mata de cabell de les ulleres de sol—. En tot cas, unes quantes —va afegir.

Jo no tenia cap rèplica.

—Com està en Bernard? —va preguntar.

—Bé —vaig dir. Llavors encara no sabia que només li quedaven mesos de vida.

—M’han arribat rumors que tu i el teu germà us esteu sobretot a Opgard i no gaire a can Bernard, com us havia manat la gent del servei de protecció a la infància.

Tampoc tenia cap rèplica.

—Bé, en qualsevol cas, ja sou prou grans i això és igual. Així que jo no en faré un escàndol —va dir—. En Carl va a l’institut, oi?

—Sí —vaig dir.

—I li va bé?

—Sí. —Quina altra cosa podia dir? No era mentida. En Carl deia que encara pensava molt en la mare i es podia passar dies i vespres sencers sol al jardí d’hivern fent els deures i llegint una vegada i una altra les dues novel·les americanes que el pare havia portat a Noruega, An American Tragedy i The Great Gatsby. No el vaig veure mai llegir altres novel·les, però aquestes li encantaven, sobretot An American Tragedy, i alguns vespres li feia companyia allà fora i ell me la llegia en veu alta i em traduïa les paraules difícils.

Una vegada va afirmar que havia sentit la mare i el pare xisclar des de Huken, però jo li vaig dir que tan sols era un corb. I em vaig inquietar quan em va explicar que tenia malsons en què tots dos acabàvem a la presó. Amb el pas del temps, però, les coses es van anar calmant. Encara estava pàl·lid i prim, però menjava i dormia, i va fer l’estirada i de seguida em va treure un cap.

Encara que sembli increïble, doncs, tot es va anar arreglant. Tot es va calmar. Jo gairebé no m’ho creia, però la fi del món havia estat aquí i havia passat de llarg, i nosaltres havíem sobreviscut. En tot cas, molts de nosaltres. Que potser els caiguts eren el que el pare solia anomenar collateral damage, les morts accidentals amb què cal comptar quan s’ha de guanyar una guerra? No ho sé. Ni tan sols sé si s’havia guanyat la guerra, però almenys hi havia un alto el foc. I si aconsegueixes que un alto el foc duri prou, és fàcil confondre’l amb la pau. Així estaven les coses el dia abans de la nit del Fritz.

—Solia portar en Kurt aquí —va dir l’Olsen—, però crec que no li interessa gaire la pesca.

—Vaja —vaig dir, com si em semblés una idea increïble.

—Si et soc sincer, em sembla que no li interessen gaire les coses que faig. I tu, Roy? Seràs mecànic d’automòbils?

No sabia per què m’havia portat al llac de Budal amb la seva barca. Potser li semblava que així em relaxaria. Que li diria alguna cosa que no havia dit a l’interrogatori. O potser simplement era que, com a únic policia del poble, sentia una certa responsabilitat i només volia xerrar una mica i saber si tot anava bé.

—Sí, per què no? —vaig dir.

—Sí, a tu sempre t’ha agradat trastejar —va dir—. A en Kurt ara només li interessen les noies. Sempre surt i en coneix una o una altra de nova. I tu i en Carl? Teniu cap noia al radar?

Vaig buscar amb els ulls la cullereta en la foscor de sota la superfície de l’aigua mentre ell deixava surar aquelles paraules.

—Encara no has festejat amb cap noia, oi?

Vaig arronsar les espatlles. És diferent preguntar a un noi de vint anys si festeja amb algú o si ha festejat mai amb ningú. I, evidentment, en Sigmund Olsen ho sabia. Em pregunto quants anys tenia quan es va deixar aquelles grenyes. Òbviament, li devien haver funcionat.

—És que no he vist ningú que valgui la pena —vaig dir—. No em ve gens de gust festejar només perquè sí.

—És clar —va dir l’Olsen—. I hi ha qui no vol anar amb noies en absolut. Que cadascú faci el que li convingui.

—Sí —vaig dir. Si ho sabés… No ho sabia ningú, però; només en Carl.

—Sempre que no facis mal als altres —va dir l’Olsen.

—És clar.

Em preguntava de què estàvem parlant en realitat i quant havia de durar aquella excursió de pesca. Tenia un cotxe al taller que havia d’estar reparat l’endemà. A més, érem una mica massa lluny de terra ferma per al meu gust. I és que el llac de Budal és gran i fondo. El pare l’anomenava de broma the great unknown, perquè era el més semblant que teníem al mar. A l’escola ens van ensenyar que el vent i la confluència de tres rius creaven corrents horitzontals al llac de Budal, però que el que era traïdorenc de debò eren les diferències de temperatura de les capes d’aigua, que —sobretot a la primavera— creaven corrents verticals forts. No sé si eren prou forts per xuclar-te a les profunditats si tenies tantes ganes de banyar-te que hi anaves a nedar al març, però ens vam quedar asseguts a l’aula amb uns ulls com unes taronges i ens vam imaginar que era així. Potser per això no m’ha agradat mai anar al llac de Budal, ni a nedar ni a fer un tomb amb barca. Així que quan en Carl i jo vam provar l’equip de busseig, ho vam fer en un dels llacs petits de muntanya que no tenien corrents i on podíem nedar fins a la riba si la barca sotsobrava.

—Recordes que vam parlar just després de la mort dels teus pares i que et vaig dir que hi ha molta gent que amaga que pateix de depressió? —L’Olsen va recollir la llinya, que gotejava.

—Sí —li vaig dir.

—Te’n recordes? Quina memòria. Bé, doncs jo mateix he tastat la depressió.

—De debò? —vaig dir, en to de sorpresa. Calculava que era el que ell volia sentir.

—Doncs sí. Fins i tot he pres medicaments per tractar-la. —Em va mirar i va somriure—. S’ha de poder admetre, quan fins i tot ho fan els primers ministres. A més, ja fa molt de temps, d’això.

—Òndia.

—Però mai no he pensat a treure’m la vida —va dir—. Saps què hauria calgut perquè ho fes? Perquè toqués el dos i deixés enrere la dona i els dos fills?

Em vaig empassar la saliva. Alguna cosa em deia que l’alto al foc estava amenaçat.

—La vergonya —va dir—. Què en penses, Roy?

—No ho sé.

—No?

—No —vaig esbufegar pel nas—. Què vol pescar, de debò? —Li vaig aguantar la mirada uns segons i després vaig assenyalar amb el cap l’aigua—. Bacallà i palaia, carbonera i salmó?

Va fer alguna cosa amb el carretell, crec que el va bloquejar, i va encastar la canya entre el fons de la barca i un d’aquells dallonses per seure. Es va treure les ulleres de sol, es va apujar els texans pel cinturó, d’on penjava una funda de cuir amb un telèfon mòbil que havia consultat a intervals regulars, i em va clavar els ulls.

—Els teus pares eren persones conservadores —va dir—. Cristians estrictes.

—No l’hi sabria dir —vaig fer.

—Eren membres de l’Església metodista.

—Probablement era una d’aquelles coses que el pare va portar dels Estats Units.

—Els teus pares no estaven precisament a favor dels homosexuals.

—La mare no hi tenia cap problema. Al pare, però, no li feia gràcia res. Tret que fos americà i que es presentés a les eleccions pels republicans.

No li prenia el pèl, simplement repetia les paraules textuals del pare. No vaig esmentar, però, que més tard havia ficat els soldats japonesos en aquesta llista de seleccionats, perquè segons ell eren adversaris dignes. Ho deia com si ell mateix hagués participat a la guerra. El que admirava el pare era el ritual de l’harakiri. Òbviament, creia que tots els soldats japonesos hi recorrien si la situació ho exigia. «Mira el que pot aconseguir un poble petit quan s’adona que no hi ha marge per al fracàs», va dir el pare una vegada que jo el mirava brunyir el ganivet de caça. «Quan entén que aquell que fracassa s’ha de separar del cos de la societat, com un tumor cancerós». L’hi podria haver explicat a l’Olsen, però per què ho havia de fer?

L’Olsen es va escurar el coll.

—Tu què opines dels homosexuals?

—Què n’opino? Què vol que n’opini? Què opinem de les persones de cabells castanys?

L’Olsen va tornar a agafar la canya i va continuar fent girar la maneta. Em vaig adonar que era el mateix moviment que fas amb la mà per indicar que vols que algú continuï parlant, que aprofundeixi, com se sol dir. Jo, però, vaig callar.

—Deixa’m que vagi directe al gra, Roy. Ets gai?

No sé per què va passar de dir «homosexual» a «gai», potser li semblava que sonava una mica millor. Vaig veure la brillantor metàl·lica de la cullereta sota l’aigua, una mica apagada i dilatada, com si la llum s’alentís en entrar a l’aigua.

—Que intenta lligar amb mi, Olsen?

Suposo que no l’havia vist a venir, aquesta. Va deixar de fer girar la maneta i va fer una estrebada a la canya mentre em mirava fixament amb cara d’espant.

—Com? No, collons, que…

Al mateix temps, la cullereta va trencar la superfície de l’aigua. Com un peix volador, va planar per dalt la borda, va fer una volta pel davant dels nostres caps i, finalment, va tornar cap a la canya i va aterrar suaument al clatell de l’Olsen. Aparentment, però, la cabellera encara era més gruixuda del que semblava, perquè ni tan sols se’n va adonar.

—Si soc marica —vaig dir—, no he sortit de l’armari, perquè llavors vostè i tota la gent del poble haurien sentit les xafarderies en un no res. Per tant, això deu voler dir que prefereixo estar-me a l’armari. L’alternativa és que no soc marica.

D’entrada, l’Olsen va fer cara d’estupefacció, però després sembla que va rumiar una mica la lògica del raonament.

—Soc policia, Roy. Coneixia el teu pare i no he aconseguit mai que quadrés el suïcidi. I sobretot que s’endugués la teva mare amb ell.

—Això és perquè no va ser cap suïcidi —vaig dir en veu baixa, al mateix temps que cridava les mateixes paraules al meu interior—. No va agafar bé el revolt, ja l’hi vaig dir.

—Pot ser. —L’Olsen es va fregar la barbeta.

Tenia alguna cosa, aquell personatge.

—Fa dos dies vaig parlar amb l’Anna Olaussen —va dir—. Ja saps qui vull dir: l’antiga infermera del consultori mèdic. Ara és a l’asil, té Alzheimer. Com que és cosina segona de la meva dona, vam passar a veure-la. Quan la meva dona va sortir a agafar aigua per a unes flors, l’Anna em va dir que sempre s’havia penedit d’una cosa. De no haver trencat el secret professional i haver acudit a mi quan el teu germà, en Carl, va anar al consultori i ella va veure que tenia equimosi a l’anus. Això significa que hi tenia ferides. El teu germà no li va voler explicar com havia passat, però no hi ha gaires opcions. D’altra banda, a l’Anna li va fer l’efecte que el teu germà semblava tan tranquil quan li va contestar que no a la pregunta de si havia tingut relacions sexuals amb un home, que va pensar que potser no es tractava d’una violació, que potser era consentit. És que en Carl tenia una… —l’Olsen va contemplar l’aigua. La cullereta li penjava del clatell—… bellesa tan delicada…

Es va tornar a girar cap a mi.

—Malgrat que l’Anna no me’n va donar part, em va dir que sí que ho va notificar al teu pare i a la teva mare. I dos dies després de fer-ho, el teu pare es va estimbar amb el cotxe a Huken.

Em vaig girar per apartar-me de la seva mirada penetrant. Vaig veure una gavina que planava a poca altura de les aigües encalmades, buscant una presa.

—Com t’he dit, l’Anna té demència i tot el que diu s’ha d’agafar amb reserves. Però jo ho vaig connectar amb un avís d’alarma de fa uns quants anys, d’una mestra que va observar dues vegades que en Carl havia sagnat per la part de darrere dels pantalons.

—Un clau —vaig dir fluixet.

—No t’he sentit.

—Un clau!

La meva veu va volar per la superfície estranyament tranquil·la de l’aigua cap a terra ferma, va topar amb la falda de la muntanya i va rebotar dues vegades…. au… au. Tot torna, vaig pensar.

—Esperava que m’ajudessis a aclarir per què el teu pare i la teva mare volien deixar de viure, Roy.

—Va ser un accident —vaig dir—. Podem tornar, ja?

—Roy, has d’entendre que no ho puc deixar estar així. Un dia d’aquests se sabrà tot i el millor que pots fer ara és explicar-me exactament què va passar entre tu i en Carl. No has de pensar que això es pot fer servir en contra teu, perquè aquesta excursió de pesca no es pot qualificar d’interrogatori en sentit jurídic. Simplement som tu i jo d’excursió de pesca, d’acord? Ho vull fer de la manera més curosa per a tots els implicats i, si hi col·labores, aconseguiré que es minimitzin els possibles càrrecs penals. Perquè, tal com estan els indicis, tot això va passar quan en Carl era menor d’edat i tu, que tenies un any més, et pots arriscar a…

—Escolti —el vaig interrompre, amb el coll tan estretit que la veu semblava sortir d’una xemeneia—, he d’arreglar un cotxe i sembla que avui no pescarà res, Olsen.

L’Olsen em va mirar una bona estona, com si em volgués fer creure que em llegia com un llibre obert, com se sol dir. Llavors va assentir amb el cap, va dipositar la canya al fons de la barca i va renegar quan l’ham se li va enganxar i li va estirar la pell de la nuca cremada pel sol a sota d’aquella cabellera clara. Es va treure l’ham amb dos dits i vaig veure que se li va quedar tremolant una gota de sang a la pell, sense anar enlloc. L’Olsen va engegar el motor forabord i cinc minuts després entràvem la barca al cobert de sota de la cabana de la seva família. En acabat, vam anar al poble amb el Peugeot de l’Olsen i em va deixar al taller. Va ser un quart d’hora de silenci infernal.

Només duia mitja hora treballant en el Corolla i li estava a punt de canviar el mecanisme de cremallera quan vaig sentir el timbre del telèfon al rentador. I just després la veu de l’oncle Bernard:

—Roy, és per a tu! És en Carl.

Vaig deixar anar el que tenia a les mans. En Carl no em trucava mai al taller. A casa nostra no trucàvem mai enlloc, tret que hi hagués una crisi.

—Què passa? —vaig cridar per sobre del soroll del raig d’aigua d’en Bernard, que pujava i baixava de to segons on xocava amb el cotxe.

—És l’Olsen, el policia rural —va dir en Carl. Li tremolava la veu.

Em vaig adonar que allò era una crisi de debò i em vaig armar de valor. Aquell desgraciat ja havia fet pública la seva sospita que jo, el germà gran, m’havia follat en Carl?

—Ha desaparegut —va dir en Carl.

—Desaparegut? —vaig riure—. No diguis bestieses. L’he vist fa tres quarts d’hora.

—Ho dic seriosament. I crec que és mort.

Vaig engrapar el telèfon.

—Què vols dir amb això que creus que és mort?

—Que no ho sé. Com t’he dit, ha desaparegut. Però tinc aquesta sensació, Roy. Estic força segur que és mort.

Em van venir tres pensaments seguits ràpidament. El primer, que en Carl delirava; no semblava que estigués begut i, tot i que era delicat, no era un noi hipersensible d’aquells que veuen coses. El segon, que seria una coincidència ben còmica que el policia rural Sigmund Olsen desaparegués de la superfície de la terra justament quan jo ho necessitava més. El tercer, que allò era una repetició, que era com el que va passar amb el Dog. No tenia opció. Amb la traïció contra el meu germà petit havia contret un deute amb ell que hauria de continuar pagant fins que em morís. Allò només era un nou termini que acabava de vèncer.

14

—Les coses van canviar quan el pare va desaparèixer —va dir en Kurt Olsen, mentre dipositava una tassa de cafè davant meu a la taula—. No estava escrit que jo havia d’acabar sent policia.

Es va asseure, es va apartar el serrell ros i va començar a enrotllar una cigarreta. Érem al lloc que feia de cel·la, però que evidentment també es feia servir de magatzem, amb carpetes i feixos de papers amuntegats a terra al llarg de les parets, potser perquè la persona que tinguessin en presó preventiva pogués passar l’estona mirant-se el seu historial i els dels altres mentre s’estava allà.

—Però les coses semblen una mica diferents quan el teu pare ja no hi és, oi?

Vaig fer un glop de la tassa. M’havia arrossegat fins aquí per treure’m una mostra de sang que sabia tan bé com jo que no donaria ni gota d’alcohol i ara m’oferia un alto el foc. Per mi, perfecte.

—En aquests casos, et fas adult d’un dia per l’altre —va dir en Kurt—. Perquè no tens altre remei. I comences a adonar-te de la responsabilitat que tenia i de com vas fer tots els possibles per dificultar-li encara més la feina. Et saltaves tots els consells que et donava, te la bufava tot el que opinava i deia, i provaves de fer tot el que podies per no ser com ell. Potser perquè alguna cosa a dins teu et diu que al final et convertiràs precisament en això. En una rèplica del teu pare. I és que ens movem fent cercles. L’únic lloc on arribarem és l’indret d’on veníem. Li passarà a tothom. Sé què t’interessaven els ocells de muntanya. En Carl duia plomes a escola que li havies donat tu i nosaltres ens fotíem d’ell. —En Kurt va somriure com si allò li evoqués un record entranyable—. Fixa’t en aquests ocells teus, Roy, que viatgen i viatgen. Migrar, em sembla que es diu. I, malgrat això, no van enlloc on els seus avantpassats no hagin estat abans. Els mateixos hàbitats i llocs de nidificació en els mateixos maleïts moments. Lliure com un ocell? My ass. Tan sols és una cosa que ens imaginem perquè ens agrada creure-ho. Ens movem fent el mateix coi de cercle. Som ocells engabiats, sols que la gàbia és tan gran i els barrots tan prims que no la veiem.

Em va mirar com si volgués veure si aquell monòleg m’havia causat impressió. Vaig sospesar l’opció d’assentir amb parsimònia, però ho vaig deixar estar.

—I així són les coses també en el teu cas i en el meu, Roy. Cercles grans i petits. El cercle gran és que he succeït el meu pare en aquest càrrec. El petit, que de la mateixa manera que ell tenia aquell cas irresolt a què sempre tornava, jo tinc el meu. El seu cas irresolt va ser l’estimbada dels teus pares. El meu, la desaparició del meu propi pare. Tenen certes semblances, no et sembla? Dos homes desesperats o deprimits que es treuen la vida.

Vaig arronsar les espatlles fent veure que allò no m’interessava. Collons, només es tractava d’això? De la desaparició del policia rural Sigmund Olsen?

—El que passa és que en el cas del meu pare no hi ha ni cadàver ni lloc dels fets exacte —va dir en Kurt—. Només el llac.

—The great unknown —vaig dir, assentint amb parsimònia.

En Kurt em va mirar incisivament. Després també va començar a assentir, va agafar el mateix ritme que jo i, per un moment, vam ser com dues punyeteres bombes de petroli sincronitzades.

—I com que el fet és que tu vas ser la penúltima i el teu germà l’última persona que van veure el meu pare viu, tinc unes quantes preguntes.

—Suposo que tots en tenim —vaig dir, i vaig fer un altre glop de cafè—. Però jo ja les vaig contestar i vaig explicar amb detall tot el que va passar quan vaig anar a pescar amb el teu pare aquell dia, i segur que ho tens tot imprès allà. —Vaig assenyalar amb el cap els papers que omplien la paret—. A més, que soc aquí perquè em tragueu una mostra de sang. O no?

—I tant —va dir en Kurt Olsen. Havia acabat d’enrotllar la cigarreta i la va guardar a la bosseta de tabac—. Per tant, això no s’ha de considerar un interrogatori oficial. No es prendran notes i no hi ha testimonis de res del que es digui.

Exactament com quan vam anar a pescar, vaig pensar.

—El que em pregunto en concret és què va passar després que el pare et deixés al taller mecànic a les 18.00 hores.

Vaig agafar aire.

—En concret, amb tots els detalls? Vaig canviar el mecanisme de cremallera i uns coixinets d’un Toyota Corolla, crec que era un model del 89.

A en Kurt se li va endurir la mirada. Era evident que l’alto el foc estava amenaçat. Vaig emprendre una retirada estratègica.

—El teu pare va pujar amb el cotxe a la granja, on va parlar amb en Carl. Un cop va haver marxat, en Carl em va trucar perquè se n’havia anat la llum i no entenia per què. La instal·lació és vella, el diferencial ha saltat un munt de vegades i ell no té traça per a aquestes coses, precisament. Per tant, vaig agafar el cotxe, hi vaig pujar i ho vaig arreglar. Vaig tardar unes quantes hores, perquè s’havia fet fosc. Per tant, era tard quan vaig tornar al taller.

—Sí, a la transcripció de l’interrogatori diu que hi vas tornar a les 23.00 hores.

—És possible. Ha passat molt de temps.

—I un testimoni va dir que li va semblar veure el cotxe del meu pare passar pel poble a les 21.00 hores. Però com que ja era fosc, la persona en qüestió no n’estava segura.

—No, és clar.

—La qüestió és què va fer el meu pare entre les 18.30 hores, quan segons en Carl va abandonar la granja, i les 21.00 hores.

—Quin trencaclosques —vaig dir.

Em va mirar fixament.

—Cap teoria?

Li vaig dedicar una cara de sorpresa.

—Jo? No.

Vaig sentir que s’aturava un cotxe a fora. Devia ser el metge. En Kurt va consultar el rellotge. Sospito que li havia demanat que s’endarrerís una mica.

—Com va anar amb aquell cotxe, per cert? —va dir en Kurt, com qui no vol la cosa.

—Quin cotxe?

—El Toyota Corolla.

—Doncs suposo que bé.

—Ah, sí? He consultat els interrogatoris i he comprovat qui del poble tenia Toyotes vells. Tens raó: el model era del 89. Resulta que va ser en Willumsen qui va demanar que es reparés abans de revendre’l. Només prou perquè s’engegués, crec.

—Sembla correcte —vaig dir.

—Però no es va engegar.

—Eh? —vaig deixar anar.

—Ahir vaig parlar amb en Willumsen. Recordava que en Bernard li havia promès que posaríeu aquell cotxe a punt. Ho recorda perfectament perquè el client va recórrer cent quilòmetres amb cotxe l’endemà per venir a provar-lo i no havíeu acabat les reparacions com li havíeu promès.

—De debò? —Vaig arrufar les celles per fer veure que provava de penetrar entre les tenebres del passat—. Doncs suposo que em vaig endarrerir perquè vaig trigar a trobar i arreglar allò del diferencial.

—En tot cas, hi vas estar trastejant una bona estona.

—Sí?

—Abans-d’ahir vaig parlar amb la Grete Smitt. És increïble les menudeses quotidianes que recorda la gent quan les poden associar amb un esdeveniment especial, com que es denunciï la desaparició del policia del poble. Recorda que es va despertar a les cinc de la matinada i va mirar per la finestra. Hi havia llum al taller i el teu cotxe estava aparcat allà.

—Si es fa una promesa a un client, es fa tot el que calgui per complir-la —vaig dir—. Encara que no s’aconsegueixi, és un bon lema.

En Kurt Olsen em va mirar fent una ganyota, com si li hagués explicat un acudit especialment repulsiu.

—En fi —vaig dir despreocupadament—. Per cert, com està el tema d’enviar gent allà baix a Huken?

—Ja ho veurem.

—En Nerell ho desaconsella?

—Ja ho veurem —va repetir l’Olsen.

Es va obrir la porta. Era el metge, l’Stanley Spind, un paio de la zona del cinturó bíblic del país que va fer la residència aquí i després va demanar el trasllat definitiu. Vorejava la trentena, era simpàtic i extravertit i duia una roba i un pentinat que tenien aquest aire deliberat i casual alhora de «M’he posat una cosa qualsevol i resulta que fa joc per casualitat» i «No m’he pentinat, només ha caigut així». El seu cos era una barreja estranya de fermesa i tovor, com si s’hagués comprat els músculs en alguna banda. La gent deia que era gai i que tenia un amant a Kongsberg, amb dona i fills.

—Preparat perquè t’agafi la mostra de sang? —em va preguntar, fent gàrgares amb les erres, com un holandès.

—Això sembla —va dir en Kurt Olsen, sense apartar els ulls de mi.

Vaig sortir d’allà amb l’Stanley després que m’agafés la mostra de sang.

Com que en Kurt Olsen havia deixat de parlar del cas des de l’instant en què el metge va entrar a les instal·lacions, vaig deduir que de moment la suposada investigació era un assumpte privat. En Kurt només em va dedicar un gest breu amb el cap quan vam marxar.

—He estat a Årtun —em va dir l’Stanley mentre inhalàvem l’aire agradable i incisiu del vespre a la plaça de fora de la comissaria, que era al mateix edifici anodí dels anys vuitanta que albergava l’administració municipal—. Diguem que el teu germà ha encès la gent del poble. Així que ara potser tindrem un hotel amb spa?

—Primer ha de passar pel consell municipal —vaig dir.

—Bé, doncs si diuen que sí, almenys compteu amb mi per al sarau.

Vaig assentir amb el cap.

—Et porto enlloc? —em va preguntar l’Stanley.

—No gràcies, trucaré a en Carl.

—Segur? No m’he de desviar gaire. —És possible que em mantingués la mirada durant una fracció de segon més del normal i és igual de possible que jo sigui una mica paranoic.

Vaig fer que no amb el cap.

—Doncs una altra vegada serà —va dir, i va obrir la porta del seu cotxe.

Com fa sovint la gent de ciutat, va deixar de tancar amb clau el cotxe quan es va traslladar aquí. Tenen aquesta idea romàntica que als pobles no es fa. S’equivoquen. Tanquem amb clau les nostres cases, els nostres coberts, els nostres vaixells i sobretot els nostres cotxes. Vaig veure com els llums del darrere del seu cotxe desapareixien mentre jo treia el telèfon i començava a anar a trobar-me amb en Carl. Tanmateix, quan el Cadillac va tombar al voral davant meu vint minuts després, la que anava al volant era la Shannon. Em va explicar que en Carl havia destapat una ampolla de xampany en arribar a casa i que, com que ell se n’havia begut la major part i ella només n’havia fet un glopet, l’havia convençut perquè la deixés dur el cotxe.

—Celebràveu que m’havien dut a la presó? —li vaig preguntar.

—M’ha dit que sabia que diries això i que jo t’havia de dir que ell celebrava que seguríssim que sortiries en llibertat. No li costa gaire trobar motius de celebració.

—És veritat —vaig dir—. Una altra cosa que també li envejo. —Em vaig adonar que aquell també es podia interpretar malament i vaig estar a punt d’explicar-l’hi: que només volia dir que li envejava de debò aquella capacitat de separar les coses, com se sol dir. És a dir, que no ho deia amb segones intencions. Però és que resulta que tinc tendència a complicar les coses.

—Estàs pensant —va dir la Shannon.

—No gaire —vaig dir.

Va somriure. El volant semblava enorme a les seves manetes.

—T’hi veus bé? —li vaig preguntar, assenyalant amb el cap la foscor que els cons de llum escombraven davant nostre.

—Es diu ptosi —va dir—. En grec significa ‘caiguda’. En el meu cas, és congènita. Es pot entrenar l’ull per reduir la probabilitat de desenvolupar ambliopia, l’anomenat ull gandul. Però no soc gandula, jo. Ho veig tot.

—Molt bé —vaig dir.

Va abaixar la marxa en entrar al primer revolt tancat.

—Per exemple, veig que bregues amb la sensació que m’he apoderat d’en Carl. —Va trepitjar l’accelerador i una pluja de grava va xocar contra el pas de roda. Per un instant em vaig preguntar si no podia fingir que no havia sentit aquestes últimes paraules. Em feia la sensació, però, que si ho fes, ella les repetiria.

Em vaig girar cap a ella.

—Gràcies —va dir, abans jo no aconseguís dir res.

—Gràcies?

—Gràcies per renunciar a tant. Gràcies per ser un home sensat i bo. Sé quant signifiqueu tu i en Carl l’un per a l’altre. A més de ser una estranya en tots els sentits que s’ha casat amb el teu germà, he envaït els teus dominis físics. Literalment m’he apoderat del lloc on solies dormir. M’hauries d’odiar.

—Bé… —vaig dir, i vaig agafar aire. Havia estat un dia llarguíssim—. No soc precisament conegut per ser un bon home. Més aviat el problema és que, per desgràcia, hi ha ben poca cosa de tu que es pugui odiar.

—He parlat amb un parell dels teus empleats.

—De debò? —li vaig preguntar, sincerament sorprès.

—Aquest poble és molt petit —va dir la Shannon—. A més, probablement jo parlo una mica més amb la gent que tu. I t’equivoques. Et consideren un bon home.

Vaig esbufegar.

—Això és que no has parlat amb cap dels paios a qui vaig trencar les dents.

—Potser no, però fins i tot això ho vas fer per protegir el teu germà.

—Crec que no m’hauries de posar el llistó gaire alt —vaig dir—. Si ho fas, et decebré.

—Doncs jo crec que ja sé més o menys on és, aquest llistó —va dir—. L’avantatge de tenir un ull mig tancat és que la gent es posa al descobert perquè es pensa que no ho captes tot.

—Ah, sí? Llavors vols dir que has desemmascarat totes les facetes d’en Carl?

Va somriure.

—Em vols dir que l’amor és cec?

—En noruec diem que l’amor encega.

—Ah! —va riure fluixet—. Això és molt més precís que l’anglès love is blind, que es fa servir malament.

—Sí?

—La gent fa servir l’expressió love is blind per indicar que només veiem les coses bones de la persona estimada. En realitat, però, al·ludeix al fet que Cupido té els ulls embenats quan dispara les seves fletxes. És a dir, que les fletxes encerten a l’atzar i que no triem nosaltres mateixos de qui ens enamorem.

—Però és així? A l’atzar?

—Encara estem parlant d’en Carl i de mi?

—Per exemple.

—Ja. Doncs potser no és a l’atzar. En tot cas, però, els enamoraments no sempre són voluntaris. Simplement no estic gaire segura que siguem tan pràctics en la mort i en l’amor com tu dius que sou aquí a la muntanya.

A l’última rasant, els fars del cotxe van apuntar a la paret de casa. Un rostre, d’un blanc fantasmal per la llum i amb uns forats negres per ulls, ens mirava fixament des de darrere de la finestra de la sala d’estar.

La Shannon va aturar el cotxe, va empènyer la palanca de canvi per posar-la en P i va apagar els llums i el motor.

El silenci arriba de manera tan abrupta com un bram sobtat quan apagues l’única font de llum aquí dalt. Em vaig quedar assegut i la Shannon també.

—Quant en saps? —li vaig preguntar—. De nosaltres. D’aquesta família.

—La major part, crec. Per casar-me amb ell i acompanyar-lo aquí, vaig posar com a condició que m’ho expliqués tot. També les coses dolentes. Sobretot les dolentes. I el que no em va explicar, ho he vist i ho he copsat gradualment. —La Shannon es va assenyalar la parpella mig tancada.

—I a tu… —em vaig empassar la saliva— et sembla que pots viure amb el que ja saps?

—Em vaig criar en un carrer on els germans es ficaven al llit amb les germanes i els pares violaven les filles. Els fills repetien els pecats dels pares i esdevenien parricides. Però la vida continua.

Vaig assentir parsimoniosament amb el cap, sense gota d’ironia, mentre treia la capsa de snus.

—Suposo que sí. Però sembla una càrrega difícil de suportar.

—Sí —va dir la Shannon—. Sí que ho és. Però tots tenim les nostres coses. I d’això fa molt de temps. La gent canvia, n’estic convençuda.

Em vaig quedar allà assegut mentre em preguntava per què el que m’havia imaginat que seria el pitjor que podia passar —que algú de fora ho sabés—, malgrat tot, no semblava ser-ho. I la resposta era evident. La Shannon Alleyne Opgard no era de fora.

—La família —vaig dir. Em vaig ficar una bosseta de snus a la boca—. Significa molt per a tu, oi?

—Tot —va dir sense dubtar.

—L’amor per la família també encega?

—Què vols dir?

—A la cuina, quan parlaves de Barbados, vaig entendre que opines que la lleialtat de les persones està més lligada a la família i als sentiments que no als seus principis. Més que les opinions polítiques i les idees de la gent sobre el que està bé i malament en general. Ho vaig entendre bé?

—Sí. La família és l’únic principi. I el que està bé i malament es desprèn d’això. Tota la resta és secundari.

—Tu creus?

Va mirar pel parabrisa, a la nostra caseta.

—A Bridgetown teníem un professor d’ètica que ens va explicar que el símbol de l’estat de dret, Iustitia, que sosté la balança i l’espasa de la justícia i el càstig, té els ulls embenats, com Cupido. I que això se sol interpretar com a igualtat davant la llei, que la justícia no pren partit, que no té en compte la família i l’amor, només la llei.

Es va girar i em va mirar. La seva cara, blanca com la neu, brillava en la foscor de dins del cotxe. I va continuar:

—Però amb aquesta bena no pots veure la balança ni on encertarà l’espasa. Ens va explicar que, a la mitologia grega, qui té els ulls embenats només fa servir l’ull interior per trobar la resposta a dins seu. I allà els savis i els cecs només veuen allò que estimen; el que hi ha a l’exterior és insignificant.

Vaig assentir amb el cap lentament.

—I nosaltres (tu, jo i en Carl) som família?

—No som de la mateixa sang, però som família.

—Molt bé —vaig dir—. Doncs com a membre d’aquesta família, pots acompanyar-nos a en Carl i a mi a l’assemblea de guerra en comptes d’escoltar a través de la xemeneia de l’estufa.

—La xemeneia de l’estufa?

—És una manera de parlar.

En Carl venia cap a nosaltres per la grava.

—I per què una assemblea de guerra? —em va preguntar la Shannon.

—Perquè estem en guerra —vaig dir.

La vaig mirar als ulls. Tots dos li brillaven com els d’una Atenea preparada per a la batalla. Déu meu, era preciosa.

I llavors li vaig explicar què va passar la nit del Fritz.

15

Parlava enganxat a l’auricular del telèfon, amb l’esperança que l’oncle Bernard no em sentís per damunt del soroll de la mànega.

—Carl, què vols dir amb això que estàs força segur que és mort?

—La caiguda deu haver sigut llarga. I d’allà baix no se sent res. Però no en puc estar segur del tot, perquè ha desaparegut.

—Desaparegut on?

—A Huken, és clar. S’ha esfumat i, encara que m’hi aboqui, no el veig.

—Carl, queda’t exactament on ets. No parlis amb ningú, no toquis res i no facis res. D’acord?

—Quant tardaràs a…

—Un quart d’hora, d’acord?

Vaig penjar, vaig sortir del rentador i vaig mirar cap al revolt de les Cabres. La pista no es veu en el punt en què s’endinsa a la muntanya, però si hi passa algú conduint, es pot veure la part de dalt del vehicle. I si una persona es posa a la vora del precipici i porta roba de colors vius, la pots veure si fa un dia clar. Ara, però, el sol era massa baix.

—He d’anar a casa a arreglar una cosa —vaig dir ben alt.

L’oncle Bernard va fer girar la boca de la mànega i va sufocar el raig d’aigua.

—Què passa?

—Ha saltat el diferencial —vaig dir.

—De debò? I és urgent?

—En Carl ha de tenir llum al vespre —vaig dir—. Ha d’acabar unes coses de l’institut. En acabat, tornaré.

—Molt bé. Marxo d’aquí a mitja hora, però tens claus.

Vaig pujar al Volvo i em vaig posar en marxa. Vaig respectar el límit de velocitat, tot i que la possibilitat que t’enxampin és d’allò més baixa quan l’únic policia del poble és al fons d’un precipici.

Quan hi vaig arribar, en Carl era al revolt de les Cabres. Vaig aparcar el cotxe davant de casa, vaig apagar el motor i vaig posar el fre de mà.

—Has sentit res? —li vaig preguntar, fent un gest amb el cap en direcció a Huken.

En Carl va fer que no amb el cap. Estava mut i tenia els ulls desorbitats. No l’havia vist mai així. Tenia els cabells tots esbandits, com si s’hagués fregat el cap amb les mans. Tenia les pupil·les dilatades, com si estigués en xoc. I probablement ho estava, pobret.

—Què ha passat?

En Carl es va asseure al mig del revolt, com solien fer les cabres. Va acotar el cap i es va tapar la cara amb les mans, però tot i així projectava una ombra llarga a la grava que em recordava un trol.

—Ha pujat aquí —va dir, tartamudejant—. M’ha dit que tu i ell havíeu anat a pescar i m’ha començat a fer un munt de preguntes i jo… —En aquell punt ja es va estancar.

—En Sigmund Olsen ha vingut aquí —vaig recapitular, mentre m’asseia al seu costat— i suposo que t’ha dit que li he explicat coses i t’ha preguntat si podies confirmar que jo havia abusat de tu quan eres menor d’edat.

—Sí! —va exclamar en Carl.

—Xxt! —vaig fer.

—M’ha dit que el millor seria que tots dos ho confesséssim, que així s’acabaria tot de seguida. L’alternativa era que faria servir les proves que tenia en un procés judicial llarg, dolorós i d’allò més públic. Jo li he dit que tu no m’havies tocat mai, no així, no… —En Carl parlava i gesticulava cap a terra, com si jo no hi fos—. Però m’ha dit que no és estrany que la víctima simpatitzi amb l’agressor en situacions com aquesta, que assumeixi part de la responsabilitat del que ha passat, sobretot si la cosa fa temps que va.

Vaig pensar que el policia rural Olsen tenia raó justament en aquest punt.

Un sanglot es va obrir pas als llavis d’en Carl.

—I després m’ha explicat que l’Anna, la del consultori, havia avisat la mare i el pare del que fèiem només dos dies abans que s’estimbessin a Huken. L’Olsen m’ha dit que el pare sabia que un dia sortiria tot a la llum i que, com a cristià conservador que era, no podria viure amb aquella vergonya.

I es va endur la mare amb ell, vaig pensar. En comptes dels dos sodomites del dormitori infantil.

—He provat d’explicar-li que no, que allò no va anar així, que va ser un accident. Un accident i prou. Però no m’ha volgut escoltar i ha continuat enraonant. M’ha dit que la mostra de sang que li van treure al pare va donar un nivell d’alcoholèmia insignificant i que ningú surt de la carretera en un revolt tan fàcil si està sobri. Aleshores m’he desesperat, perquè m’he adonat que seguiria endavant amb aquest…

—Ja —vaig dir, mentre em treia una pedra afilada del cul dels pantalons—. L’Olsen està obsessionat a resoldre el seu gran cas de merda.

—I llavors què ens passarà, a nosaltres, Roy? No farem cap a la presó?

Vaig somriure com un imbècil. A la presó? Sí, potser, tot i que no havia pensat mai gaire en aquesta possibilitat. I és que sabia que si mai sortís a la llum tota la veritat, no seria el fet de ser a la garjola, sinó la vergonya, el que no em deixaria viure. Perquè si ells, els altres, el poble, se n’assabentessin, no hauria de suportar només la vergonya amb què havia bregat tot sol en la foscor durant tants anys. Llavors sortirien a la llum tota la porqueria i la traïció, observades pels ulls de tothom, condemnades, ridiculitzades. Als d’Opgard ens humiliarien. Potser és un trastorn de la personalitat, com se sol dir, però el pare li veia la lògica a l’harakiri i jo també: que per a aquell sobre qui recau la vergonya, la mort és l’única sortida. De l’altra banda, però, no et vols morir si no cal.

—No anem sobrats de temps —vaig dir—. Va, què ha passat?

—M’he desesperat —va dir en Carl, i em va mirar de reüll, com solia quan havia de fer una confessió—. Així que li he dit que sabia que era un accident, que en tenia proves.

—Que li has dit què?

—M’havia d’empescar alguna cosa, Roy! I li he dit que havien punxat una roda, que allò va fer que sortissin de la carretera. Ningú va inspeccionar el cotxe, només van hissar els cadàvers. A aquell escalador li va caure la pedra solta a l’espatlla i després d’allò ningú es va atrevir a tornar a baixar. Li he dit que tampoc era tan estrany que no descobrissin la punxada en aquell moment, ja que no es veu si un pneumàtic està punxat quan el cotxe és amb les rodes enlaire, però que fa un parell de setmanes vaig agafar uns prismàtics i vaig descendir per la vora per on et pots agafar a un parell de pedres sòlides i abocar-te de manera que veus el cotxe. I que llavors vaig veure que la roda del davant esquerra s’havia encongit visiblement i que la punxada es devia haver produït abans que el cotxe sortís de la carretera, perquè el bastidor està intacte. El cotxe va fer mitja volta de campana en l’aire i va aterrar sobre el sostre. I prou.

—I l’Olsen s’ho ha empassat?

—No. Ho volia veure amb els seus propis ulls.

Intuïa la continuació.

—Llavors has anat a buscar els prismàtics i…

—I s’ha enfilat a la vora del tot i… —En Carl va deixar anar l’aire dels pulmons i va continuar amb els ulls tancats—: He sentit unes pedres que es desprenien, un crit i després ha desaparegut.

Desaparegut, vaig pensar. No del tot, però.

—No em creus? —va preguntar.

Vaig mirar fixament aquell abisme. Un record de quan jo tenia dotze anys, del cinquantè aniversari de l’oncle Bernard al Grand Hotel, em va passar pel cap.

—Que no veus què semblarà? —vaig dir—. El policia rural ve aquí a interrogar-te sobre un delicte penal greu i acaba mort al pedregar. Si és que és mort.

En Carl assentia amb el cap lentament. És clar que ho veia. Per això m’havia trucat a mi en comptes d’avisar el centre de salvament o el metge.

Em vaig aixecar i em vaig espolsar els pantalons.

—Ves a buscar la corda al graner —vaig dir—. La llarga.

Vaig lligar una punta de la corda a l’enganxall del remolc del cotxe, que era allà dalt al costat de casa, i l’altra me la vaig embolicar a la cintura. Llavors vaig començar a baixar a peu cap al revolt de les Cabres mentre la corda s’anava desenrotllant. Vaig comptar cent passos abans la corda no es va tensar. Era a deu metres de la vora del precipici.

—Ara! —vaig exclamar—. I recorda-ho: a poc a poc!

En Carl va treure la mà per la finestra del meu Volvo amb el polze cap amunt i va començar a fer marxa enrere.

Li havia explicat que el truc consistia a mantenir la corda en tensió i ara jo no tenia altre remei que continuar. Em vaig inclinar i em vaig dirigir cap al precipici com si tingués pressa de fer-nos caure a tots dos a l’abisme. El pitjor era la vora. El cos es resistia: no estava tan segur com el cervell que allò fos factible. I això em va fer dubtar. La corda s’havia destensat, perquè en Carl no havia vist que jo m’havia aturat allà a la vora. Li vaig dir a crits que s’aturés i que s’allunyés una mica, però no em va sentir. Per tant, vaig donar l’esquena a Huken, vaig fer un pas enrere i em vaig deixar caure. És cert que només va ser un metre, però quan la corda se’m va tensar al voltant de la cintura i em va esprémer l’aire, em vaig oblidar de redreçar les cames, de manera que vaig xocar amb la paret de la muntanya amb els genolls i el front mentre baixava a sacsejades. Vaig renegar, vaig posar les soles de les sabates contra la paret i vaig començar a baixar aquella paret vertical de pedra caminant cap enrere. Vaig alçar els ulls cap al cel, que s’havia tornat blau clar i transparent; es picava, ja hi veia un parell d’estels. Ja no sentia el cotxe —de fet, s’havia fet un silenci absolut—. Potser eren el silenci, els estels i el fet de penjar ingràvid que em donaven la sensació de ser un astronauta que flota a l’espai acoblat a una càpsula espacial. Vaig pensar en el major Tom de la cançó de Bowie. I, per un instant, vaig desitjar que allò continués així, sí, fins i tot que acabés així, que pogués desaparèixer flotant.

Llavors, però, la paret es va acabar, els peus van tocar terra ferma i vaig mirar la corda, que s’enrotllava com una cobra índia davant meu a terra. Tanmateix, només es va enroscar dues o tres vegades i després es va quedar quieta. La vaig resseguir amb els ulls fins al cim. Vaig veure un nuvolet de gas d’escapament. En Carl es devia haver aturat a la vora del precipici. La corda havia tingut la mida justa.

Em vaig girar. Estava dret en una tartera de pedres grosses i petites que els estralls del temps havien desprès de les parets rocalloses que m’envoltaven per totes bandes. Mentre que la paret que baixava del revolt de les Cabres era vertical, les parets dels pilars inferiors amb punta feien una mica de pendent, de manera que el quadrilàter de cel vespertí a dalt meu era més gran que els aproximadament cent metres quadrats de sòl rocós on estava dret. En aquest lloc, que no rebia mai ni un raig de sol, no hi creixia res, ni tampoc feia olor de res. Només pedra. Espai sideral i pedra.

La nau espacial, el Cadillac DeVille negre del pare, era allà tal com me l’havia imaginat quan l’equip de salvament ens va explicar com estaven les coses aquí baix.

El cotxe descansava sobre el sostre, amb les rodes enlaire. La part del darrere de l’habitacle estava aixafada, però la frontal estava tan intacta que era possible imaginar-se que les persones que seien darrere el volant i al seient del copilot podien haver sobreviscut. Havien trobat la mare i el pare fora del cotxe —havien estat llançats a través del parabrisa quan la part frontal va xocar contra el terra—. El fet que no s’haguessin cordat els cinturons de seguretat havia reforçat la teoria del suïcidi, encara que jo els vaig explicar que el pare s’hi oposava per principi. No perquè no hi veiés la raó de ser, sinó perquè els imposava el que ell anomenava Estat mainadera. I que, a més, l’únic motiu pel qual al policia rural Olsen li semblava haver vist el pare unes quantes vegades amb el cinturó allà baix al poble era que se’l posava quan s’olorava la policia, perquè odiava encara més les multes que l’Estat mainadera.

A la panxa del policia rural Olsen hi havia un corb que em mirava alerta. Tenia les urpes al voltant d’aquella sivella de cinturó tan gran amb el crani de búfal. L’Olsen havia aterrat de manera que la meitat inferior del cos era darrere del tot de la vora del bastidor del cotxe, mentre que la resta penjava a fora i no es veia des del lloc on era jo. El corb girava el cap seguint-me mentre em movia al voltant del cotxe. Els trossos de vidre cruixien i em vaig haver d’ajudar amb les mans per aconseguir passar per un parell de rocs solts. El tors de l’Olsen penjava davant la matrícula i el maleter. La postura antinatural de l’esquena, amb un angle de noranta graus, feia la impressió que es tractava d’un espantaocells, una figura sense articulacions amb una roba qualsevol farcida de palla, amb una baieta que li penjava del cap, gotejant sang que feia un espetec fluix i suau quan copejava les pedres de sota. Penjava allà amb les mans enlaire —és a dir, cap al terra—, com si volgués assenyalar que havia capitulat. Perquè, com deia el pare: «Qui ha mort, ha perdut». I l’Olsen estava mort com un poll. I ja feia pudor.

Vaig fer un pas més i el corb em va adreçar un crit sense moure’s. Probablement veia en mi un paràsit cuapunxegut, que és un ocell marí esmunyedís que viu de robar el menjar dels altres ocells. Vaig agafar una pedra i la vaig tirar al corb, que es va envolar i va abandonar el lloc dels fets amb dos crits, un ple d’odi dedicat a mi i un altre adolorit dedicat a ell mateix.

La foscor ja es desprenia de les parets de la muntanya. Havia de treballar de pressa.

Vaig haver de pensar una mica en com aconseguiríem remolcar el cos de l’Olsen per la paret de la muntanya ajudant-nos només d’una corda i amb el mínim risc possible que s’enganxés a alguna cosa o s’esmunyís de la corda. Perquè un cos és com un coi de Houdini. Si lligues la corda al voltant del pit, els braços i les espatlles s’estrenyen i el cos s’esmuny. Si lligues la corda al cinturó dels pantalons o al voltant de la cintura i estires el cos com si fos una gamba doblegada, el centre de gravetat es desplaçarà en un moment o altre i el cadàver es posarà de cap per avall i s’esmunyirà de la corda o els pantalons. Vaig arribar a la conclusió que el més senzill seria fer un nus escorredor i cenyir-l’hi al voltant del coll. El centre de gravetat seria tan baix que no es podria tombar enlloc i, amb el cap i les espatlles aplanant el camí al capdavant, hi hauria menys risc que s’enganxés a alguna cosa. Evidentment, és possible preguntar-se com podia ser que conegués un nus que generalment només aprenen a fer les persones que estan considerant la possibilitat de penjar-se.

Treballava de manera sistemàtica, sense pensar en res més que els aspectes pràctics. Tinc talent per a això. Sabia que hi havia imatges que tornarien a aflorar —l’Olsen com un mascaró bocabadat, grotesc, muntat a la popa d’una nau espacial negra—, però això passaria en un altre lloc i en un altre moment.

Ja s’havia fet fosc quan li vaig dir a crits a en Carl que el paquet estava llest. Vaig haver de cridar tres vegades, perquè havia posat el seu CD de Whitney Houston al reproductor del Volvo i el seu «I Will Always Love You» retrunyia més enllà de les muntanyes. Va engegar el cotxe i vaig sentir que jugava amb l’embragatge perquè anés prou lent. La corda es va tensar i jo vaig agafar el cadàver, el vaig ajudar a arribar a la paret de la muntanya i el vaig deixar anar. Em vaig quedar a sota mirant com ascendia cap al cel com un àngel amb el coll estirat. La foscor l’engolia a poc a poc i jo només sentia el so del frec del cos contra la paret rocallosa. Després, un xiulet breu en la foscor i un cop sec d’alguna cosa dura que va caure a pocs metres de mi. Càgon tot, el cadàver devia haver desprès unes quantes pedres i en podien caure més. Em vaig arrecerar a l’únic lloc que m’oferia protecció. Em vaig ficar de gatameus pel parabrisa del Cadillac. Em vaig asseure allà i vaig donar una ullada als instruments, provant de llegir-los de cap per avall. Pensava en la continuació. En com resoldríem la següent part del pla. Els detalls pràctics, tot allò que s’havia de fer bé i solucions alternatives per si sorgien obstacles al pla A. Aquesta senzilla reflexió em devia tranquil·litzar una mica. Evidentment, allò era una bogeria: estava a punt d’encobrir la mort d’un home i allò em calmava. O potser no era la reflexió pràctica el que em calmava, sinó l’olor. L’olor dels seients de cuir, barrejada amb la suor del pare, les cigarretes i el perfum de la mare. I el vòmit d’en Carl d’aquella vegada que havíem d’anar a la ciutat amb el Cadillac acabat de comprar i ell es va marejar i va vomitar als seients abans no vam haver passat tots els revolts tancats que hi havia fins al poble. La mare va apagar la cigarreta, va abaixar la finestra i va agafar una bosseta de snus de la capsa platejada del pare. En Carl, però, va continuar vomitant a la sortida del poble, de manera tan sobtada i sense avisar que no va arribar a la bossa del vòmit, i dins del cotxe feia tanta pudor com en un coi de cambra de gas, fins i tot amb totes les finestres obertes. En Carl es va estirar al seient del darrere amb el cap a la meva falda, va tancar els ulls i les coses es van calmar. Després d’eixugar el vòmit, la mare ens va passar la bossa de galetes i va somriure, i el pare va cantar «Love Me Tender» a mitja velocitat i amb doble vibrato. I a posteriori la recordo com la sortida més agradable que vam fer mai.

La resta va anar de pressa.

En Carl em va tirar la corda, me la vaig lligar, li vaig dir a crits que estava preparat i llavors vaig pujar per la paret pel mateix camí per on havia baixat, com una pel·lícula que es reprodueix cap enrere. Tot i que no veia on trepitjava, no es va desprendre res. Si no m’hagués estat a punt de caure alguna cosa al cap just abans, hauria dit que la muntanya era ben sòlida.

L’Olsen estava estès al revolt de les Cabres, il·luminat pels fars del Volvo. No se li veien gaires danys externs. Aquella mata de cabell estava impregnada de sang, semblava que tenia una mà trencada i el nus escorredor li havia deixat una mena de blaus al voltant del coll. No sé si era la corda que s’havia descolorit o si els cadàvers recents poden patir hematomes. És clar, però, que a l’interior del cos hi havia una esquena trencada i prou danys perquè un forense determinés que la mort no s’havia produït precisament per penjament. Ni per ofegament tampoc.

Vaig ficar la mà dins d’una de les butxaques dels pantalons de l’Olsen i en vaig treure les claus del cotxe, i de l’altra, el feix de claus que va fer servir per tancar el cobert.

—Ves a buscar el ganivet de caça del pare —vaig dir.

—Eh?

—Està penjat al rebedor, al costat de l’escopeta. Afanya’t.

En Carl va anar a tot córrer cap a casa mentre jo treia la pala per a la neu que els habitants de la muntanya duem al maleter tot l’any, palejava la grava del camí per on havíem arrossegat l’Olsen i la llançava a Huken, on va desaparèixer silenciosament.

—Té —va dir en Carl, sense alè.

Em va allargar el ganivet, aquell que tenia les osques per a la sang, el que havia fet servir per rematar el Dog.

En Carl estava dret darrere meu, com aquella vegada, i apartava els ulls mentre jo feia anar el ganivet. Vaig agafar la cabellera de l’Olsen amb la mateixa maniobra que vaig fer servir amb el Dog, li vaig posar la punta del ganivet al front, vaig fer pressió per travessar-li la pell fins a tocar l’os i vaig tallar un cercle en diagonal cap avall i al voltant de la clepsa, just per damunt de les orelles i el tros de nus d’os que hi ha a la part de dalt de la nuca, de manera que la punta del ganivet seguís en tot moment el crani. El pare m’havia ensenyat a escorxar una guineu, però això era una altra cosa. Això era arrencar una cabellera.

—Mou-te, Carl, que em tapes la llum.

Vaig sentir en Carl girar-se cap a mi, esbufegar i fer la volta a l’altra banda del cotxe.

Mentre jo em dedicava a desprendre el cuir cabellut més o menys sencer del crani, vaig sentir que Whitney Houston començava a cantar un altre cop que mai a la vida et deixaria d’estimar.

Vam posar unes bosses d’escombraries al fons del maleter del meu Volvo, li vam treure les botes de pell de serp a en Sigmund Olsen i hi vam carregar aquell cadàver maltractat. Després em vaig posar al volant del Peugeot de l’Olsen, em vaig mirar al retrovisor i em vaig ajustar la cabellera. Fins i tot amb aquella cabellera clara al cap no m’assemblava a en Sigmund Olsen, però quan em vaig posar les seves ulleres de sol, la il·lusió era prou bona perquè la gent que em veiés des de fora a les fosques difícilment sospités que no era aquell policia rural qui conduïa el seu propi cotxe.

Vaig travessar el poble a poc a poc, però no massa. No em calia que em toquessin el clàxon ni atreure l’atenció de cap altra manera. Hi havia un parell de persones caminant pel carrer i vaig veure que giraven el cap automàticament per seguir el cotxe. Sabia que els seus cervells enregistraven el vehicle del policia rural i que mig inconscientment es preguntarien on devia anar. En qualsevol cas, anava poble enfora, al llarg de la riba del llac. Potser els seus cervells rurals mig adormits deduirien que anava a la seva cabana, si és que sabien on era.

Quan vaig arribar a la cabana, vaig continuar fins al cobert de les barques i vaig apagar el motor, però vaig deixar les claus al contacte. Vaig apagar els llums. No és que visqués ningú dins de l’abast de la vista, però no se sap mai. Si algú que coneixia en Sigmund Olsen passava per allà amb el cotxe i hi veia llum, se li podia acudir la idea de desviar-se només per fer petar la xerrada. Vaig netejar el volant, la palanca de canvi i els mànecs de les portes. Vaig mirar el rellotge. En Carl tenia l’encàrrec de dur el Volvo fins al taller, aparcar-lo a fora en un lloc ben visible, obrir amb les claus que jo li havia donat i encendre el llum perquè semblés que jo estava treballant. Havia de deixar el cos de l’Olsen al maleter, sense tocar-lo. Després, esperar-se vint minuts, si fa no fa, assegurar-se que no passava ningú per la carretera quan sortís del taller i acudir a la cabana.

Vaig obrir el cobert i vaig treure la barca. Quan la quilla va lliscar per les fustes transversals, es va sentir una remor com de budells, però després el llac va acollir l’embarcació amb un soroll que semblava un sospir d’alleujament. Vaig passar un drap per les botes de pell de serp, vaig deixar el feix de claus d’en Sigmund Olsen damunt de la bota dreta, les vaig posar totes dues a la barca i la vaig empènyer cap a l’aigua. Em vaig quedar allà observant com es movia lentament cap al great unknown i gairebé em vaig sentir una mica cofoi i tot. Al cap i a la fi, allò de les botes era una ocurrència genial, com se sol dir. Vull dir que quan es troba una barca buida amb les claus de casa a les botes i l’amo d’aquella embarcació ha marxat ostensiblement de casa aquell dia, ja se sap què ha passat. Què pot haver fet, sinó tirar-se per la borda? I les botes mateixes no són una mena de carta de suïcidi, l’avís que has deixat d’errar per aquesta terra? El comiat del policia rural deprimit. Collons, gairebé era bonic i tot, si no hagués estat una idiotesa tan grossa. Caure cent metres per un precipici just davant d’algú que estàs investigant. No resulta creïble, coi. Ni jo mateix estava segur de creure-m’ho. I mentre era allà dret pensant en això, la idiotesa va continuar, perquè la barca anava a la deriva i va tornar a terra ferma. La vaig empènyer més fort, però va passar el mateix. Un minut després, la quilla fregava de nou les pedres de la riba. Em vaig quedar perplex. Amb el que recordava que ens havien explicat a escola sobre la direcció del vent, la desembocadura i els corrents horitzontals del llac de Budal, la barca s’hauria d’haver allunyat de mi. Potser érem en un rabeig en què tot es movia en cercles i tornava en un coi de repetició eterna. Segurament. La barca s’havia d’allunyar més per poder anar a la deriva cap al desguàs i el riu Kjetter allà al sud, de manera que la zona per on l’Olsen podia haver saltat per la borda fos tan gran que no resultés estrany que no en trobessin el cadàver. Vaig pujar a bord, vaig posar en marxa el motor, el vaig deixar borbollar un tram i el vaig apagar mentre la barca seguia desplaçant-se. Vaig netejar el governall, res més. Si se’ls acudia buscar empremtes dactilars a la barca, seria més sospitós si no en trobaven cap de meva, que, al cap i a la fi, havia estat a bord aquell mateix dia. Vaig mirar cap a la riba. Dos-cents metres. Havia de ser capaç d’aconseguir-ho. Em vaig plantejar la possibilitat de despenjar-me per la borda per ficar-me a l’aigua, però com que allò aturaria la deriva, vaig pujar a la bancada i vaig agafar impuls. Curiosament, la sensació del xoc de l’aigua freda semblava un alliberament, com si el meu cervell sobreescalfat es refredés en qüestió de segons. Llavors vaig començar a nedar. Nedar vestit era més feixuc que no em pensava i dificultava d’allò més els moviments. Vaig pensar en els corrents verticals de què ens havien parlat a escola i em va semblar notar que m’estiraven cap avall, però em vaig haver de dir que era tardor, no primavera, i vaig apartar l’aigua a braçades llargues i maldestres. Tampoc tenia cap punt de referència cap a on dirigir-me; hauria d’haver deixat els llums encesos. Vaig pensar en una altra cosa que m’havien ensenyat —que les cames són més fortes que els braços— i vaig camejar de valent.

Llavors —de sobte i sense avisar—, em vaig quedar atrapat.

Em vaig enfonsar empassant-me aigua, vaig tornar a la superfície i vaig forcejar violentament per deslliurar-me d’allò que m’havia atacat. No era el corrent, era… una altra cosa. Una cosa que no em volia deixar anar la mà. Sentia unes dents o, si més no, unes mandíbules al voltant del canell. Em vaig tornar a enfonsar, però almenys aquesta vegada vaig mantenir la boca tancada. Vaig estrènyer les puntes dels dits, vaig estretir la mà i vaig ver una estrebada cap a mi. Era lliure. Vaig tornar a sortir a la superfície, respirant amb dificultat. I allà, a un metre de mi, a les fosques, vaig veure una cosa clara flotant a la superfície. Un tros de suro. Havia ensopegat amb un coi de xarxa.

Vaig aconseguir assossegar la respiració i, quan va passar un cotxe amb el llum de carretera encès per la carretera nacional, vaig veure la silueta del cobert de l’Olsen. La resta del cabussó va passar sense incidents, com se sol dir. Excepte que, en arrossegar-me a terra ferma, vaig descobrir que aquell no era de cap manera el cobert de l’Olsen, sinó potser el de l’amo de la xarxa. No m’havia allunyat gaire, però això demostra quant et pots desviar del teu curs. Amb les sabates fent xip-xap vaig travessar el bosquet cap a la carretera nacional i des d’allà vaig tornar a la cabana de l’Olsen.

Seia amagat darrere d’un arbre quan finalment va arribar en Carl amb el Volvo.

—Estàs moll! —va exclamar, com si fos la cosa més sensacional que havia viscut aquell vespre.

—Tinc roba de feina seca al taller —vaig provar de dir, però les dents em repicaven com el motor de dos temps d’un Wartburg 353 de l’Alemanya Oriental—. En marxa.

Un quart d’hora més tard ja estava sec i m’havia posat dues granotes l’una damunt de l’altra, però encara tremolava. Vam fer entrar el Volvo marxa enrere al taller, vam tancar la porta, vam treure el cadàver del maleter i el vam dipositar a terra de panxa enlaire fent una X. Me’l vaig mirar. Era com si li faltés alguna cosa, una cosa que tenia quan vam anar a pescar. Potser eren els cabells. Potser les botes. O una altra cosa? No és que cregui en l’ànima, però era alguna cosa que havia fet que l’Olsen fos l’Olsen.

Vaig tornar a treure el Volvo a fora i el vaig aparcar en un lloc ben visible davant del taller. La tasca que teníem al davant tornava a tenir un caràcter purament pràctic i artesanal i no ens calia ni sort ni inspiració artística, tan sols les eines adequades. I si aquí teníem res, eren eines. No entraré en detalls sobre què vam utilitzar per a què; només diré que, en primer lloc, vam treure el cinturó a l’Olsen, després li vam tallar la roba i, a continuació, totes les parts del cos. Més ben dit, tot allò ho vaig fer jo, perquè en Carl s’havia tornat a marejar. Vaig escorcollar les butxaques de l’Olsen i vaig aplegar tots els objectes de metall: monedes, el cinturó amb la sivella i l’encenedor Zippo. Els llançaria al llac quan en tingués l’ocasió. Després vaig ficar les parts del cos i la cabellera a la pala del tractor que l’oncle Bernard feia servir per treure la neu de llocs públics i privats a l’hivern. En acabat, vaig agafar sis bidons de ferro de netejador industrial Fritz.

—Què és això? —va preguntar en Carl.

—Una cosa que fem servir per netejar el rentador —vaig dir—. Ho elimina tot: dièsel, asfalt… Fins i tot descompon la calç. I això que el diluïm: cinc litres d’aigua per cada decilitre. És a dir, que si no el dilueixes, ho elimina absolutament tot.

—Ho saps segur?

—M’ho ha dit l’oncle Bernard. O, per citar-lo textualment: «Si te’n cau als dits i no te’ls rentes, et quedaràs sense dits».

Ho vaig dir per destensar l’ambient, però en Carl ni tan sols va somriure. Com si tot allò fos culpa meva. No vaig seguir el fil d’aquest pensament, perquè sabia que em duria a la conclusió que, efectivament, tot allò era culpa meva, que sempre ho havia estat.

—De tota manera —vaig dir—, calculo que per això posen aquest dallonses en bidons de ferro i no en pots de plàstic.

Ens vam enganxar uns draps a la boca i al nas amb cinta adhesiva, vam destapar els bidons i els vam buidar a la pala, l’un rere l’altre, fins que aquell líquid grisenc va cobrir el cos esquarterat d’en Sigmund Olsen.

Després ens vam esperar.

No va passar res.

—No hauríem d’apagar el llum? —va preguntar en Carl des de darrere del drap—. A algú li pot venir de gust entrar a saludar.

—No —vaig dir—. Veuran que el cotxe que hi ha a fora és el meu i no el de l’oncle Bernard. I jo no soc precisament…

—Ja —em va interrompre en Carl, perquè no hagués d’acabar la frase. No soc precisament d’aquells que la gent passa a veure per fer petar la xerradeta.

Van passar uns quants minuts més. Jo provava d’estar-me quiet, de manera que la granota em fregués mínimament les parts nobles, com se solen dir. No sé exactament què m’havia imaginat que passaria a la pala, però en tot cas no va passar. Que era publicitat enganyosa, allò del Fritz?

—Que potser no l’hauríem d’enterrar? —va dir en Carl, tossint.

Vaig fer que no amb el cap.

—Per aquí hi ha massa gossos, teixons i guineus i l’acabarien desenterrant.

Era veritat: al cementiri, les guineus havien excavat llorigueres fins al sepulcre familiar dels Bonaker.

—Escolta, Roy.

—Mmm.

—Si l’Olsen encara hagués estat viu quan has baixat a Huken…

Sabia que m’ho preguntaria i tant de bo se n’hagués estat.

—… què hauries fet?

—Doncs depèn —vaig dir, provant de resistir la temptació de gratar-me els pebrots, perquè m’acabava d’adonar que duia la granota de l’oncle Bernard per dins.

—El mateix que amb el Dog? —em va preguntar en Carl.

M’ho vaig rumiar.

—Si hagués sobreviscut, almenys hauríem tingut un testimoni que va ser un accident —vaig dir.

En Carl va assentir amb el cap. Va canviar el pes del seu cos d’un peu a l’altre.

—Però quan t’he dit que l’Olsen ha caigut i prou, no és del tot…

—Xxt! —vaig fer.

Es va sentir un espetarrec fluixet procedent de la pala, com quan fas ous ferrats a la paella. Ens hi vam abocar per veure què passava. El to grisenc s’havia emblanquit, ja no es veien les parts del cos i sortien bombolles a la superfície.

—Alça! —vaig dir—. El Fritz ja fa efecte.

—I què va passar després d’allò? —va preguntar la Shannon—. Es va dissoldre tot el cos?

—Sí —vaig dir.

—Però no aquella nit —va dir en Carl—. Els ossos, no.

—I què vau fer?

Vaig agafar aire. La lluna havia pujat per dalt de la cresta de la muntanya i ens mirava a tots tres, asseguts al capó del Cadillac al revolt de les Cabres. Bufava una rara brisa càlida del sud-est, un traganeu que jo m’imaginava que procedia de Tailàndia i d’aquells països de per allà, on jo mai havia estat i on no aniria mai.

—Ens vam esperar fins just abans de l’alba —vaig dir—. Llavors vam dur el tractor al rentador i vam buidar la pala. Quan vam veure que els ossos i uns quants trossos fibrosos de carn es quedaven a la graella, els vam tornar a ficar a la pala i hi vam abocar més Fritz. Després vam aparcar el tractor a la part del darrere del taller i vam aixecar la pala perquè es quedés en posició alçada. —Ho vaig il·lustrar aixecant les mans per damunt del cap—. Així, si passava algú per allà, no hi podria donar un cop d’ull a dins. Dos dies després, la vaig buidar al rentador.

—I l’oncle Bernard? —va preguntar la Shannon—. No va fer preguntes?

Vaig arronsar les espatlles.

—Es preguntava per què havia mogut el tractor de lloc i li vaig dir que havien trucat tres de les cabanes que volien dur els cotxes al taller alhora i que, per tant, havíem de fer-los lloc. Que no s’acabés presentant cap dels tres era estrany, però són coses que passen. Però sí que es va quedar amb un pam de nas perquè jo no havia tingut temps d’acabar el Toyota d’en Willumsen.

—Amb un pam de nas?

—Sorprès —va dir en Carl—. De tota manera, a ell i a tothom els preocupava més que aquell policia rural no s’hagués ofegat. Havien trobat la seva barca amb les botes a coberta i buscaven el cadàver. Però tot això ja t’ho he explicat jo.

—No amb tant de detall —va dir la Shannon.

—És que en Roy ho recorda millor que jo.

—I ja està? —va preguntar la Shannon—. Vau ser els últims que el vau veure amb vida. Que no us van interrogar?

—Sí, i tant —vaig dir—. Una conversa breu amb la policia del municipi del costat. Vam ser sincers: que l’Olsen ens havia preguntat com ens anava després de l’accident, que era un home d’allò més atent. Més ben dit: jo vaig dir «És un home d’allò més atent», com si donés per fet que encara era viu, tot i que tothom es pensava que s’havia ofegat. A un testimoni que té una cabana allà li va semblar haver sentit arribar el cotxe de l’Olsen després que es fes fosc, la barca posar-se en marxa i just després un soroll que podia haver sigut un xipolleig. No n’estava segur, però va bussejar a la recerca de l’Olsen a la zona de davant del cobert. Sense… eh, trobar-hi res.

—I no es van quedar amb un pam de nas en no trobar mai el cadàver?

Vaig fer que no amb el cap.

—Sembla que és creença comuna que els cadàvers que han caigut a l’aigua tard o d’hora reapareixen. Acaben sortint a la superfície, van a la deriva fins que arriben a terra ferma i els troba algú. Però això és l’excepció. La regla és que desapareguin per sempre.

—Llavors què pot ser això que sap el seu fill i que nosaltres no sabem que sap? —La Shannon, que seia entre nosaltres al capó, es va girar primer cap a mi i després cap a en Carl.

—Probablement no res —va dir en Carl—. No hi ha caps per lligar. Almenys res que no s’hagi endut la pluja, les glaçades i els estralls del temps. Crec que tan sols és com el seu pare, que té un cas irresolt i és incapaç de deixar-lo estar. Per al seu pare era el Cadillac que descansa allà baix i per a en Kurt és que el seu pare desaparegués sense dir res. Llavors comença a buscar respostes que no existeixen. O tu què hi dius, Roy?

—Pot ser, però no he notat que hagi tafanejat en aquest assumpte abans, així que per què justament ara?

—Potser perquè he tornat a casa —va dir en Carl—. L’última persona que va veure el seu pare. L’antic company de classe, un nobody de la granja de ca l’Opgard, però que, segons ha dit el diari local, ha fet fortuna al Canadà, i que ara es pensa que serà el salvador del poble. En resum, que jo soc una peça de caça major i ell és el caçador. Però no té munició, només el pressentiment que alguna cosa no quadra en el fet que el pare marxés amb el cotxe just després de trobar-se amb mi i desaparegués. Per tant, amb la meva tornada hi torna a pensar. Han passat els anys i es pot mirar les coses amb distància, pensar més clarament i amb el cap més fred. I comença a fer suposicions. Si el seu pare no va acabar al llac, on va acabar, llavors? A Huken, pensa.

—Potser —vaig dir—. Però alguna cosa té. Si està tan entestat a baixar allà és per algun motiu. I hi acabarà baixant.

—No vas dir que l’Erik Nerell ho desaconsellaria pel risc d’esllavissades? —em va preguntar en Carl.

—Sí, però quan li vaig preguntar a l’Olsen pel tema, em va dir «Ja ho veurem» en un to una mica massa arrogant. Crec que ha trobat una altra manera d’aconseguir-ho, però el més important és: què collons busca?

—Creu que el cos es troba a l’amagatall perfecte —va dir la Shannon amb els ulls tancats i la cara alçada cap a la lluna, com si s’estigués bronzejant—. Creu que l’hem posat al trunk del cotxe aixafat que hi ha allà baix.

La vaig mirar de reüll. La llum de la lluna li feia un efecte a la cara que gairebé impedia que n’apartessis els ulls. Que li havia passat res així a l’Erik Nerell quan se la va quedar mirant embadalit durant la festa? No, coi, ell només hi veia una dona amb qui podia fantasiar ficar-se al llit, mentre que jo veia… Bé, què veia? Una persona que no era com cap dels ocells que havia vist aquí a la muntanya. La Shannon Alleyne Opgard pertanyia a la família dels sílvids. Com la Shannon, són petits, alguns més que els colibrís, i aprenen en un tres i no res els cants d’altres espècies d’ocells, que imiten de seguida. I saben adaptar-se: algunes espècies fins i tot canvien de plomatge i de color per barrejar-se amb l’entorn quan s’aproximen els perills de l’hivern. La Shannon ja deia «quedar-se amb un pam de nas» i trunk, s’incloïa quan deia que havíem posat el cadàver allà i ho feia d’una manera d’allò més natural. S’havia adaptat al lloc on havia fet cap sense sentir que renunciava a res. M’havia dit «germà» sense ni tan sols dubtar ni paladejar primer la paraula. Perquè ara érem la seva família.

—Efectivament! —va dir en Carl. Era una paraula que, pel que sembla, havia començat a fer servir mentre era fora i se n’havia enamorat—. I si en Kurt ho creu, ens hauríem d’oferir perquè baixi allà i vegi que s’equivoca, perquè superi el tema. Tenim un projecte que hem de finançar i necessitem el suport de tot el poble, i no pot sorgir cap mena de sospita vaga sobre nosaltres.

—Pot ser —vaig dir, i em vaig gratar la galta. No és que em piqués, però de tant en tant aquesta mena de distraccions et poden fer pensar en una cosa que encara no se t’ha acudit i ara tenia aquesta sensació. Que hi havia alguna cosa que no se m’havia acudit—. Però primer voldria saber què vol fer allà baix.

—L’hi preguntem? —va proposar en Carl.

Vaig fer que no amb el cap.

—Quan en Kurt Olsen i l’Erik Nerell van venir aquí, en Kurt em va mentir i va fer veure que es tractava de l’accident, no del seu pare. Per tant, és molt probable que en Kurt Olsen no ens ensenyi les seves cartes, no.

Ens vam quedar asseguts en silenci. El capó s’havia refredat a sota nostre.

—Potser aquest tal Erik li ha vist les cartes —va dir la Shannon—. Potser ens ho pot explicar.

La vam mirar. Continuava amb els ulls tancats.

—Per què ho hauria de fer? —li vaig preguntar.

—Perquè serà millor per a ell que no explicar-nos-ho.

—I doncs?

Es va girar cap a mi, va obrir els ulls i em va somriure. Li brillaven les dents humides sota la llum de la lluna. Evidentment, jo no sabia en què pensava, però em vaig adonar que ella, com el meu pare, vivia segons la llei de la naturalesa que diu que la família és el primer. Per damunt del bé i el mal. Per damunt de la resta de la humanitat. Nosaltres contra tothom, sempre.

16

L’endemà, el vent havia canviat de direcció.

Quan em vaig llevar i vaig baixar a la cuina, la Shannon estava dreta al costat de l’estufa de llenya amb els braços plegats. Duia un dels meus jerseis de llana vells. Evidentment, li anava balder i feia una fila ben còmica. Vaig pensar que se li devien haver acabat els seus jerseis de coll alt com d’artista.

—Bon dia —va dir. Tenia els llavis pàl·lids.

—Si que t’has llevat d’hora. —Vaig assenyalar amb el cap els fulls que hi havia a la taula de la cuina—. Com va el dibuix?

—Mediocre —va dir, va fer dues passes endavant i va recollir els fulls abans no hi pogués donar un cop d’ull—. Però és millor fer una feina mediocre que estar estirada al llit sense poder-te adormir. —Va ficar els fulls en una carpeta i es va tornar a posar al costat de l’estufa—. Digues, això és normal?

—Normal?

—En aquesta època de l’any.

—La temperatura? Sí.

—Però ahir…

—També va ser normal —vaig dir, vaig anar a la finestra i vaig mirar cap al cel—. És que aquests canvis tan ràpids són normals, aquí dalt a la muntanya.

Va assentir amb el cap. Suposo que s’havia acostumat al fet que aquest mot, muntanya, era la nostra única explicació per a la majoria de les coses. Vaig veure que la cafetera estava mig posada al fogonet.

—Acabat de fer i calent —va dir.

Me’n vaig servir una tassa i la vaig mirar, però va remenar el cap.

—He estat pensant en l’Erik Nerell —va dir—. Oi que la seva parella està embarassada?

—Sí —vaig dir, i el vaig tastar. Bo. És a dir, no sé si objectivament era bo, però era exactament com m’agrada. A menys que compartíssim el gust pel cafè, devia haver parat atenció quan em preparava el meu—. Però no crec que ens hàgim d’estressar per treure-li res ara mateix.

—I com és això? —va dir.

—Sembla que nevarà.

—Nevar? —Semblava incrèdula—. Al setembre?

—Si tenim sort.

Va assentir parsimoniosament amb el cap. Una noia intel·ligent a qui no li calia fer preguntes. La neu significava que, fos el que fos el que en Kurt Olsen volia fer a Huken, la feina de baixar de manera segura i, si de cas, de trobar-hi res seria molt més difícil.

—Però pot desaparèixer —va dir—. Les coses canvien tan de pressa aquí… —Em va somriure mig adormida—. Aquí dalt a la muntanya.

Vaig riure entre dents fluixet.

—Em pensava que a Toronto també feia fred —vaig dir.

—Sí, però allà vivíem en una casa en què no te n’adonaves fins que no sorties al carrer.

—Millorarà —vaig dir—. El pitjor són els dies així, amb el vent del nord i la primera glaçada. Quan arribi l’hivern i hi hagi més neu, no farà tant de fred. I des que comencem a posar la calefacció fins que l’escalfor s’instal·la a les parets passen uns dies.

—Fins llavors —va dir, i ara vaig reparar que tremolava—, cal que ens congelem així?

Vaig deixar la tassa de cafè al taulell amb un somriure.

—T’ajudaré a escalfar-te —vaig dir, i vaig anar cap a ella. Els seus ulls es van trobar amb els meus, va fer un bot i va estrènyer encara més els braços encreuats sobre aquell pit esvelt, mentre el rubor es disparava com llengües de foc pujant-li per les galtes blanques. Em vaig inclinar davant seu, vaig obrir la porta de l’estufa i vaig veure que, efectivament, el foc estava a punt d’apagar-se, perquè s’hi havien apilat massa buscalls grossos. Vaig agafar el més gros amb la mà, el vaig dipositar a la placa de davant de l’estufa, on va continuar fumejant, i vaig fer servir la manxa. Quan la vaig tornar a tancar, el foc havia revifat.

En Carl va entrar quan m’aixecava. Anava a mig vestir i duia els cabells esbandits. Tenia el telèfon a la mà i somreia d’orella a orella.

—Han enviat l’ordre del dia del ple municipal. Som el primer punt.

A la gasolinera, vaig demanar a en Markus que col·loqués a la vista les pales de neu lleugeres, els rascadors de gel i les garrafes d’anticongelant que havia encomanat feia un parell de setmanes.

Vaig llegir l’Os Blad, que dedicava gairebé tota la portada a les eleccions municipals de l’any vinent, tot i que almenys feia referència a la reunió d’inversors que s’havia celebrat a Årtun. A l’interior ens havien dedicat una pàgina sencera amb una mica de text i dues fotos grans, una de la sala plena i l’altra d’en Carl, que posava somrient amb el braç al voltant de l’espatlla de l’exalcalde Jo Aas, que semblava una mica sorprès, com si l’haguessin obligat a sortir a la foto. A l’editorial, en Dan Krane parlava del nou hotel spa, però era difícil interpretar si ho feia en to positiu o no. Més ben dit: no era difícil interpretar que en el fons tenia ganes d’escabetxar l’assumpte, com quan feia referència a una font anònima que l’anomenava hotel spànic, un projecte a què la gent s’aferrava amb l’esperança que salvés el poble. Jo sospitava que la font era en Dan Krane mateix. Evidentment, però, es trobava en un destret. Si era massa positiu, podria semblar que feia servir el diari local per donar suport al seu sogre. Si era massa negatiu, se’l podria acusar de voler atacar l’ex de la seva dona. Suposo que el periodisme local és com caminar per la corda fluixa.

A les nou va començar a caure un plugim que allà dalt cap al revolt de les Cabres tenia forma de neu.

A les onze també nevava al poble.

A les dotze va entrar per la porta el cap de vendes.

—I, com sempre, tu estàs preparat per a tot —va dir amb un somriure quan vaig haver acabat de despatxar un client que va sortir per la porta amb una de les pales.

—Vivim a Noruega —vaig fer.

—Tenim una oferta —va dir, i jo vaig suposar que em volia encolomar una altra campanya promocional. No tinc res dolent a dir d’aquestes campanyes, perquè vuit de cada deu funcionen. La gent de la central sap el que es fa. De vegades, però, aquesta mena d’ofertes per a tot el país, de para-sol i pilota de vòlei o d’embotits gurmet variats d’Espanya amb Pepsi Max, són una mica massa genèriques. També cal conèixer els hàbits i les necessitats de compra locals.

—Rebràs una trucada d’un dels caps —va dir el cap de vendes.

—Com és això?

—Tenen dificultats amb una de les gasolineres grans de la regió de Sørlandet. Està ben situada i té unes instal·lacions modernes, però l’encarregat no impulsa el negoci. No segueix les campanyes, no ens informa quan i com ho ha de fer, té empleats desmotivats i… Bé, ja saps com va la cosa. Necessiten un encarregat que pugui capgirar la situació. No és la meva àrea de responsabilitat, només et dono el heads-up, perquè vaig ser jo qui els va proposar que parlessin amb tu. —Va obrir els braços, com per dir-me que allò no era res, cosa que va fer que m’adonés que esperava un agraïment ben efusiu.

—Gràcies —vaig dir.

Va somriure i es va esperar. Potser es pensava que li havia d’explicar què els contestaria.

—És molt sobtat —vaig dir—. Me’ls escoltaré i després m’ho rumiaré una mica.

—Una mica? —El cap de vendes va riure—. Crec que t’ho has de rumiar seriosament. Una oferta com aquesta no només implica una pujada de sou, sinó l’oportunitat de sortir a l’escenari gran, Roy.

Si provava de persuadir-me d’acceptar la feina per presentar-se com un kingmaker en miniatura, havia triat una mala metàfora, com se sol dir. És clar que no podia saber que la mera idea de sortir a un escenari, gran o petit, em feia suar el sagí.

—Hi reflexionaré —vaig dir—. Ens aniria bé una campanya d’hamburgueses amb formatge, què et sembla?

A la una va arribar la Julie.

No hi havia ningú a dins de la gasolinera i va venir directa cap a mi i em va fer un petó a la galta. Estudiadament, es va humitejar els llavis i els hi va deixar una mica massa estona. No sabia quina mena de perfum feia servir, només que se n’havia posat massa.

—I això? —vaig dir quan ella em va deixar anar i se’m va quedar mirant.

—Només volia provar el nou pintallavis —va dir, mentre em netejava la galta—. He quedat amb l’Alex després del meu torn.

—L’Alex el del Granada? I volies comprovar quant de pintallavis deixa un petó?

—No, quanta sensibilitat als llavis es perd quan duus pintallavis. Seria més o menys com el que us passa a vosaltres amb els condons, oi?

No li vaig contestar. No tenia pensat unir-me a aquella conversa.

—En el fons, l’Alex és força tendre —va dir la Julie, i va decantar el cap, estudiant-me—. Potser acabarem fent més que no besar-nos.

—Quin afortunat, aquest Alex —vaig dir, i em vaig posar la jaqueta—. Te’n sortiràs tu sola?

—Sola? —Li vaig veure la decepció a la cara—. No havíem de…

—Sí, és clar, i tornaré d’aquí a una hora com a molt. D’acord?

La decepció es va esfumar. Després va arrufar el front.

—Les botigues estan tancades. És una dona?

Vaig somriure.

—Truca’m si hi ha res.

Vaig agafar el cotxe, vaig travessar el poble i vaig enfilar el camí paral·lel al llac de Budal. La neu desapareixia tan bon punt tocava la carretera i els camps d’allà baix, però vaig veure que agafava més amunt, al vessant. Vaig mirar el rellotge. La probabilitat que un llauner aturat es trobi sol a casa cap a la una un dia laborable hauria de ser força alta. Vaig badallar. Havia dormit malament. M’havia quedat despert escoltant els sorolls procedents del seu dormitori. No n’havia arribat cap i això va ser gairebé pitjor, perquè em va fer parar l’orella amb més intensitat encara i posar-me en tensió.

En arribar a cal llauner vaig prendre nota que hi havia almenys dos-cents metres de terreny conreat entre la seva casa blanca i el veí més proper.

L’Anton Moe va obrir segons després de tocar el timbre. Probablement havia vist o sentit arribar el cotxe. Les poques grenyes que tenia al cap es van agitar en entreobrir-se la porta. Feia cara de perplexitat.

—Puc passar? —li vaig preguntar.

En Moe va dubtar, però com que segurament no s’havia preparat cap excusa per negar-s’hi, va obrir i es va fer a un costat.

—Però no et treguis les sabates —em va dir.

Ens vam asseure a banda i banda de la taula de la cuina. A la paret de damunt nostre penjaven una creu i un parell de quadres brodats amb versicles de la Bíblia. Va veure que em mirava la cafetera plena al taulell.

—Una mica de cafè?

—No, gràcies.

—Si busques gent que pugui invertir a l’hotel del teu germà, et puc estalviar la molèstia. Aquí anem força malament de capital ara per ara. —En Moe em va dedicar un somriure avergonyit.

—És sobre la teva filla.

—Ah, sí?

Vaig veure un martellet a l’ampit de la finestra.

—Té setze anys i va a l’institut del poble, a Årtun, oi?

—Sí.

El martell tenia una inscripció: Llauner de l’Any 2017.

—Vull que es traslladi a l’institut de Notodden —vaig dir.

En Moe em va mirar bocabadat.

—Per què?

—Tenen assignatures amb més projecció de futur.

Em va mirar.

—Què vols dir, Opgard?

—Vull dir que potser és això el que li hauràs de dir a la Natalie quan li expliquis per què l’envies allà: que les assignatures tenen més projecció de futur.

—A Notodden? És a dues hores amb cotxe.

—Efectivament. I és fàcil aconseguir una habitació de lloguer allà.

Va posar una mena de cara de pòquer, però sospito que ho va començar a entendre.

—És un detall de la teva part preocupar-te per la Natalie, Opgard, però crec que Årtun està bé. I ja fa segon. A més, Notodden és un lloc gran i als llocs grans passen coses qüestionables, saps?

Em vaig escurar el coll.

—El que vull dir és que Notodden és el millor per a totes les parts implicades.

—Totes les parts implicades?

Vaig agafar aire.

—La teva filla se’n podrà anar a dormir sense preguntar-se si el seu pare vindrà a follar-se-la. I tu te’n podràs anar a dormir sense humiliar la teva filla, la teva família i a tu mateix nit rere nit. Així un dia potser ho podreu oblidar i fer veure que no va passar mai.

L’Anton Moe em mirava fixament amb uns ulls que semblava que li saltarien de la cara injectada en sang.

—De què estàs parlant, Opgard? Estàs borratxo?

—Parlo de la vergonya —vaig dir—. De la suma de la vergonya a la teva família. Perquè tothom ho sap i ningú ha fet res, tothom pensa que té part de culpa, que tot està perdut i que, per tant, no hi ha res a perdre si simplement deixeu que continuï. Perquè quan es perd tot, et queda una cosa, malgrat tot. La família. Us teniu els uns als altres.

—Estàs malalt, xaval! —Tot i que havia apujat la veu, sonava més dèbil i empetitida. Es va posar dret—. Valdrà més que te’n vagis, Opgard.

Em vaig quedar assegut.

—Puc entrar al dormitori de la teva filla, arrencar el llençol i lliurar-lo a la policia, que farà que hi busquin taques de semen i que esbrinin si és teu. I no em podràs aturar, encara que vulguis. Però m’hi jugo el que vulguis que no servirà de res, perquè la teva filla no voldrà declarar en contra teu per ajudar la policia, voldrà ajudar el seu pare. Sempre i passi el que passi. Per tant, l’únic remei per posar-hi fi és… —Vaig fer una pausa, vaig alçar els ulls i li vaig atrapar la mirada—. Perquè tots hi volem posar fi, oi?

No em va contestar, tan sols es va quedar allà dret, inclinat a sobre meu amb la mirada freda i morta.

—El remei per posar-hi fi és que, si la Natalie no es trasllada a Notodden, et mataré. També hi passarà els caps de setmana i tu no l’aniràs a veure. La seva mare sí, però tu no. Ni una sola vegada. Quan la Natalie vingui a casa per Nadal, convidaràs els teus pares o els sogres a celebrar les festes i quedar-se amb vosaltres. —Vaig acariciar un plec a les estovalles de quadrets—. Cap pregunta?

Una mosca picava contra el vidre de la finestra.

—I com has pensat matar-me?

—He pensat que a hòsties. Em sembla apropiadament… —vaig fer espetegar la llengua. Mind games—… bíblic.

—Ja. Tenies fama per les pallisses que clavaves.

—Hi estem d’acord, Moe?

—Veus aquell versicle de la Bíblia, Opgard? —Va assenyalar un dels brodats damunt nostre i jo em vaig posar a desxifrar aquelles lletres torçades. «El Senyor és el meu pastor: no em manca res».

Vaig sentir un clac fluixet i vaig fer un crit pel dolor que em pujava pel braç des de la mà dreta. Vaig alçar els ulls cap a en Moe, que aixecava el martell del Llauner de l’Any per tornar-me a copejar i amb prou feines vaig aconseguir apartar cap a mi la mà esquerra abans que el martell no donés un cop a la taula. La mà dreta em feia tant de mal que em vaig marejar en aixecar-me, però vaig aprofitar l’impuls per pegar-li un uppercut d’esquerra. Li vaig encertar la barbeta, però amb la taula entre nosaltres, l’angle era massa gran i no vaig poder posar prou pes al cop. Va brandar el martell cap al meu cap i jo em vaig acotxar, talonejant. Em va perseguir embalat, les potes de la taula van cruixir i les cadires es van tombar. Vaig fer una finta, ell se la va empassar i li vaig plantar el puny esquerre al nas. Va bramar alguna cosa i va tornar a brandar el martell. És possible que hagués estat el Llauner de l’Any el 2017, però ara no l’encertava. Em vaig abatre contra el seu cos mentre ell continuava desequilibrat i vaig fer servir l’esquerra per donar-li tres cops ràpids al ronyó dret. El vaig sentir esbufegar pel dolor i, a continuació, quan vaig alçar el peu i li vaig trepitjar el genoll, vaig sentir que alguna cosa cedia i es trencava, i vaig estar segur que estava acabat. Es va desplomar, es va regirar pel linòleum gris i em va abraçar les cames. Vaig provar de mantenir-me dret recolzant la mà dreta contra la cuina, però em vaig adonar que el martell d’en Moe hi devia haver trencat alguna cosa, perquè la mà no em responia. Vaig caure d’esquena i a l’instant següent se’m va asseure a sobre, amb els genolls damunt dels braços i el mànec del martell fent-me pressió contra la laringe. Vaig intentar agafar aire endebades i vaig començar a sentir que em desmaiava. Tenia el cap al costat del meu i em va xiuxiuejar a cau d’orella:

—Qui et penses que ets, que pots venir a casa meva i amenaçar-nos a mi i als meus? Sé qui ets. Ets un pagà ronyós de la muntanya.

Va riure fluixet i es va inclinar cap endavant, de manera que el pes del seu cos va esprémer l’aire que em quedava als pulmons i vaig sentir un mareig d’allò més agradable, com el moment abans d’adormir-te al seient del darrere, enredat amb el cos calent i adormit del teu germà petit, quan veus els estels al cel a través del vidre del darrere i els teus pares parlen en veu baixa i riuen allà davant. I et deixes anar, et deixes caure cap al teu interior. Vaig notar un alè de cafè, tabac i saliva solidificada contra la cara.

—Un mariconàs follacabres dislèxic i camatort —va xiuxiuejar en Moe.

És així, vaig pensar. Així és com li parla a ella.

Vaig tensar els abdominals, vaig arquejar una mica l’esquena, em vaig tornar a tensar i li vaig clavar una cornada. Vaig encertar alguna cosa, que sol ser el nas, però fos el que fos, va ser prou perquè la pressió contra la meva gola s’alleugerís un instant, i vaig aspirar prou aire per donar oxigen a la resta de la musculatura. Vaig treure d’una estrebada la mà esquerra de sota el seu genoll i li vaig pegar un bon cop a l’orella. Va perdre l’equilibri a sobre meu i jo el vaig apartar i li vaig tornar a pegar amb l’esquerra. I una altra vegada. I una altra.

Quan vaig acabar, rajava un rierol de sang de sota d’en Moe, que estava en posició fetal al terra de linòleum. La sang es va aturar contra el seient d’una de les cadires tombades.

Em vaig inclinar a sobre seu i no sé si em va sentir, però li vaig mussitar a l’orella sagnant:

—No soc camatort, hòstia.

—La mala notícia és que probablement t’has trencat l’articulació interna —va dir l’Stanley Spind amb aquelles erres uvulars des de darrere del seu escriptori—. La bona és que la mostra de sang de l’altre dia ha donat zero d’alcoholèmia.

—Trencat? —vaig dir, i em vaig mirar el dit del mig, que feia un angle estrany i havia doblat la grossària. La pell estava clivellada i, on estava intacta, havia agafat un to blau negrós amenaçador que em va fer pensar en la pesta—. Segur?

—Sí, però et faré un volant perquè et facin una radiografia a l’hospital de la ciutat.

—Per què me l’he de fer, si n’estàs segur?

L’Stanley va arronsar les espatlles.

—Probablement t’hauràs d’operar.

—I si no m’opero?

—Segur que no podràs tornar a doblegar mai més el dit.

—I si m’opero?

—Probablement no podràs tornar a doblegar mai el dit.

Em vaig mirar el dit. No pintava bé. És clar, però, que hauria estat pitjor si encara fes de mecànic.

—Gràcies —vaig dir, i em vaig aixecar.

—Espera’t, que no hem acabat —va dir l’Stanley, fent rodar la cadira fins a un banc tapat amb un llençol de paper—. Seu aquí. El dit ha sortit una mica de lloc i hem de fer-hi un lleuger reajustament.

—Què vols dir?

—S’ha de redreçar.

—Sembla dolorós.

—Et posaré anestèsia local.

—Igualment sembla dolorós.

L’Stanley va somriure amb la boca torta.

—En una escala de l’u al deu? —li vaig preguntar.

—Un vuit llarg —va dir l’Stanley.

Li vaig tornar el somriure.

Després de posar-me la injecció, em va explicar que l’anestèsic tardaria uns minuts a fer efecte. Sèiem en silenci i ell semblava més còmode que jo. El silenci va anar creixent fins a resultar ensordidor i al final vaig assenyalar els auriculars que tenia a l’escriptori i li vaig preguntar què escoltava.

—Audiollibres —va dir—. Tota l’obra de Chuck Palahniuk. Potser has vist Fight Club?

—No. Com és que és tan bo?

—No t’he dit que sigui tan bo —va dir l’Stanley amb un somriure—. Però pensa com jo. I ho sap expressar. Estàs preparat?

—Palahniuk —vaig repetir, i li vaig allargar la mà. Els seus ulls es van trobar amb els meus.

—Que consti que no compro l’explicació d’haver relliscat a la neu acabada de caure i posar-hi les mans —va dir l’Stanley.

—Entesos —vaig dir.

Vaig notar que em posava una mà càlida al voltant del dit. I jo que m’esperava que estaria totalment anestesiat.

—Parlant de Fight Club —va dir, mentre m’estrenyia el dit—. Sembla que hagis estat en una reunió d’aquest club.

Un vuit llarg no era cap exageració.

Quan sortia de la consulta vaig veure la Mari Aas asseguda a la sala d’espera.

—Hola, Roy —em va dir amb aquell somriure altiu, però vaig veure que s’enrojolava. Això de dir el nom de la persona que saludes era una cosa que ella i en Carl havien començat a fer quan sortien junts. En Carl havia llegit alguna cosa d’un projecte de recerca que palesava com la gent, sense ser-ne conscient, augmentava un quaranta per cent la seva positivitat si els investigadors feien servir el seu nom quan s’adreçaven a ells. A mi no em van preguntar, en aquest projecte de recerca.

—Hola —vaig dir, amagant-me la mà darrere de l’esquena—. La neu ha arribat d’hora. —Heus aquí com se saluda algú del teu poble.

Quan ja havia pujat al cotxe i em preguntava com faria girar la clau del contacte sense tocar-la amb el dit embenat i adolorit, vaig pensar un moment en per què la Mari s’havia enrojolat allà dins a la consulta mèdica. Li passava res que l’avergonyia? O s’avergonyia que li passés res en absolut? Perquè la Mari no se solia ruboritzar. Quan ella i en Carl festejaven, era jo qui m’enrojolava si m’agafava desprevingut. Tot i així, és cert que l’havia vist enrojolar-se unes quantes vegades. La primera va ser després que en Carl li comprés un collaret pel seu aniversari. Encara que era senzill, la Mari sabia que en Carl no en tenia ni cinc i el va obligar a admetre que havia pispat dues-centes corones del calaix de l’escriptori de l’oncle Bernard. Jo ho sabia, és clar, i quan l’oncle Bernard va elogiar la Mari per aquell collaret tan bonic, vaig veure que s’enrojolava tant que em pensava que perdria l’oremus. Potser li passava com a mi: algunes coses —un petit robatori, un rebuig insignificant— no les superes mai. Són com els bonys que s’enquisten al cos, que et fan mal els dies freds i que algunes nits es poden remoure sobtadament. I pots tenir cent anys i, tot i així, sentir que se’t ruboritzen les galtes per la vergonya.

La Julie em va dir que li feia llàstima, que el doctor Spind m’hauria d’haver donat una droga més forta i que allò de l’Alex s’ho havia inventat, que no anava amb ningú i que de cap manera es deixaria besar. Jo me l’escoltava només a mitges. La mà em feia mal i sabia que me n’hauria d’haver anat a casa, però allà només m’esperaria més dolor.

La Julie es va inclinar cap a mi mentre m’estudiava el dit embenat amb cara de preocupació. Sentia el seu pit tou contra el meu braç i l’alè dolç del xiclet contra la cara. Tenia la seva boca tan a prop de l’orella que el soroll que feia en mastegar el xiclet semblava el d’una vaca pasturant en una torbera.

—No t’has posat gelós? —em va xiuxiuejar amb tota la innocència astuta de què és capaç algú de disset anys.

—Posat? —vaig dir—. He estat engelosit des que tenia cinc anys.

Va riure com si allò fos una broma i jo ho vaig confirmar amb un somriure forçat.

17

Potser vaig estar gelós d’en Carl des del dia que va néixer. Potser d’abans, potser de quan vaig veure la mare acaronar-se amb tendresa aquella panxa tan grossa i dir que aviat tindria un germanet. Tanmateix, la primera vegada que recordo que em confrontessin amb la gelosia, que algú posés nom a aquella sensació dolorosa i punyent, jo tenia cinc anys. «No estiguis gelós del teu germà petit». Crec que va ser la mare qui ho va dir i que tenia en Carl assegut a la falda. Feia una bona estona que seia allà. Més endavant, la mare em va dir que en Carl rebia més amor perquè en necessitava més. Pot ser, però no va dir l’altre motiu que era tan cert com això: que en Carl era més fàcil d’estimar.

I jo era qui l’estimava més que ningú.

Per això no sols estava gelós d’en Carl per tot l’amor incondicional que la gent que l’envoltava li demostrava, sinó que també ho estava d’aquells a qui en Carl demostrava amor. Com el Dog.

Com aquell nen que passava l’estiu aquí en una cabana amb la seva família, que era guapo com en Carl i amb qui en Carl s’estava tot el dia mentre jo comptava els dies que quedaven fins al final de l’estiu.

Com la Mari.

Els primers mesos que van estar junts, jo fantasiejava que la Mari patia accidents de manera sobtada. I que era jo qui havia de consolar en Carl. No sé exactament quan la gelosia va esdevenir enamorament, ni si va ser així —potser els dos sentiments existien en paral·lel—, però, en qualsevol cas, l’enamorament ofegava tota la resta. Era com un coi de malaltia i jo no podia ni menjar ni dormir ni concentrar-me en una conversa qualsevol.

M’alegrava i alhora m’inquietava que vingués a veure en Carl; m’enrojolava quan em feia una abraçada o em parlava o em mirava de sobte. I, naturalment, em queia la cara de vergonya de sentir-me com em sentia, de ser incapaç de desistir i haver-me de conformar amb les engrunes, seure a la mateixa habitació que ells i provar de justificar la meva presència fingint el que no era, com ara divertit o interessant. Al final, vaig trobar el meu paper, que consistia a ser el que es quedava callat, el que escoltava, el que reia dels acudits d’en Carl o assentia amb el cap parsimoniosament quan la Mari explicava alguna cosa sensata que havia llegit o havia sentit dir al seu pare, l’alcalde. Els duia amb el cotxe a les festes, on en Carl s’emborratxava i la Mari provava de lligar-lo curt. Quan la Mari em va preguntar si no em semblava avorrit estar sempre sobri, jo li vaig dir que no passava res, que m’agradava més conduir cotxes que no beure alcohol i que, de tant en tant, en Carl necessitava dues persones que el cuidessin, oi? Ella em va somriure i no m’ho va tornar a preguntar. Crec que se n’adonava. Crec que se n’adonava tothom. Tret d’en Carl.

«És clar que en Roy ha de venir!», deia en Carl rient quan es parlava d’anar a esquiar, de passar un cap de setmana de festa a la ciutat o de muntar els cavalls atrotinats de l’Aas. No ho justificava mai. Amb la seva cara alegre i transparent n’hi havia prou. Indicava que el món és un bon lloc, amb persones bones de debò amb qui qualsevol hauria d’estar content de poder passar l’estona.

Evidentment, jo no vaig fer mai cap pas endavant, com se sol dir. I és que no era tan imbècil per no adonar-me que la Mari no veia res més en mi que un germà gran una mica taciturn, però abnegat, que sempre estava disposat a fer-los favors.

Llavors, però, un dissabte al vespre al centre social, la Grete se’m va acostar i em va dir que la Mari estava enamorada de mi. Com que en Carl feia llit a casa amb una grip que jo mateix havia passat la setmana abans, no tenia obligacions de xofer i m’havia begut una mica de l’aiguardent casolà que l’Erik Nerell sempre duia a sobre. La Grete també estava borratxa i tenia aquella brillantor de bruixa maligna als ulls. I jo sabia que només buscava raons, que volia una mica d’acció, una mica de devastació, perquè la coneixia i havia vist la manera com es mirava en Carl. I, malgrat tot, era com quan el predicador Armand proclamava als quatre vents amb el seu accent suec de conjunt de ball que la salvació és possible i que hi ha vida després de la mort. Si algú diu res que és clarament inversemblant, però que tu et mors de ganes de sentir, una petita part de tu —la feble— opta per creure-s’ho.

Vaig veure la Mari dreta al costat de la porta d’entrada. Parlava amb un noi, un que no era del poble, perquè els nois d’aquí tenien massa por de la Mari per intentar res. No perquè fos la nòvia d’en Carl, sinó perquè sabien que era més intel·ligent que ells, que els mirava amb menyspreu i que quan els rebutgés, ho faria de manera evident i davant de tothom, i és que tothom a Årtun es mirava mig de reüll tot el que feia la filla de l’alcalde.

Tanmateix, que jo, el germà d’en Carl, m’acostés a ella era una cosa inofensiva. Inofensiva per a mi i per a ella, en tot cas.

—Hola, Roy —em va dir somrient—. Aquest és l’Otto. Estudia ciències polítiques a Oslo i li sembla que jo hauria de fer el mateix.

Vaig mirar l’Otto, que bevia de l’ampolla de cervesa i mirava cap a una altra banda. Probablement no volia que m’unís a la conversa, sinó que m’esfumés com més aviat millor. Em vaig haver de contenir per no donar-li un cop al cul de l’ampolla. Em vaig concentrar en la Mari i em vaig humitejar els llavis:

—Ballem?

Em va mirar entre sorpresa i riallera.

—Però si tu no balles, Roy.

Vaig arronsar les espatlles.

—En puc aprendre. —Era evident que anava més borratxo que no em pensava.

La Mari va esclatar a riure i va remenar el cap.

—No de mi, però. A mi també m’aniria bé un professor de ball.

—Aquí et puc ajudar jo —va dir l’Otto—. De fet, també faig d’instructor de swing a estones perdudes.

—Doncs perfecte! —La Mari es va girar i el va mirar, dedicant-li el somriure radiant que podia fer de sobte i que et feia sentir com l’única altra persona al món—. Si no et fa por que la gent es posi a riure, és clar.

L’Otto va somriure.

—Ai, no crec que semblem tan ridículs —va dir. Va deixar l’ampolla de cervesa a les escales i jo em vaig penedir d’haver desaprofitat l’oportunitat de clavar-l’hi a la boca.

—Això és el que jo anomeno un home valent —va dir la Mari, posant-li la mà a l’espatlla—. Et sembla bé, Roy?

—És clar —vaig dir, mentre buscava una paret on fer una cabotada.

—Dos homes valents, doncs —va dir la Mari, i em va posar l’altra mà a l’espatlla—. Mestre i alumne, quines ganes que tinc de veure-us junts a la pista de ball.

Amb això va marxar i fins al cap d’un parell de segons no vaig comprendre què havia passat. Aquell tal Otto i jo ens vam quedar palplantats mirant-nos.

—No preferiries que ens baralléssim? —li vaig preguntar.

—És clar —va dir. Va girar els ulls en blanc, va agafar l’ampolla de cervesa i va marxar.

Perfecte. De tota manera, anava massa torrat. El mal de cap i el penediment amb què em vaig despertar l’endemà al matí, però, encara eren pitjors que qualsevol pallissa que l’Otto m’hagués pogut clavar.

En Carl va tossir, va riure i va tornar a tossir quan li vaig explicar què havia passat, menys el que m’havia dit la Grete.

—Ets l’hòstia! Disposat fins i tot a ballar per allunyar els fastigosos de la nòvia del teu germà.

Vaig grunyir.

—Només amb la Mari, no amb el tal Otto.

—Tant li fa. Deixa’m que et faci un petó!

El vaig apartar d’una empenta.

—No vull tornar a agafar la grip, gràcies.

No tenia gaire mala consciència per no haver-li dit a en Carl el que sentia per la Mari. Bàsicament, el que més em sorprenia era que no se n’adonés ell mateix. I l’hi podria haver explicat tot. Ho podria haver fet i ell ho hauria entès. Almenys m’hauria dit que ho entenia. Hauria decantat el cap, m’hauria mirat pensativament i hauria dit que aquestes coses passen i et passen. I jo hi estava d’acord. Per això vaig callar. Vaig esperar que em passés. A la Mari no li vaig tornar a preguntar mai si volia moure l’esquelet amb mi, ni metafòricament ni de manera literal.

La Mari, però, m’ho va preguntar.

Va passar uns mesos després que la Grete li xerrés que ella i en Carl ho havien fet i la Mari deixés en Carl. En Carl havia marxat a Minnesota a estudiar i jo vivia sol a la granja. Un dia van trucar a la porta. Era la Mari. Em va fer una abraçada, prement les mamelles contra el meu pit, sense deixar-me anar, i em va preguntar si me’n volia anar al llit amb ella. Van ser exactament les paraules que va emprar quan m’ho va xiuxiuejar a cau d’orella. «Vols anar-te’n al llit amb mi?». I va afegir: «Roy». No crec ni de lluny que ho fes perquè hi hagi estudis de recerca que demostrin que l’ús del nom fa que la persona en qüestió estigui més disposada a ser complaent, sinó per subratllar que, de fet, era a mi, a en Roy, a qui s’adreçava.

—Sé que ho vols —va dir quan va notar la meva indecisió—. Ho he sabut des de sempre, Roy.

—No —vaig dir—. T’equivoques.

—No diguis mentides —va dir, mentre feia lliscar la mà entre nosaltres.

Em vaig escapolir d’ella. Evidentment, sabia per què havia vingut. Encara que havia estat ella qui havia deixat en Carl, la repudiada era ella. Potser ni tan sols volia tallar amb ell, però no havia tingut altre remei. Estava clar: la Mari Aas, la filla de l’alcalde, no podia suportar el fet que el fill d’aquell pagès de muntanya l’hagués enganyat —la Grete s’havia encarregat que ara ho sabés mig poble—. Tanmateix, no n’hi havia prou amb enviar en Carl a pastar fang, com se sol dir. Calia restituir l’equilibri. El fet que haguessin passat dos mesos indicava que havia dubtat fins a arribar a aquesta decisió. Dit d’una altra manera: si anàvem al llit ara, jo no m’hauria aprofitat d’una dona en situació de vulnerabilitat després d’un trencament; seria ella qui s’hauria aprofitat d’un germà que acabava de ser abandonat per la persona que més s’estimava al món.

—Au, va —va dir ella, i es va aixecar—. Deixa’t consentir una mica.

Vaig remenar el cap.

—No ets tu, Mari.

Es va aturar enmig de la sala d’estar i em va mirar amb incredulitat.

—Així és cert?

—Què és cert?

—El que diu la gent.

—No sé què collons diuen.

—Que no t’interessen les noies. Que només penses en… —es va aturar, intentant fer veure que no trobava les paraules, però la Mari Aas sempre les trobava—… cotxes i ocells —va dir.

—Volia dir que el problema no ets tu, Mari, és en Carl. Simplement és que això no està bé.

—Aquí tens tu raó: no està bé. —I llavors jo també el vaig veure, aquell menyspreu altiu amb què la gent del poble deia que els mirava. Però hi havia alguna cosa més, com si sabés alguna cosa que no havia de saber. En Carl li havia dit res?

—Ja trobaràs una altra manera de venjar-te —vaig dir—. Demana consell a la Grete, que sempre està inspirada en aquests casos.

Llavors la Mari es va enrojolar. I no va trobar les paraules, aquest cop de debò. Va marxar i la grava va saltar quan es dirigia amb el cotxe cap al revolt de les Cabres. Quan la vaig veure al poble uns dies més tard, es va tornar a enrojolar i va fingir que no em veia. Això es va repetir unes quantes vegades —en un poble com el nostre és impossible no trobar-se—. Però va passar el temps, la Mari va marxar a Oslo, va estudiar ciències polítiques i, quan va tornar, parlàvem gairebé com abans. Gairebé. Perquè ens havíem perdut l’un a l’altre. Ella era conscient que jo sabia que, per a ella, allò era com un quist a dins seu: no el fet que jo l’hagués rebutjat, sinó que l’hagués vist. Que l’hagués vist nua. Nua i lletja.

Pel que fa als quists a dins meu, potser encara n’hi havia un amb el nom de la Mari, però havia deixat de créixer. M’havia esperat que em passés l’enamorament. Bé que és curiós, però vaig deixar d’estar enamorat de la Mari més o menys quan ella i en Carl ho van deixar.

18

Dos dies després de la visita a en Moe el llauner, em van trucar de la seu central i em van oferir la gasolinera de Sørlandet. Quan vaig declinar l’oferta, em van semblar decebuts. Com que em van demanar una justificació, els en vaig donar una. Els vaig dir que la gasolinera de què m’encarregava s’enfrontava a reptes interessants ara que la carretera nacional es desviaria i que m’encantaria encarar-los. Semblaven impressionats i em van dir que era una llàstima, que de debò creien que jo era l’home que necessitaven allà baix.

Més tard aquell mateix dia, en Kurt Olsen va entrar a la gasolinera.

Es va posar eixarrancat davant del taulell, es va passar el dit índex i el polze pel bigoti d’Easy Rider i va esperar fins que vaig haver acabat de despatxar un client i el local es va quedar buit.

—L’Anton Moe t’ha denunciat per agressió.

—És graciós que hagi triat precisament aquesta paraula —vaig dir.

—Potser —va dir l’Olsen—. M’ha explicat les acusacions que li vas fer i he tingut una conversa amb la Natalie. Assegura que el seu pare no l’ha tocat mai.

—Què t’esperaves? Que et digués que sí, que, ja que m’ho preguntes, sí que m’ho munto amb el meu pare?

—Si fos violació, segur que…

—Collons, jo mai he afirmat que sigui violació. No des del punt de vista tècnic. No obstant això, és violació. Suposo que ho entens.

—No.

—Potser es pensa que no es va resistir prou, que s’hauria d’haver adonat que allò estava malament, encara que només era una nena quan va començar.

—Frena una mica, que no saps si…

—Escolta’m! Oi que una criatura creu que tot el que fan els seus pares està bé? Però també recorda que li deien que allò s’havia de mantenir en secret. Llavors una part d’ella potser entén que allò no estava bé, oi? I com que ha participat en aquest secretisme, perquè la lleialtat a la família està per damunt de la lleialtat a Déu i a la policia, assumeix una part de la culpa. I quan té setze anys, potser és més fàcil suportar la càrrega si es convenç a ella mateixa que hi ha participat de bon grat.

L’Olsen s’acaronava el bigoti.

—Sembla que hagis fet un curset de ciències socials i que hagis viscut a can Moe.

No li vaig replicar.

Va sospirar.

—No puc obligar una noia de setze anys a declarar contra el seu pare, suposo que ho entens. D’altra banda, ja és prou gran per respondre de les coses que diu.

—Estàs dient que decideixes apartar els ulls perquè allò pot ser consentit i la noia ja no és menor d’edat legalment per tenir relacions sexuals?

—No! —En Kurt Olsen va mirar a totes bandes per assegurar-se que continuàvem estant sols i va tornar a abaixar la veu—. L’incest amb descendents directes és punible de totes maneres. En Moe s’arrisca a sis anys de presó encara que la noia tingués trenta anys i la cosa fos cent per cent consentida. Però com puc demostrar res, si no en vol parlar ningú? Si arresto el pare, ens arrisquem a crear un escàndol que arruïni la vida de tots els implicats. Acabarem gastant un munt de recursos en una cosa que no acabaria en condemna. A més, que el nom d’Os s’arrossegaria pel fang a la premsa de la capital.

T’has oblidat de dir que personalment se’t faria una taca ben lletja a l’expedient, vaig pensar, i vaig mirar l’Olsen. La desesperació que tenia a la cara i a la veu era genuïna, però.

—Què vols que hi faci? —va sospirar, obrint els braços.

—Doncs procurar que la noia s’allunyi del pare —vaig dir—. Per exemple, fer que es traslladi a Notodden.

Va apartar els ulls dels meus. Els va dirigir a l’expositor dels diaris, com si hi hagués res d’interessant. Va assentir lentament.

—Sigui com vulgui, he de fer alguna cosa amb la denúncia que t’ha posat, ho entens? Et poden caure quatre anys.

—Quatre anys?

—Té la mandíbula trencada per dos llocs i s’arrisca a quedar-se sord d’una orella.

—Doncs així almenys hi sent per l’altra. Xiuxiueja-li a la bona que, si retira la denúncia, evitarà que l’afer amb la filla es faci públic. Tu, jo i ell sabem que l’únic motiu pel qual m’ha denunciat és que, si no ho hagués fet, semblaria que les meves acusacions tenen fonament.

—Entenc la teva lògica, Roy, però com a policia no puc fer com qui no veu que has incapacitat un home.

Vaig arronsar les espatlles.

—Defensa pròpia. Em va atacar amb el martell abans que li posés la mà a sobre.

L’Olsen va riure secament, però els ulls no li somreien gens ni mica.

—Com vols que m’ho cregui? Que un pentecostal que no s’ha ficat mai en problemes ataqui en Roy Calvin Opgard, que, com tothom sap, era el paio més propens a repartir hòsties del poble?

—Fes servir el cap i els ulls. —Vaig posar les mans al taulell amb els palmells cap avall.

Se’m va quedar mirant fixament.

—I?

—Soc dretà i tothom amb qui m’he pegat et pot explicar que els he deixat fora de combat amb la dreta. Com és que tinc espellats els artells de l’esquerra, mentre que la dreta està d’allò més bé, tret d’aquest dit? Explica-li a en Moe com s’interpretarà tot plegat, tant el tema de la filla com l’agressió, quan se sàpiga que va ser ell qui em va atacar.

L’Olsen es va acaronar intensament el bigoti. Va assentir breument amb el cap.

—Parlaré amb ell.

—Gràcies.

Va alçar el cap i em va clavar els ulls. Hi vaig veure un llampec de còlera. Era com si amb aquest agraïment m’estigués burlant d’ell, perquè tot allò no ho feia pel meu bé, sinó pel seu. Potser també pel de la Natalie i pel del poble, però en qualsevol cas no pel meu.

—La neu no agafarà —va dir.

—No? —vaig dir despreocupadament.

—Han anunciat que la setmana que ve farà més bo.

El ple del consell municipal començava a les cinc. Abans de marxar, en Carl es va menjar amb la Shannon i amb mi un plat de truita de muntanya amb patates, amanida de cogombre i crema agra que vaig servir al menjador.

—Ets bon cuiner —em va dir la Shannon mentre desparava taula.

—Gràcies, però és un plat facilíssim de fer —vaig dir. Vaig parar atenció al soroll del motor del Cadillac, que s’allunyava.

Ens vam asseure a la sala d’estar i vaig servir el cafè.

—L’hotel és el primer punt de l’ordre del dia —vaig dir, mentre consultava el rellotge—. Per tant, probablement entrarà en acció aviat. Encreuem els dits i esperem que agafi el bou per les banyes.

—Que agafi el bou per les banyes —va repetir la Shannon.

—Que vagi a l’orsa.

—Que vagi a l’orsa. Què és una orsa?

—Una andròmina marinera. No m’interessen gaire aquestes coses, la veritat.

—Ens hem de fer un vinet. —La Shannon va anar a la cuina i va tornar amb dues copes i l’ampolla d’escumós que en Carl havia posat a refredar—. I què t’interessa?

—Què m’interessa? —vaig dir, mentre mirava com obria l’ampolla—. Doncs tenir la meva pròpia gasolinera. I… Bé, això és tot.

—Dona? Fills?

—Si ha de venir, ja vindrà.

—Per què no has tingut mai parella?

Vaig arronsar les espatlles.

—Doncs suposo que perquè no tinc ganxo.

—Ganxo? Vols dir que no ets atractiu?

—Ho deia mig de broma, però sí.

—Doncs llavors et diré que no és veritat, Roy. I no t’ho dic perquè em facis llàstima, sinó perquè és un fet.

—Un fet? —Li vaig agafar la copa que m’havia servit—. Aquesta mena de coses no són subjectives?

—Algunes sí. I la suma de l’atractiu d’un home probablement habita més a l’ull de la dona que el mira que no quan passa el cas contrari.

—Creus que és injust?

—Bé, potser l’home és més lliure perquè es dona menys pes a la seva aparença, però el seu estatus social hi influeix més. Si les dones es queixen de la pressió de la bellesa, els homes s’haurien de queixar de la pressió de l’estatus.

—I si no tens ni bellesa ni estatus social?

La Shannon es va treure les sabates i va posar els peus a la cadira. Va fer un glop de la copa. Semblava que estava d’allò més a gust.

—L’estatus es mesura exactament igual que la bellesa, amb diversos pesos i barems —va dir—. Un pintor amb una mà al davant i una altra al darrere, però genial, pot tenir un harem de dones. Les dones se senten atretes per homes de recursos, homes que destaquen entre la multitud. Si no tens ni bellesa ni estatus, ho has de compensar amb encant, fermesa de caràcter, sentit de l’humor i altres qualitats.

Vaig riure.

—I vols dir que és aquí on jo em salvo, oi?

—Sí —va dir simplement—. Salut.

—Salut i mil milions de gràcies —vaig dir, alçant la copa. Les bombolletes xiuxiuejaven i em mussitaven alguna cosa, però no la sentia.

—De res —va dir amb un somriure.

—Llavors la gent com en Carl ho té més fàcil —vaig fer, descobrint que gairebé havia buidat la copa—. Què et va seduir, d’ell? L’aparença, l’estatus o l’encant?

—La inseguretat —va dir—. I la bondat. En això consisteix la bellesa d’en Carl.

Vaig alçar la mà dreta per bellugar el dit índex, però com que no podia doblegar el dit del mig embenat, vaig haver d’utilitzar l’esquerra.

—No, no. No pots exposar una tesi reproductiva darwiniana com aquesta i alhora al·legar que n’ets una excepció. Amb la inseguretat i la bondat no n’hi ha prou.

Va somriure i va reomplir les copes.

—Evidentment, tens raó. Però vaig tenir aquesta sensació. Sé que el meu cervell d’animal racional devia buscar algú que pogués ser el pare de la meva descendència, però el que va veure i va enamorar la meva humanitat eixelebrada va ser aquesta preciositat d’home tan delicat.

Vaig remenar el cap.

—L’aparença, l’estatus o altres atributs compensatoris?

—A veure… —va dir la Shannon, mentre alçava la copa cap a la claror del llum—: l’aparença.

Vaig assentir sense dir res. Pensava, però, en la Grete i en Carl al bosc. En la fricció desagradable de l’anorac de plomes abans d’esquinçar-se. Hi havia un altre so, a més. Un xip-xap. Com una vaca pasturant en una torbera. Un pit tou. La Julie. Vaig allunyar aquells pensaments.

—Òbviament, la bellesa no té res d’absolut —va dir la Shannon—. És allò que cadascun de nosaltres diu que és. La bellesa sempre té un context i es relaciona amb les experiències anteriors, amb tot allò que hem percebut, après i aplegat. La gent d’arreu tendeix a creure que, casualment, el seu himne nacional és el més bonic del món, que la seva mare prepara els millors àpats, que la noia més bonica del poble també és la més bella del planeta, etcètera. La primera vegada que t’exposis a música nova i estranya, no t’agradarà. Bé, si és estranya de debò. Fins al punt que, quan la gent raona que li agrada o, fins i tot, que li encanta la música que li resulta nova del tot, és perquè li agrada la idea de l’exotisme, perquè és fascinant i, a més, perquè li fa la sensació de tenir una sensibilitat i un enteniment còsmic que superen els del veí. El que de debò li agrada, però, és allò que reconeix de manera inconscient. A poc a poc, allò esdevé part dels fonaments de la seva experiència. I l’aprenentatge condicionat, l’adoctrinament d’allò que és encantador i bell, esdevé part del seu sentit estètic. A principis del segle XX, el cinema americà va començar a ensenyar a la gent d’arreu del món a veure la bellesa en les estrelles de cinema blanques. I, amb el pas del temps, en les negres. En els últims cinquanta anys, el cinema asiàtic ha fet el mateix amb les seves estrelles. Passa com amb la música, però, i la seva bellesa ha de ser una cosa que el públic reconegui: un asiàtic no ha de ser gaire asiàtic, sinó assemblar-se a un ideal de bellesa establert, un ideal que continua sent blanc. Vist així, en el millor dels casos, la paraula sentit referida a l’estètica és imprecisa. Naixem amb els sentits de la vista i de l’oïda, però, pel que fa a l’estètica, tots comencem amb una pàgina en blanc. Som…

Es va aturar en sec. Va somriure ràpidament i es va endur la copa de vi als llavis, com si hagués copsat que parlava en to pedant per a un auditori probablement indiferent.

Ens vam estar una estona en silenci. Em vaig escurar el coll.

—He llegit en alguna banda que a tothom, fins i tot a les tribus més aïllades, li agrada la simetria en un rostre. Això no indica que hi ha alguna cosa innata?

La Shannon em va mirar. Se li va dibuixar un somriure a la cara i es va inclinar cap endavant.

—Pot ser —va dir—. D’altra banda, les regles de la simetria són tan senzilles i clares que no és tan estrany que compartim el mateix gust arreu del món. Igual que és fàcil recórrer a la creença en poders superiors i, per tant, això també és universal, però no innat.

—Llavors, i si et dic que crec que ets bonica? —Les paraules em van sortir soles.

Al principi semblava estupefacta. Després es va assenyalar l’ull mig tancat i quan va parlar no ho va fer en aquell to càlid de contralt, sinó en un to metàl·lic.

—Doncs o és mentida o no has entès ni el més elemental dels principis de la bellesa.

Em vaig adonar que havia traspassat un límit.

—Llavors hi ha principis? —vaig dir, per recular a la banda correcta.

Em va mirar, estudiant-me, com si estigués decidint si em deixava sortir-ne airós o no.

—La simetria —va dir finalment—. La secció àuria. Les formes que imiten la natura. Els colors complementaris. Les notes harmòniques.

Vaig assentir amb el cap, alleujat perquè la conversa s’havia tornat a encarrilar, tot i que sabia que em fustigaria durant molt de temps per aquell pas en fals.

—O a l’arquitectura, en què hi ha formes funcionals —va continuar—, que en realitat és el mateix que dir que imiten la natura. Les cel·les hexagonals d’un rusc. La presa del castor que regula el nivell d’aigua. La xarxa de túnels de la guineu. El niu excavat del pigot que esdevé la llar d’altres ocells. Res de tot això està concebut per ser bell i, no obstant això, ho és. Una casa en què es pot viure bé és bella. Bàsicament és així de senzill.

—I una gasolinera?

—També pot ser bella, sempre que tingui una funció que considerem lloable.

—Llavors una forca…?

La Shannon va somriure.

—Pot ser bella sempre que es consideri que la condemna a mort és necessària.

—No s’ha d’odiar el condemnat a mort per considerar-la necessària?

La Shannon va fer espetegar la llengua, com si ho estigués paladejant.

—No, crec que n’hi ha prou amb considerar que és necessària.

—Però un Cadillac és bell —vaig dir, mentre servia més vi—, encara que la forma no sigui gaire funcional en comparació amb els cotxes moderns.

—Bé, té formes que imiten la natura: sembla que està modelat per volar com una àguila, per ensenyar les dents com una hiena, per lliscar per l’aigua com un tauró. A més, sembla que és aerodinàmic i que té lloc per a un motor de coet que ens podria enviar a l’espai sideral.

—Però la forma traeix la funció i ho sabem. Tot i així, considerem que és bell.

—Bé, fins i tot els ateus poden considerar que les esglésies són belles. Probablement, però, els creients consideren que encara ho són una mica més, perquè les associen a la vida eterna, com l’efecte que té el cos d’una dona en un home que vol transmetre els seus gens. De manera inconscient, un home desitjarà una mica menys un cos de dona si sap que no és fèrtil.

—Tu creus?

—En podem fer la prova.

—Com?

Va somriure dèbilment.

—Tinc endometriosi.

—Què és això?

—Teixit endometrial que creix fora de la cavitat uterina, cosa que significa que tinc molt poques probabilitats de tenir fills. No creus que la certesa de la manca de contingut fa que l’exterior sigui una mica menys bell?

La vaig mirar.

—No.

Va somriure.

—És el teu jo superficial i conscient el que contesta. Has de deixar que l’inconscient digereixi la informació durant una estona.

Potser va ser el vi el que havia donat color a les seves galtes blanques com la neu. Estava a punt de contestar-li, però em va interrompre amb una rialla.

—A més, com que ets el meu cunyat, no serveixes de conillet d’Índies, és clar.

Vaig assentir amb el cap. Després em vaig aixecar i em vaig dirigir al reproductor de CD. Vaig posar Naturally, de J. J. Cale.

Vam escoltar tot l’àlbum en silenci i, quan es va haver acabat, la Shannon em va demanar que el tornés a posar des del principi.

Durant «Don’t Go to Strangers» es va obrir la porta. I allà al llindar hi havia en Carl. Feia un posat seriós i resignat. Va assenyalar amb el cap l’ampolla de vi escumós.

—Per què l’heu obert? —ens va preguntar en to melancòlic.

—Perquè sabíem que convenceries l’ajuntament que aquest lloc necessita un hotel —va dir la Shannon, alçant la copa—. I que et donarien permís per construir les cabanes que demanaves. Tan sols ho celebràvem amb antelació.

—Us sembla que faig cara que hagin decidit a favor nostre? —va preguntar, mirant-nos lúgubrement.

—Sembles un actor molt i molt dolent i prou —va dir la Shannon, i va fer un glop—. Agafa’t una copa, rei.

A en Carl li va caure la careta, va esclafir a riure i va venir cap a nosaltres amb els braços oberts.

—Aprovat només amb un vot en contra. Els ha encantat!

Una mena d’aurèola d’entusiasme envoltava en Carl mentre es bevia quasi tot el vi que quedava i s’esplaiava sobre el ple, gesticulant:

—S’han empassat cada paraula. Sabeu què ha dit un d’ells? «Al Partit Liberal tenim un lema que diu que tot es pot fer millor, però avui no es podria haver fet res millor». Han aprovat les modificacions als plans d’ordenació allà mateix i ara tenim les nostres cabanes. —Va assenyalar la finestra—. Després del ple, ha vingut en Willumsen i m’ha dit que havia estat assegut al banc dels espectadors i m’ha felicitat perquè no només ens he fet rics a mi i als meus, sinó que he convertit els ermassos de tots els habitants del poble en autèntics camps petrolífers. En Willumsen lamenta no tenir més terrenys dels que té i m’ha ofert tres milions pel nostre.

—I què li has contestat? —li vaig preguntar.

—Que possiblement és el doble del que valia ahir, però que ara el preu s’ha multiplicat per deu. No, per cinquanta! Salut!

La Shannon i jo vam alçar les copes buides.

—I l’hotel? —va preguntar la Shannon.

—Els ha encantat. De debò. Els retocs que han demanat són mínims.

—Retocs? —Va alçar la cella clara de dalt de l’ull dret.

—Els ha semblat una mica… despullat, crec que era la paraula. Volien una mica més de colorit muntanyenc noruec. Res de què preocupar-se.

—Colorit muntanyenc?

—Detalls. La façana. Volien herba a la teulada i uns quants troncs de fusta aquí i allà. Dos trols grossos de fusta tallada a banda i banda de l’entrada. Foteses així.

—I bé?

En Carl va arronsar les espatlles.

—Els he dit que sí. No big deal.

—Que has fet què?

—Escolta’m, darling, això és psicologia pura. Han de tenir la sensació que manen, que no són una simple colla de pagerols atropellats per un fanfarró del poble que acaba de tornar de l’estranger, oi? Doncs llavors els hem de donar alguna cosa. I jo he fet veure que, per a nosaltres, aquestes concessions eren d’allò més difícils. Així ara els sembla que ja han estirat tant la corda que no demanaran res més.

—Sense concessions —va dir la Shannon—. M’ho vas prometre. —L’ull que el mirava fixament llampeguejava.

—Pren-t’ho amb calma, darling. Quan fem la primera palada d’aquí a un mes, el tema el pilotarem nosaltres i ja se’ns acudirà una explicació pràctica de per què, malgrat tot, no hem aconseguit ficar-hi aquestes carrinclonades. Fins llavors, els farem creure que aconseguiran el que volen.

—Igual que fas creure a tothom que aconseguirà el que vol? —li va preguntar ella. No li havia sentit mai aquella fredor a la veu.

En Carl es va regirar a la cadira.

—Darling, és moment de celebració, no de…

La Shannon es va aixecar en sec. Va sortir a gambades.

—Què ha sigut això? —vaig preguntar després que es tanqués la porta principal.

En Carl va sospirar.

—És el seu hotel.

—Com que seu?

—El va dissenyar ella.

—Ella? No un arquitecte?

—La Shannon és arquitecta, Roy.

—De debò?

—Al meu parer, la millor de Toronto. Però té el seu estil i les seves opinions i, per desgràcia, és una mica com en Howard Roark.

—Una mica com qui?

—L’arquitecte que dinamita la seva pròpia obra perquè no s’ha construït exactament com ell l’ha dissenyat. La Shannon farà xivarri per cada detallet. Si fos una mica més flexible, a banda de ser la millor arquitecta de Toronto, també hauria sigut la més sol·licitada.

—No és que tingui gaire importància, però per què collons no m’has dit que l’hotel l’havia dissenyat ella?

En Carl va sospirar.

—Els plànols estan signats amb el nom del seu despatx d’arquitectes. Em va semblar el més adient. Un projecte liderat per algú que deixa que la seva dona jove i estrangera s’encarregui del disseny serà sospitós automàticament de manca de professionalitat. Per descomptat, tot anirà bé quan vegin el seu historial, però a mi em semblava que no ens calia aquest rebombori abans de tenir a favor els inversors i el govern municipal. I la Shannon hi estava d’acord.

—I per què cap dels dos no m’ho heu dit a mi?

En Carl va obrir els braços.

—Perquè no haguessis d’anar mentint tu també. Bé, no és mentida. Hi surt el nom del despatx, però… Ja m’entens.

—Menys caps per lligar? Menys bales perdudes?

—Càgon, Roy. —Em va clavar aquells ulls tristos tan bonics—. Tinc un milió de coses entre mans i només provo de minimitzar les distraccions. D’acord?

Em vaig xuclar les dents. Devia ser una cosa que havia començat a fer feia poc. El pare ho feia i a mi em solia irritar.

—D’acord —vaig dir.

—Molt bé.

—Parlant de tenir coses entre mans i distraccions: l’altre dia em vaig trobar la Mari al consultori. Es va posar vermella quan em va veure.

—Ah, sí?

—Com si s’avergonyís.

—De què?

—No ho sé. Però després d’aquell assumpte entre tu i la Grete i que marxessis als Estats Units, va provar de venjar-se de tu.

—I com ho va fer?

Vaig respirar fondo.

—Se’m va insinuar.

—A tu? —En Carl va riure amb ganes—. I vas tu i et queixes de mi per no mantenir informada la família?

—Això volia ella, que n’estiguessis informat. I ferir-te.

En Carl va fer que no amb el cap i li va sortir el nostre accent dialectal:

—Càgon l’ou, no subestimis mai una dona ofesa. Vas aprofitar l’oportunitat?

—No —vaig dir—. I quan he vist que s’ha enrogit per vergonya, he caigut que no va aconseguir mai aquella venjança. I que la Mari Aas no és de la mena que obliden, que allò és a dins seu com un quist. Per tant, em sembla que hauries de vigilar amb ella.

—Creus que trama res?

—O que ja ho ha fet. Una cosa tan temerària que se n’avergonyeix quan veu algú de la nostra família.

En Carl es va fregar la barbeta.

—Com ara res que afecti el nostre projecte?

—Pot haver muntat alguna cosa que t’arruïni. Jo només t’ho menciono.

—I tot això ho bases en el fet que et sembla que la vas veure ruboritzar-se així de passada?

—Sé que sembla idiota —vaig dir—, però la Mari no és de les que es ruboritzen, això ho sabem. És una dona segura d’ella mateixa i no hi ha gairebé res que la sufoqui. Però també és una moralista. Recordes aquell collaret que li vas comprar amb uns diners que li vas pispar a l’oncle Bernard?

En Carl va assentir amb el cap.

—Doncs ara semblava com aquella vegada —vaig dir—. Com si hagués participat en alguna cosa dolenta i fos massa tard per penedir-se’n.

—Entesos —va dir en Carl—. Hi estaré atent.

Me’n vaig anar a dormir d’hora. A través del terra sentia en Carl i la Shannon a la sala d’estar. No les paraules, només que es barallaven. Després es van quedar en silenci. Passes a les escales, la porta del dormitori que es tancava. I després els vaig sentir cardar.

Em vaig tapar el cap amb el coixí i vaig cantar «Don’t Go to Strangers» de J. J. Cale mentalment.

19

La neu s’havia fos.

Jo estava dret al costat de la finestra de la cuina, mirant cap a fora.

—On és en Carl? —vaig preguntar.

—Parlant amb els contractistes —va dir la Shannon, que seia a la taula de la cuina darrere meu i llegia l’Os Blad—. Suposo que són al solar.

—L’arquitecta no l’hauria d’haver acompanyat?

Va arronsar les espatlles.

—M’ha dit que ho volia fer sol.

—Què diu el diari?

—Que l’ajuntament ha obert les rescloses. Que ara Os esdevindrà una colònia de vacances per als rics de ciutat i que nosaltres serem els seus servents. Que fora preferible que construíssim un centre d’acollida de refugiats per a les persones que ens necessiten de debò.

—Òndia. Ho ha escrit en Dan Krane?

—No, és una carta al director, però li dediquen un munt d’espai i hi fan referència a la portalada.

—Portada. I què explica en Krane a l’editorial?

—Una història d’un tal pastor Armand. Parla d’uns aplecs de renaixença cristiana i de curacions miraculoses. Però diu que una setmana després que marxés d’Os amb la col·lecta, els malalts tornaven a seure a les seves cadires de rodes.

Vaig riure i vaig estudiar el cel a dalt d’Ottertind, la muntanya que hi ha al sud del llac de Budal. Era ple de senyals contradictoris i donava poques pistes de la mena de temps que ens esperava.

—Així que en Krane no gosa criticar en Carl directament —vaig dir—, però dona veu a qui s’hi atreveix.

—De tota manera, no sembla que hàgim de témer gaire per aquesta banda —va dir la Shannon.

—Potser no per aquesta banda. —Em vaig girar cap a ella—. Si encara creus que pots esbrinar què busca en Kurt Olsen, em sembla que aquest és un bon moment.

El Fritt Fall era la mena de local d’oci que ha de seguir els dictats de les dimensions del mercat. En aquest cas, això significava que havia de satisfer una mica totes les necessitats. Una barra llarga amb tamborets per als cervesers, tauletes de cafè per als famolencs, una pista de ball petita amb llums de discoteca per a qui busca acció, una taula de billar amb un feltre ple de forats per als inquiets i una taula amb travesses i una pantalla de televisió amb curses de trotadors per als esperançats. No sé a qui anava adreçat el gall negre que de tant en tant fatxendejava entre les taules del local, però no feia cap mal a ningú i viceversa, i no atenia ni a les comandes de cervesa ni al seu nom, Giovanni. En qualsevol cas, però, es faria dol el dia que en Giovanni morís i —segons l’Erik Nerell— se servís als clients habituals com a coq au vin una mica corretjut, però agradable.

Eren les tres quan la Shannon i jo vam entrar al local. No hi havia rastre del Giovanni, només dos homes amb els ulls clavats a la pantalla de televisió, en què uns cavalls amb crins ondulants s’amunionaven fent voltes per una pista de graveta. Ens vam asseure en una de les taules a tocar de la finestra i, com havíem quedat, vaig treure el portàtil de la Shannon, el vaig posar a la taula, entre nosaltres, em vaig alçar i vaig anar a la barra, des d’on l’Erik Nerell ens havia estat observant des que havíem entrat, tot i que feia veure que llegia l’Os Blad.

—Dos cafès —li vaig dir.

—D’acord. —Va posar una tassa sota l’aixeta d’un termos gran i en va prémer la part de dalt.

—Cap novetat? —li vaig preguntar.

Em va mirar amb recel. Vaig assenyalar el diari amb el cap.

—Ah, aquí —va dir—. No. Bé… —Va canviar de tassa—. No.

Quan vaig deixar la tassa a la taula davant la Shannon, ella ja havia engegat el portàtil. Em vaig asseure al seu costat. L’estalvi de pantalla era un gratacel quadrat més aviat tètric i, als meus ulls, força vulgar que, segons ella, era una obra mestra: l’edifici IBM de Chicago, dissenyat per un tal Mies.

Vaig donar una ullada al nostre voltant.

—Com vols que ho fem?

—Tu i jo fem petar la xerrada mentre ens bevem el cafè. Per cert, està horrorós, però no faré ganyotes, que ens està mirant.

—L’Erik?

—Sí. I aquells dos que miren la tele també. Quan ens hàgim begut el cafè, agafes el portàtil i fas veure que t’interessa molt alguna cosa. Fins i tot, pots escriure una mica. No alcis els ulls i deixa’m la resta a mi.

—Entesos —vaig dir, i vaig fer un glop de cafè. Tenia raó: tenia un gust horrorós, com de cosa química. Hauria estat preferible aigua calenta sense res—. He buscat «endometriosi» a internet. Diu que si a la manera tradicional no funciona, es pot intentar per inseminació artificial. Us heu plantejat aquesta possibilitat?

Va obrir l’ull de bat a bat. Semblava enfurismada.

—Has sigut tu qui ha dit que féssim petar la xerrada —vaig dir.

—Això no és fer petar la xerrada —va mussitar entre dents—. Això són paraules de pes.

—Puc parlar perfectament de gasolineres —vaig dir, arronsant les espatlles—. O de coses còmiques i humiliants que et passen quan tens el dit del mig de la mà bona encarcarat.

Va somriure. Canviava d’humor com el temps a dos mil metres d’altura, però estar envoltat d’aquell somriure era com entrar en un bany calent.

—Vull tenir fills —va dir—. És el que més vull del món. No és un desig del cap, és clar, sinó del cor.

Va mirar per sobre de la meva espatlla, en direcció a l’Erik. Va somriure com si ell li hagués tornat la mirada. I si l’Erik no sabia què buscava en Kurt? Jo ja no estava tan segur que allò fos bona idea.

—I tu? —em va preguntar.

—Jo?

—Fills.

—Òndia, sí. M’encantaria. Però és que…

—Què?

—No sé si seria gaire bon pare.

—Jo sé que sí, Roy.

—En tot cas, hauria de ser amb una mare que fos tot el que jo no soc. I que comprengués que dur una gasolinera exigeix una gran dedicació de temps.

—El dia que siguis pare potser ja no creuràs que el món només es compon de gasolineres.

—O de gratacels d’alumini anoditzat.

Va somriure.

—És temps.

—És l’hora.

—És l’hora.

Els nostres ulls es van trobar un instant i llavors em vaig apropar l’ordinador, vaig obrir un editor de text i vaig començar a escriure. Vaig deixar que vinguessin les paraules i només em vaig concentrar a lletrejar-les bé. Quan duia una estona fent-ho, vaig sentir que s’aixecava i que creuava la sala. No em calia mirar-la per saber que remenava els malucs més del normal. Aquell coi de balandreig de la soca. Com que seia d’esquena a la barra, tan bon punt vaig sentir que unes cames fregaven un dels tamborets vaig saber que s’havia assegut, que parlava amb l’Erik Nerell i que els seus ulls estaven clavats en ella tal com ho havien estat durant la festa de benvinguda a casa. Mentre jo estava submergit en els meus exercicis d’ortografia, algú es va deixar anar a la cadira de l’altra banda de la taula i per un instant vaig pensar que era la Shannon, que ja havia tornat sense haver aconseguit res i, paradoxalment, em vaig sentir alleujat. No era la Shannon, però.

—Hola —va dir la Grete.

El primer que vaig notar va ser que els rínxols de la permanent se li havien tornat rossos.

—Ei —vaig dir, provant d’indicar-li amb aquesta resposta monosil·làbica que estava d’allò més enfeinat.

—Sí que és una bellesa d’allò més coqueta —va dir la Grete.

Vaig girar automàticament els ulls cap on miraven els seus.

La Shannon i l’Erik s’havien apropat recolzant-se des de banda i banda de la barra a l’extrem curt, de manera que els vèiem de perfil. La Shannon va riure d’alguna cosa, després va somriure i vaig veure que l’Erik entrava al mateix bany calent en què jo acabava d’estar. I potser va ser perquè la Grete em va predisposar amb allò de «bellesa», però ara ho veia. Que la Shannon Alleyne Opgard no era només guapa, sinó bella. Que hi havia alguna cosa en la manera com absorbia la llum i alhora la reflectia. I que jo ni de conya aconseguia treure-li els ulls de sobre. No fins que no vaig tornar a sentir la veu de la Grete:

—Ai, ai, ai.

Em vaig girar cap a ella. Ja no mirava la Shannon, sinó a mi.

—Què?

—No res —va dir amb un mig somriure amarg en aquells llavis de cuc—. On és en Carl, avui?

—Al solar de l’hotel, suposo.

La Grete va remenar el cap i jo vaig intentar no pensar en com ho podia saber.

—Doncs llavors no ho sé. Parlant amb els participants, potser.

—Això ja em quadra més —va dir. Semblava que sospesava la possibilitat de continuar parlant de l’assumpte.

—No sabia que freqüentessis el Fritt Fall —vaig dir per canviar de tema.

Va alçar la mà en què duia les travesses que devia haver agafat de la taula de sota del televisor en entrar.

—Per al pare —va dir—. Tot i que diu que està pensant a jugar-se els diners en l’hotel en comptes dels cavalls. És el mateix principi, segons diu. Una aportació mínima amb la possibilitat de guanys importants. Ho ha entès bé?

—Cap aportació —vaig dir—. Possibilitat d’uns certs guanys, sí. Però també d’una gran factura. Primer s’hauria d’assegurar que es pot permetre el worst-case scenario.

—El guorst què?

—Que tot se’n vagi a la merda.

—Ah, això. —Es va ficar les travesses a la bossa—. Em sembla que en Carl ens ho ha venut millor que tu, Roy. —Em va mirar i va somriure—. Suposo que ho ha fet sempre, però. Saluda’l de part meva. I vigila amb la seva Barbie. Sembla que l’intenta deixar enrere.

Em vaig girar i vaig mirar la Shannon i l’Erik. Havien tret els telèfons i teclejaven alguna cosa. Quan em vaig tornar a girar, la Grete ja marxava.

Vaig mirar la pantalla. Vaig començar a llegir el que havia escrit. A la merda. M’havia tornat boig del tot? Vaig sentir el frec de les potes del tamboret de nou i em vaig apressar a tancar el document i a dir que no quan el programa em va preguntar si el volia desar.

—Ja has acabat? —em va preguntar la Shannon.

—Sí —vaig dir, vaig tancar l’ordinador i em vaig aixecar—. I ara què? —vaig dir quan ens vam haver tornat a asseure al Volvo.

—M’hi jugo el que vulguis que passarà alguna cosa al llarg del vespre —va dir.

Després de dur la Shannon a la granja, vaig anar a la gasolinera a rellevar en Markus, que m’havia demanat acabar abans d’hora aquell vespre.

—Novetats? —vaig preguntar a la Julie.

—No —va dir, i va fer esclatar un globus de xiclet—. L’Alex està de mala llet. Em diu escalfabraguetes. I la Natalie es trasllada.

—A on?

—A Notodden. Ho entenc perfectament; aquí no passa res.

—Res de res —vaig dir, i vaig treure una clau d’un calaix de sota la caixa enregistradora—. Me’n vaig a donar una ullada al taller, d’acord?

Vaig deixar la porta del garatge tancada amb clau i hi vaig entrar per la porta del despatx. L’olor d’aire viciat m’indicava que feia temps que no hi havia estat. Hi ficàvem els cotxes per canviar els pneumàtics si feia massa fred a fora, però la fossa de lubricació gairebé no s’havia fet servir després de tancar el taller. Després que en Carl marxés i jo em quedés sol a la granja, vaig moblar un cau a la part de darrere del taller amb un llit, un televisor i una cuineta. M’hi passava els mesos més freds de l’hivern, quan la carretera que pujava a la granja es tornava a quedar obstruïda per la neu i semblava absurd haver d’escalfar de nou la casa les poques hores que m’estava allà i no a la gasolinera. Vaig tancar les portes del rentador i em vaig dutxar. No havia estat mai tan net. Vaig tornar al taller i vaig revisar el matalàs. Sec. La fogona funcionava. Fins i tot el televisor es va engegar després d’una petita vacil·lació inicial.

Vaig sortir a la nau del taller.

Em vaig plantar al lloc on vam tallar els braços, les cames i el cap del vell Olsen. Més ben dit: on jo els hi vaig tallar. En Carl no va ser capaç ni de mirar, però no passava res. Per què ho hauria d’haver fet? El tractor es va quedar dos dies a fora amb la pala enlaire abans no el vaig dur al rentador i en vaig buidar el contingut, que va passar bé per la graella del desguàs. Després vaig rentar a raig la pala i ja està. Quina sensació tenia en ser al mateix lloc? Hi havia fantasmes? Havien passat setze anys. I aquella tarda i nit tampoc vaig sentir gaires coses. Potser tan sols no tenia marge per als sentiments. I pel que fa als fantasmes, en tot cas vivien a Huken, no aquí.

—Roy —va dir la Julie quan vaig tornar, arrossegant les vocals com si tingués un nom llarguíssim—, que tens cap lloc somiat on voldries anar? —Fullejava una revista de viatges i em va ensenyar una platja on una parella jove amb poca roba es fregia al sol.

—Doncs seria Notodden —vaig dir.

Em va dedicar una ganyota.

—Quin és el lloc més llunyà on has estat?

—No he estat enlloc —vaig dir.

—Au, vinga.

—He estat al sud. I al nord. Però no he anat mai a l’estranger.

—És clar que sí! —Va decantar el cap, estudiant-me, i va afegir, una mica menys categòrica—: Tothom hi ha anat, oi?

—He estat en uns quants llocs llunyans —vaig dir—, però ha sigut aquí. —Em vaig posar el dit del mig embenat al front, amb cura.

—Què vols dir? —Somreia vagament—. És que has estat boig?

—He esquarterat persones i he mort gossos indefensos.

—Sí, i li vas llançar un salvavides a la teva dona quan s’ofegava borratxa de xampany —va dir la Julie rient—. Per què els nois de la meva edat no són graciosos com tu?

—Es necessita temps per arribar a ser graciós —vaig dir—. Temps i esforç.

Quan vaig arribar a la granja aquell vespre, la Shannon seia a les fosques al jardí d’hivern, vestida amb el vell anorac de plomes d’en Carl, una de les meves gorres i una manta de llana a la falda.

—Fa fred, però aquí s’està la mar de bé just després de la posta de sol —va dir—. A Barbados va tan de pressa que, de cop i volta, ja és fosc. I Toronto és tan pla i hi ha tants edificis alts que el sol s’esfuma i prou. Però aquí es pot veure passar tot a moviment lent.

—A càmera lenta.

—Càmera? —va esclafir a riure—. Sí, «a càmera lenta» m’agrada. Perquè passen un munt de coses amb la llum. La llum al llac, la llum a la muntanya, la llum darrere la muntanya. És com si un fotògraf s’hagués tornat boig amb la il·luminació. M’encanta la natura noruega. —I va afegir amb un fervor irònic d’allò més exagerat—: La natura noruega salvatge i nua.

Em vaig asseure al seu costat amb la tassa de cafè que m’havia posat de la cafetera.

—I en Carl?

—Havia de mirar de ficar-se a la butxaca una persona important per al projecte. Té un negoci de vehicles de segona mà.

—En Willumsen —vaig dir—. I fora d’això?

—Fora d’això?

—Ha passat res més?

—Com què?

La lluna va treure el seu rostre pàl·lid a través d’una escletxa a la capa de núvols, com un actor que dona una ullada furtiva al seu públic des de darrere del teló abans que comenci la funció. I a la llum reflectida que li queia a la cara ara veia que era exactament allò: una actriu delerosa de sortir a escena.

—Només s’ha pogut esperar fins a les vuit —va dir, mentre treia la mà de sota de la manta de llana i m’allargava el telèfon—. Li he dit que m’agradava, que aquí m’avorreixo, i li he demanat si em podia enviar unes fotos. Ell m’ha preguntat que quina mena de fotos. Jo li he dit que de natura noruega. Natura noruega salvatge i nua. Preferiblement en plena flor.

—I t’ha enviat això? —Vaig mirar la selfie d’allò més treballada de l’Erik Nerell. Fotopolla era poc. Estava estirat nu davant d’una llar de foc, a sobre d’una cosa que semblava una pell de ren. S’havia untat amb alguna cosa que feia que els músculs en tensió lluïssin. I, al centre de la foto, una erecció impecable.

És cert que la seva cara no sortia a la foto, però hi havia elements de sobres perquè una parella embarassada el reconegués.

—És possible que esgrimeixi que m’ha entès malament —va dir la Shannon—. Però a mi em sembla increïblement ofensiu. I crec que el seu sogre opinarà el mateix.

—El sogre? —vaig dir—. No la dona?

—Hi he pensat una mica. A l’Erik no li ha costat gens saber què m’havia de dir, així que crec que és conscient que a la dona embarassada la pot convèncer a còpia d’explicacions. Prostrar-se, demanar perdó, bla, bla, bla. Amb un sogre, en canvi…

—Hòstia, que dolenta que ets —vaig dir, rient entre dents.

—No —va dir ella, en to seriós—. Soc bona. Estimo els que estimo i faig el que he de fer per protegir-los. Fins i tot si cal fer coses dolentes.

Vaig assentir amb el cap. Alguna cosa em deia que aquesta no era necessàriament la primera vegada que feia una cosa així. Estava a punt de dir-li una cosa quan vaig sentir el so magnífic d’un vuit cilindres americà. Els cons de llum van girar el revolt de les Cabres i després va aparèixer el Cadillac. El vam veure aparcar. En Carl en va baixar, es va quedar dret al costat del cotxe i es va posar el telèfon a l’orella. Parlava en veu baixa mentre es dirigia cap a casa. Em vaig reclinar a la cadira per encendre l’interruptor de la paret de darrere nostre. En Carl va fer un bot quan ens va descobrir, com si fos ell a qui haguessin atrapat amb les mans al plat, mentre que era jo qui no volia que m’enxampessin amagat a les fosques amb la Shannon. Vaig tornar a apagar el llum per indicar que preferíem estar-nos a les fosques, que això era tot. I alhora vaig saber que la decisió que havia pres era la correcta.

—Em traslladaré a baix, al taller —vaig dir fluixet.

—Què? —va dir la Shannon igual de fluixet—. Per què?

—Per donar-vos una mica més d’espai.

—Espai? Però si no tenim altra cosa… Una casa sencera i una muntanya sencera per a només tres persones. No et pots quedar, Roy? Per mi?

Vaig provar de mirar-li la cara a les fosques. Ho deia sincerament o era parlar per parlar? Tanmateix, la lluna s’havia tornat a amagar i ella no va dir res més.

En Carl es va dirigir cap a nosaltres a través de la porta de la sala d’estar.

—I amb això s’acaba el termini per unir-se a la societat col·lectiva de l’Hotel Spa d’Alta Muntanya Os —va dir, i es va deixar anar en una de les cadires de vímet, amb una cervesa oberta a la mà—. Som quatre-cents vint participants, a la pràctica tothom que té patrimoni al poble. El banc ja està a punt i jo he parlat amb els contractistes. En principi, podem fer entrar les excavadores després de la reunió de la societat demà.

—Per excavar què? —li vaig preguntar—. Primer s’haurà de dinamitar.

—Sí, és clar. Era una imatge. És que m’imagino les excavadores com si fossin uns tancs que entraran en aquest cim i el conqueriran.

—Has de fer com els americans i bombardejar-lo abans —vaig dir—. Aniquilar qualsevol forma de vida. Llavors el podràs conquerir.

Vaig sentir que la barba de dos dies li fregava el coll de la camisa quan va girar el cap cap a mi a les fosques. Suposo que es preguntava si amb allò volia dir alguna cosa més. Ves a saber què.

—En Willum Willumsen i en Jo Aas formaran part de la junta —va dir en Carl—. Amb la condició que a la reunió de la societat m’escullin com a conseller delegat.

—Sembla que hi tens control total.

—Ja ho pots ben dir —va dir en Carl—. L’avantatge d’una societat col·lectiva és que, a diferència d’una societat limitada, la llei no exigeix que hi hagi junta, interventor ni totes aquestes eines de control. Nosaltres tindrem junta i interventor perquè ens ho exigeix el banc, però, a la pràctica, el conseller delegat pot gestionar la societat com un dèspota il·lustrat, cosa que fa que tot vagi molt més rodat. —L’ampolla de cervesa va fer gloc-gloc.

—En Roy diu que es trasllada —va dir la Shannon—. Al taller.

—Quin disbarat —va dir en Carl.

—Diu que necessitem espai.

—D’acord —vaig dir—, potser soc jo qui necessita espai. Potser he viscut tant de temps sol que m’he tornat difícil.

—Llavors ens hauríem de traslladar la Shannon i jo —va dir en Carl.

—No —vaig dir—. M’alegro que visqui més d’una persona aquí. I la casa també.

—Doncs llavors tres encara han de ser millor que dos —va dir en Carl, i vaig intuir que posava la mà a la falda de la Shannon—. I ves a saber, un dia potser en serem quatre. —Es va fer un silenci absolut que va durar dos segons i després ho va intentar arreglar—: O no. Això m’ha vingut al cap perquè justament acabo de veure l’Erik i la Gro fent una passejada. Ja està força grossa.

Encara cap resposta. Més gloc-gloc de l’ampolla. En Carl va fer un rot.

—Per què ens estem tan a les fosques quan parlem, nosaltres tres?

Per evitar haver de posar cara de pòquer, vaig pensar.

—Demà parlaré amb l’Erik —vaig dir—. I al vespre em traslladaré.

En Carl va sospirar.

—Roy…

Em vaig aixecar.

—Me’n vaig a dormir. Sou persones fantàstiques i us estimo, però em fa molta il·lusió no haver de veure la cara de ningú quan em llevi al matí.

Aquella nit vaig dormir com un soc.

20

L’Erik Nerell vivia poble enfora. Jo li havia explicat a la Shannon que aquí, quan dèiem «poble enfora», volíem dir seguint la riba del llac de Budal, en direcció cap a on desembocava al riu Kjetter. I que com que el llac tenia forma de V de cap per avall amb el poble justament a l’angle, «poble enfora» i «poble endins» no indicaven cap punt cardinal, sinó quin rumb havies d’agafar des del punt de partida, perquè la carretera principal seguia el llac igualment. L’Aas, en Moe el llauner i en Willumsen vivien poble endins, que es considerava una zona més bona, ja que el terreny era més pla i rebia més sol, mentre que la cabana de l’Olsen i la granja d’en Nerell eren poble enfora, a l’ombra. Poble enfora també hi havia el camí que pujava a la cabana de l’Aas, on en Carl, la Mari, jo i una colla de joves ens solíem colar per fer festa fins que despuntava el dia.

Pensava una mica en tot això mentre conduïa.

Vaig aparcar darrere d’un sleeper Ford Cortina davant del graner. La Gro, la parella de l’Erik, em va obrir la porta i, mentre li preguntava per l’Erik, em demanava com aquells braços curts havien aconseguit estirar-se més enllà d’aquella panxa desbordant fins a la maneta de la porta i em deia que potser havia hagut d’atacar el problema de biaix. Tal com jo tenia pensat atacar aquest assumpte.

—S’està entrenant —va dir, assenyalant el graner.

—Gràcies —vaig dir—. Ja no et queda gaire, oi?

—No —va dir amb un somriure.

—Però tu i l’Erik encara sortiu a passejar als vespres, segons m’han dit?

—És que ha d’airejar la parenta i el gos —va dir la Gro, rient—. Però ara no ens allunyem mai més de tres-cents metres de casa.

L’Erik no em va veure ni em va sentir quan hi vaig entrar. Estava estirat a sobre d’un banc aixecant pesos, respirava fondo i esbufegava quan tenia la barra sobre el pit i bramava quan l’havia de pujar. Em vaig esperar que la barra estigués ficada de nou al suport abans d’entrar al seu camp visual. Es va treure els auriculars i vaig sentir el discant de «Start Me Up».

—Roy —va dir—. Si que has matinat.

—Estàs fort, eh —vaig dir.

—Gràcies. —Es va aixecar i es va posar una jaqueta polar damunt de la samarreta suada, que tenia una foto dels Hollywood Brats. El seu cosí tercer, en Casino Steel, tocava el teclat a la banda i l’Erik sempre insistia que si haguessin triat un moment una mica més oportú, els Hollywood Brats haurien estat més grans que els Sex Pistols i els New York Dolls. Ens havia tocat un parell de cançons seves i jo vaig pensar que el problema no era només l’oportunitat. Però m’agradava que fos tan tenaç. Ben mirat, l’Erik Nerell em queia d’allò més bé. No era això.

—Tenim un problema que hem de solucionar —vaig dir—. Aquest coi de foto que li has enviat a la Shannon no ha provat gens ni mica.

L’Erik es va posar blanc i va parpellejar ràpidament tres vegades.

—Ha vingut a parlar amb mi; no l’hi volia ensenyar a en Carl, perquè, segons ella, es posaria fet una fera. M’ha dit, però, que volia acudir a la policia. Resulta que això, segons la llei, és exhibicionisme.

—No, no. Escolta’m: em va dir…

—Et va dir no sé què de fotos de la natura. Tant se val. Jo l’he convençuda perquè no ho denunciï. Li he explicat que seria un gran enrenou per a tots i traumàtic de collons per a la Gro.

Vaig veure que la musculatura de la mandíbula se li tensava en sentir el nom de la seva parella.

—Quan la Shannon s’ha assabentat que espereu una criatura, m’ha dit que li ensenyaria la foto al teu sogre, perquè decidís què s’havia de fer. I em sap greu, però la Shannon és una dona d’allò més decidida.

L’Erik continuava amb la boca oberta, però ara no en sortia res de res.

—He vingut perquè et vull ajudar. Per veure si la puc aturar. Ja saps que no m’agrada l’escàndol.

—Sí —va dir l’Erik, amb un signe d’interrogació gairebé inaudible al final.

—Per exemple, no m’agrada que la gent es dediqui a furgar a la nostra propietat, al lloc on van morir la mare i el pare. I en cas que ho facin, almenys vull saber què passa.

L’Erik va tornar a parpellejar, com si amb els ulls volgués indicar que entenia que jo buscava una barata.

—L’Olsen enviarà gent allà baix a Huken tant sí com no, oi?

L’Erik va assentir amb el cap.

—Ha encomanat un vestit de protecció d’Alemanya. S’assembla una mica als que fan servir els equips de desactivació de bombes. Et protegeix, tret que et caigui un bon roc a sobre, i, a més, et permet moure’t.

—Què busca?

—L’únic que sé és que l’Olsen hi vol baixar, Roy.

—No. Ell no hi baixarà, hi baixaràs tu. I llavors et deu haver explicat què has de buscar.

—Si ho sabés, no estaria autoritzat a explicar-ho, Roy, ho has d’entendre.

—És clar —vaig dir—. I tu has d’entendre que em sembli que no estic autoritzat a aturar una dona que ha sigut tan i tan ultratjada com la Shannon.

L’Erik Nerell seia al banc i em mirava fixament amb ulls de mussol, les espatlles arronsades i les mans a la falda. «Start Me Up» encara brunzia als auriculars, que eren al banc entre les seves cuixes.

—M’heu enganyat —va dir—. Tu i aquesta bandarra. És allà baix, oi?

—El què?

—El telèfon mòbil de l’antic policia rural.

Manejava el volant del Volvo amb una mà mentre agafava el telèfon amb l’altra.

—Es van rebre senyals del telèfon mòbil d’en Sigmund Olsen fins a les deu en punt la nit que va desaparèixer.

—De què estàs parlant? —va grunyir en Carl. Feia veu de ressaca.

—Quan està engegat, un telèfon mòbil emet un senyal cada mitja hora, que enregistren les estacions base que donen cobertura al telèfon. És a dir, la lectura de l’estació base és una mena de llibre de registre que recull on és el telèfon en cada moment.

—I?

—En Kurt Olsen ha anat a la ciutat fa poc a parlar amb l’operador de telefonia i ha obtingut les dades del dia que va desaparèixer el seu pare.

—Tenen dades de fa tant de temps?

—Això sembla. El telèfon d’en Sigmund Olsen està registrat en dues estacions base. Això indica que ell, o almenys el seu telèfon, no pot haver estat a la zona de la cabana en el moment en què aquell testimoni diu que va sentir un cotxe aturar-se i un motor de barca posar-se en marxa, ja que això va passar després que es fes fosc. Per contra, les estacions base indiquen que en aquell moment el seu telèfon es trobava en una zona que només abasta la nostra granja, Huken, la granja d’en Simon Nergard i el bosc que hi ha entre allà i el poble. I això no quadra amb el fet que diguessis a la policia que en Sigmund Olsen va marxar amb cotxe de la nostra granja a dos quarts de set del vespre.

—No els vaig dir cap a on es dirigia, només que va marxar amb cotxe de la granja. —Ara en Carl semblava ben despert i lúcid—. Ves a saber si es va aturar en un lloc entre casa nostra i el poble. I potser el cotxe i la barca que va sentir aquell testimoni després de fer-se fosc pertanyien a algú altre. Al cap i a la fi, hi ha més cabanes que no la de l’Olsen, allà fora. O potser el testimoni no recordava bé l’hora, que allò no era precisament res que cridés l’atenció.

—Concordo amb tu —vaig dir, i vaig veure que m’aproximava a un tractor—. Que sorgeixin preguntes sobre la cronologia no és el que em preocupa més, però. És si en Kurt troba el telèfon a Huken. Perquè segons l’Erik Nerell és això el que en Kurt vol buscar allà baix.

—Collons. Però pot ser allà, doncs? No ho vas endreçar tot?

—Sí —vaig dir—. I no hi quedava cap objecte seu. Però recordes que s’havia començat a fer fosc quan vam hissar el cos, que vaig sentir que queien unes pedres que s’havien desprès i em vaig amagar a l’interior de les restes del cotxe?

—Sí?

Vaig passar a l’altre carril. Tot i que vaig veure que el tractor era massa a prop del revolt, ho vaig fer igualment. Vaig accelerar, em vaig ficar davant del tractor on començava el revolt i vaig veure pel retrovisor que el conductor remenava el cap.

—No van caure pedres, sinó el seu telèfon. El duia en una d’aquestes fundes de cuir que s’agafen amb un clip al cinturó. I quan el vam arrossegar al llarg de la paret de la muntanya, es va deixar anar i va caure, però jo no ho vaig veure, a les fosques.

—Per què n’estàs tan segur?

—Perquè també m’ha fet recordar una altra cosa. Que faltava alguna cosa quan vaig inspeccionar el cadàver. Més tard, quan érem al taller i l’havíem d’esquarterar, li vaig treure el cinturó i li vaig tallar la roba. Li vaig escorcollar les butxaques per retirar tots els objectes metàl·lics abans de deixar la resta en mans del Fritz. Hi havia monedes, la sivella del cinturó i un encenedor. Però cap telèfon mòbil. Collons, ni tan sols hi vaig pensar, i això que sabia perfectament que duia aquell coi de funda de cuir.

En Carl es va quedar en silenci una estona.

—Llavors què fem? —em va preguntar.

—Hem de tornar a baixar a Huken —vaig dir—. Abans que en Kurt.

—I quan és això?

—En Kurt va rebre el vestit de protecció ahir. L’Erik es reunirà amb ell i se l’emprovarà ara a les deu i després aniran directament a Huken.

La respiració d’en Carl crepitava a través del telèfon.

—Càgon tot —va dir.

21

Era com si la repetició —aquest segon descens— anés més a poc a poc i alhora més de pressa. Més de pressa, perquè ja havíem resolt els problemes pràctics i, de fet, en recordàvem les solucions. Més a poc a poc, perquè havia d’anar de pressa, ja que no sabíem quan arribarien en Kurt i l’equip d’escaladors. Tenia la mateixa sensació que en aquells malsons en què et persegueixen i tu vols arrencar a córrer, però és com si ho fessis dins de l’aigua. La Shannon s’havia apostat a l’extrem del revolt de les Cabres, des d’on podria veure els vehicles que tombessin des de la carretera principal.

En Carl i jo vam fer servir la mateixa corda que l’última vegada, cosa que significava que en Carl sabia exactament fins on havia de dur el Volvo marxa enrere cap a la vora perquè jo arribés a baix.

Quan finalment vaig tocar de peus a terra, amb la cara contra la paret de pedra, em vaig deixar anar de la corda i després em vaig girar lentament. Disset anys. Aquí baix, però, era com si el temps s’hagués aturat. Com que a la banda sud hi havia una paret més baixa però parcialment sortint, aquí no queia la pluja directament, sinó que baixava a poc a poc per la paret vertical més alta que descendia des del revolt de les Cabres i es desaiguava entre les pedres. Probablement per això —cosa ben rara— les restes del cotxe estaven tan poc rovellades i els pneumàtics, tot i que semblaven una mica podrits, estaven sencers. Tampoc s’havia instal·lat cap animal a l’interior del Cadillac del pare i la tapisseria dels seients i els revestiments semblaven intactes.

Vaig mirar el rellotge. Dos quarts d’onze. Merda. Vaig tancar els ulls i vaig provar de recordar on havia sentit el cop sec a terra aquella vegada. No, feia massa temps, d’allò. Sense altres forces en joc, tret de la gravetat, el telèfon devia haver caigut en vertical des del cadàver. La línia de plomada. El mateix pensament que quan vaig treure l’Olsen d’allà. La línia de plomada. Aquella senzilla llei de la física que diu que les coses que no tenen velocitat horitzontal cauen en línia recta. Tanmateix, aquella vegada havia allunyat aquest pensament de manera conscient i ara també el podia allunyar. Duia una llanterna i vaig començar a buscar entre els rocs del costat de la paret per on baixava la corda. Com que ho havíem repetit tot, fent marxa enrere amb el cotxe pel mateix camí estret d’allà dalt, jo ja sabia que el telèfon devia haver caigut més o menys per aquella zona. Malgrat això, hi havia cent llocs diferents entre les pedres per on hauria pogut lliscar i amagar-se. I, per descomptat, podia haver rebotat i haver acabat en un altre lloc. Com que era a dins d’una funda de cuir, almenys no n’hi hauria trossos escampats per tot arreu. Havíem tingut sort. Amb el benentès, és clar, que trobés aquell trasto dels collons.

Sabia que havia de ser sistemàtic, no deixar-me arrossegar pels pressentiments d’on em feia la sensació que era, ni córrer com les gallines que la mare era incapaç de subjectar després que el pare les degollés. Vaig definir una zona quadrada on era plausible suposar que devia ser el telèfon i vaig iniciar la cerca pel cantó superior esquerre. Em vaig agenollar i vaig començar a buscar, aixecant les pedres que no eren massa grosses i fent llum als buits entre les que sí que ho eren. Als buits en què no podia veure res ni sentir amb el tacte, vaig fer servir l’smartphone i el pal de selfie d’en Carl. Vaig posar la càmera en mode de gravació de vídeo i vaig encendre la llanterna del mòbil.

Havia passat un quart d’hora, havia arribat al mig del quadrat i havia ficat el pal entre dues pedres tan grosses com una nevera quan vaig sentir la veu d’en Carl a dalt.

—Roy…

Jo ja sabia què passava.

—La Shannon els veu venir!

—On són? —vaig dir a crits.

—Ara comencen a pujar les costes!

Teníem tres minuts com a molt. Vaig treure el pal i vaig reproduir la gravació. Vaig fer un bot en veure un parell d’ulls a les fosques. Un coi de ratolí. Va girar el cul contra la llum i va desaparèixer remenant la cua. I llavors el vaig veure. La funda negra de cuir estava rosegada, però no hi havia dubte. Era el telèfon de l’antic policia rural Olsen.

Em vaig ajeure de panxa a terra i vaig estirar el braç per sota del bloc de pedra, però no hi arribava. Els dits esgarrapaven el granit o l’aire. Càgon tot! Si jo l’havia trobat, ells també el trobarien. Havia d’apartar aquell coi de pedra. Vaig posar l’esquena contra la pedra, vaig doblegar els genolls, vaig recolzar els peus contra la paret de la muntanya i vaig fer força. No es va moure.

—Ara són al revolt del Japó! —va dir en Carl a crits.

Ho vaig intentar una altra vegada. Sentia com la suor em traspuava del front i que els músculs i els tendons estaven a punt de trencar-se. Que potser es movia una mica, aquella pedra? Em vaig tornar a tensar i vaig notar que sí, que alguna cosa es movia. A la meva esquena. Vaig cridar de dolor. La mare que ho va parir! Em vaig desplomar. Em podia moure? Sí, hòstia, només em feia un mal de collons.

—Ara són…

—Trepitja l’accelerador i avança dos metres quan et digui que acceleris!

Vaig estirar la corda. No en tenia prou per lligar-la més d’una vegada al voltant d’aquella pedra i vaig fer el que el pare anomenava un nus bowline, un as de guia. Em vaig posar darrere la pedra, preparat per empènyer si el Volvo només l’aconseguia alçar una mica.

—Accelera!

Vaig sentir que el motor s’embalava i de sobte va caure una pluja de pedretes i una em va encertar la clepsa, però notava que aquella pedra s’enlairava i em vaig llançar contra ella com si fos un linebacker americà. La pedra es va quedar allà oscil·lant mentre continuava caient una pluja de grava enviada pels pneumàtics del Volvo, que patinaven. Llavors es va alçar del tot. Va pujar una mena de mal alè d’humitat del terra. Fins i tot vaig veure unes bestioles que pul·lulaven i fugien de la llum sobtada en agenollar-me a agafar el telèfon. Al mateix temps, es va sentir un cop sec. Vaig alçar els ulls i vaig veure que s’havia trencat un extrem desgastat de la corda, que pujava a tota velocitat per la paret, i que la pedra tornava cap a mi. Vaig fer un bot enrere. Vaig aterrar de cul, tremolant i esbufegant, i em vaig mirar embadalit aquella pedra, que s’havia tornar a posar a lloc, com si fos una mandíbula de què m’acabava d’escapolir.

El Volvo es va aturar. En Carl devia notar que ja no hi havia resistència. En canvi, sentia un altre motor, el murmuri de tractor d’un Land Rover que maldava per pujar el pendent costerut. El so m’arribava bé, per tant, encara podien estar a un parell de revolts, però l’extrem de la corda es trobava set o vuit metres paret amunt.

—Fes marxa enrere! —vaig exclamar, mentre deslligava el tros de corda trencat que envoltava la pedra, l’enrotllava i me l’embotia a la butxaca de la jaqueta damunt de l’antic mòbil de l’Olsen.

L’extrem de la corda de la paret havia baixat, però encara era a gairebé tres metres i em vaig adonar que en Carl havia fet marxa enrere del tot fins a la vora del precipici. Em vaig agafar a una pedra amb la mà bona —l’esquerra— per escalar i vaig notar que es movia tot el bloc. Després de mentir sobre les esllavissades de pedra que sentíem, resulta que estaven soltes de debò! Però no tenia altre remei. Vaig posar la mà dreta en un sortint i, per sort, l’esquena em feia tant de mal que no vaig parar atenció al dolor del dit del mig. Vaig posar els peus a dalt del bloc, les mans més amunt, vaig moure les cames fins que el cul va sobresortir com si fos una eruga, em vaig estirar i vaig agafar la corda amb la mà dreta. I ara què? Havia de fer servir l’altra mà per agafar-me i no podia fer cap nus amb una sola mà.

—Roy! —Era la veu de la Shannon—. Ja enfilen l’últim revolt.

—Accelera! —vaig exclamar, agafant la corda mig metre més amunt al mateix temps que li pegava una volta i mitja al voltant del dors de la mà—. Més!

Vaig sentir que la Shannon transmetia el missatge a dalt i, quan vaig notar que la corda m’estirava cap amunt, em vaig agafar també amb la mà esquerra alhora que tensava els abdominals, alçava les cames i posava els peus contra la paret de la muntanya. A continuació, vaig engegar a córrer directament cap al cel. Havia demanat a en Carl que accelerés més, no perquè l’Olsen i companyia s’estiguessin aproximant, sinó perquè no es pot aguantar gaire penjat d’una corda agafant-te només amb les mans. I m’imagino que aquell matí devia establir una mena de rècord mundial dels cent metres verticals. També crec que, com els millors velocistes del món, no vaig respirar ni una vegada. Només pensava en l’abisme que creixia a sota meu, en la mort que es feia més segura cada segon que passava, cada deu metres que recorria. I quan vaig saltar per la vora al revolt de les Cabres, no vaig relaxar les mans, sinó que em vaig agafar més fort i em vaig deixar arrossegar uns quants metres per la grava fins que em va semblar que era segur deixar-me anar. La Shannon em va ajudar a aixecar-me, vam anar corrent al cotxe i hi vam pujar d’un salt.

—Puja cap a la part de darrere del graner —vaig dir.

En tombar cap al terreny fangós, vaig veure que el Land Rover de l’Olsen venia pel revolt de les Cabres. Esperava que no ens veiés ni a nosaltres ni la corda que serpentejava com una anaconda per la gespa darrere del Volvo.

Em vaig quedar assegut al seient del davant recuperant l’alè, mentre en Carl sortia i començava a estirar i enrotllar la corda. La Shannon va anar corrent a la cantonada del graner i va donar un cop d’ull al revolt de les Cabres.

—S’han aturat allà baix —va dir—. Sembla que els acompanya un… Com dieu beekeeper?

—Apicultor —va dir en Carl—. Els deu fer por que hi hagi vespes.

Vaig esclatar a riure i, en sacsejar-me, semblava que algú m’estigués clavant ganivets a l’esquena.

—Carl —vaig dir en veu baixa—, com és que vas dir ahir al vespre que vas anar a can Willumsen?

—Què?

—En Willumsen viu poble endins. L’Erik i la seva dona, que vas veure fer un tomb al vespre, viuen poble enfora.

En Carl no em va contestar.

—Tu què creus? —va preguntar al final.

—Doncs que vols que faci suposicions —vaig dir—. Així pots sospesar si les confirmes en comptes de dir la veritat, oi?

—Molt bé —va dir en Carl, mirant pel retrovisor per assegurar-se que la Shannon encara era a la cantonada del graner espiant l’Olsen i companyia—. Et podria haver dit que havia de fer un tomb amb el cotxe per pensar. I hauria sigut força exacte. Resulta que ahir el contractista principal va apujar sobtadament el pressupost un quinze per cent.

—Com és això?

—Han estat aquí i ajornen l’inici de les obres perquè opinen que no els hem explicat bé les condicions del terreny ni que està exposat a les inclemències del temps.

—I què en diu el banc?

—No ho saben. I ara que he venut la contracta als participants per quatre-cents milions, no puc presentar un sobrecost al pressupost de seixanta milions ja abans de començar.

—Llavors què faràs?

—Enviar a cagar el contractista principal i acordar les coses directament amb els subcontractistes. És més feina, perquè hauré de bregar amb els fusters, els paletes, els electricistes…, amb tots plegats, i fer-ne un seguiment. Però serà molt més barat que si el contractista principal incrementa el deu o el vint per cent el pressupost només per contractar una empresa d’electricistes.

—Però no va ser per això que vas anar poble enfora ahir, oi?

En Carl va fer que no amb el cap.

—És que…

Es va aturar quan es va obrir la porta de darrere i la Shannon es va asseure al seient.

—Estan preparant el descens —va dir ella—. Pot trigar. De què parlàveu?

—En Roy em preguntava on vaig anar ahir. Estava a punt d’explicar-li que vaig anar amb el cotxe a la cabana de l’Olsen, que vaig baixar al cobert i que vaig provar d’imaginar-me tot el que va haver de passar en Roy allà aquell vespre. —En Carl va respirar fondo—. Vas escenificar un suïcidi i vas estar a punt d’ofegar-te, Roy. I tot plegat per salvar-me. No te’n canses, Roy?

—Cansar-me’n?

—D’haver de treure’m les castanyes del foc.

—Que l’Olsen caigués a Huken no va ser culpa teva —vaig dir.

Em va mirar. I no sé si veia en què pensava. En la línia de plomada. La d’en Sigmund Olsen, que va aterrar a la part de darrere del cotxe, a cinc metres de la paret. No sé si va ser això el que va fer que respirés fondo i comencés a parlar:

—Roy, has de saber una cosa d’aquell dia…

—Sé el que em cal saber —el vaig interrompre—. I és que soc el teu germà gran.

En Carl va assentir amb el cap. Somreia, però semblava que estava a punt de plorar.

—És així de senzill, Roy?

—Sí —vaig dir—. En el fons, sí.

22

Quan van acabar de treballar al fons del revolt de les Cabres, estàvem asseguts a la cuina bevent cafè. Jo havia agafat els prismàtics i enfocava les cares d’allà baix. Eren les tres, havien estat traginant gairebé quatre hores i vaig entreobrir la finestra perquè sentíssim els crits d’en Kurt Olsen. Sense la cigarreta habitual, els llavis d’en Kurt formaven paraules inconfusibles i semblava que ja no estava vermell només per un excés de radiació ultraviolada. El llenguatge corporal de l’Erik expressava més indiferència i probablement ganes de marxar d’allà. Potser intuïa que l’Olsen sospitava alguna cosa. Els dos que ajudaven el policia rural i en Nerell semblaven una mica confosos. És probable que no en sabessin res, de l’objectiu de l’operació, ja que l’Olsen era prou conscient de les xafarderies del poble per mantenir-lo en need-to-know basis, com se sol dir.

Un cop l’Erik es va haver tret aquell vestit de desactivador d’explosius tan còmic, ell i els altres dos van pujar al Land Rover d’en Kurt, mentre en Kurt es quedava palplantat amb el cap girat cap a casa nostra. Ja m’adonava que no ens podia veure amb la llum del sol directament a la finestra, però potser el vidre dels prismàtics centellejava. I potser havia vist les marques recents de derrapades de pneumàtics i el rastre d’una corda a la grava. O potser és que soc paranoic i prou. Sigui com vulgui, abans de pujar al cotxe i marxar, va tirar una escopinada a terra.

Vaig rondar d’habitació en habitació agafant les meves coses, si més no, les que calculava que em farien falta. I tot i que no anava gaire lluny i, per descomptat, no em calia pensar en tot, ho vaig fer. Vaig fer les maletes com si no hi hagués de tornar mai més.

Quan era al dormitori infantil ficant l’edredó i el coixí dins d’una bossa blava d’IKEA, vaig sentir la veu de la Shannon darrere meu.

—És així de senzill?

—Traslladar-se? —li vaig preguntar sense girar-me.

—Que ets el seu germà gran. Per això sempre l’ajudes?

—Per què, si no?

Va entrar a l’habitació i va tancar la porta. Es va recolzar a la paret amb els braços plegats.

—Una vegada vaig clavar una empenta a una amiga del second grade de primària. Es va copejar el cap contra l’asfalt. Poc després va començar a dur ulleres. Mai no s’havia queixat de la vista i jo estava convençuda que allò era culpa meva. No ho vaig dir, però tenia l’esperança que em clavés una empenta perquè jo també em copegés el cap contra l’asfalt. Quan fèiem cinquè i ella encara no havia tingut nòvio i deia que era per les ulleres, implícitament també me’n culpava i m’estava més amb ella del que realment volia. Sempre li havia costat aprendre, però quan va haver de repetir sisè, jo estava segura que es devia al cop al cap. Així que jo també vaig repetir sisè.

La vaig aturar.

—Que vas fer què?

—Feia campana, no m’estudiava mai la lliçó i als exàmens contestava malament a posta, fins i tot les preguntes més òbvies.

Vaig obrir l’armari i vaig començar a ficar samarretes, mitjons llargs i calçotets plegats dins d’una bossa.

—I després li va anar bé?

—Sí —va dir la Shannon—. Va deixar de dur ulleres. I un dia la vaig enxampar amb el meu nòvio. Em va dir que li sabia molt de greu i que esperava que un dia jo tingués l’ocasió de trencar-li el cor tal com ella m’havia trencat el meu.

Vaig somriure i vaig ficar la placa de matrícula de Barbados a la bossa.

—I quina lliçó en treus?

—Que, de vegades, el sentiment de culpa es malbarata i no fa servei a cap de les parts.

—Vols dir que em sento culpable d’alguna cosa?

Va decantar el cap.

—És així?

—De què?

—No ho sé.

—Jo tampoc —vaig dir, tancant la cremallera de la bossa.

Quan estava a punt d’obrir la porta, em va posar la mà al pit. El contacte em va fer sentir una fiblada d’escalfor i de fred alhora.

—En Carl no m’ho ha explicat tot, oi?

—Tot de què?

—De vosaltres dos.

—Mai és possible explicar-ho tot —vaig dir—. De ningú.

Llavors vaig sortir per la porta.

En Carl m’esperava al hall de la mare i em va fer una abraçada forta, càlida i silenciosa.

I després vaig sortir de casa.

Vaig tirar les bosses al seient del darrere del cotxe, hi vaig pujar, vaig donar un cop amb el front al volant, vaig fer girar la clau del contacte i vaig accelerar cap al revolt de les Cabres. I per un instant aquella possibilitat em va passar pel cap. Una solució permanent. I un munt de restes de cotxes i cadàvers que creixia i creixia.

Tres dies després era al camp de l’Os FK, sentint que gairebé em penedia d’haver girat el volant al revolt de les Cabres. Plovia a bots i barrals, feia cinc graus i el partit anava 0-3. No és que això últim em molestés, perquè el futbol tant se me’n fot. Tanmateix, m’acabava d’adonar que l’altre partit, el que jugàvem contra l’Olsen i el passat, que em pensava que havíem guanyat, no havia arribat ni al descans.

23

En Carl em va venir a buscar amb el Cadillac.

—Gràcies per acompanyar-me —em va dir, mentre feia voltes pel taller.

—Contra qui jugàvem? —vaig preguntar, mentre em posava les botes d’aigua.

—No me’n recordo —va dir en Carl, que s’havia aturat davant del torn—. Però, pel que sembla, és un partit que hem de guanyar per evitar el descens.

—A quina divisió?

—Què et fa pensar que sé més de futbol que tu? —Va passar la mà per les eines penjades a la paret, les que en Willumsen no s’havia endut—. Collons, he tingut uns quants malsons sobre aquest lloc. —Potser reconeixia unes quantes de les que vaig fer servir per a l’esquarterament—. Sobre aquell vespre. Vaig vomitar, oi?

—Una mica —vaig dir.

Va riure entre dents. I jo vaig recordar una cosa que deia l’oncle Bernard. Que amb el temps tots els records es tornen bons.

Va agafar una ampolla de plàstic del prestatge.

—Encara fas servir aquest netejador?

—El Fritz? I tant. Ara tenen prohibit fabricar-lo tan concentrat, però. Normes de la UE. Ja estic.

—Doncs marxem, vinga —va dir en Carl, somrient, i va agitar la gorra—. «Força Os, fas un mos i n’escups un tros!». Te’n recordes?

Me’n recordava, però la resta del públic local —si fa no fa, cent cinquanta ànimes tremoloses— semblava haver oblidat el crit d’ànim d’aquella època. O bé no trobaven motius per animar, ja que perdíem 0-2 amb només deu minuts jugats.

—Recorda’m a què hem vingut —li vaig dir a en Carl.

Estàvem drets a la part inferior de la graderia de fusta, que feia set metres d’amplada i dos metres i mig d’alçada, si fa no fa, i estava situada enmig de la banda oest del camp de gespa artificial. Estava patrocinada per la Caixa d’Estalvis d’Os, cosa que es feia saber ostensiblement en uns cartells. Com que tothom ho sabia, no calia anunciar que en Willumsen havia donat la gespa artificial que havien posat damunt de l’antic camp de terra. En Willumsen afirmava que l’havia comprat de segona mà, però poc usada, a un dels millors clubs de l’est, però la veritat és que era una capa vella de quan es va començar a fer servir gespa artificial, de l’època en què els equips difícilment abandonaven el camp sense cremades, turmells torçats i almenys un lligament creuat esquinçat. A més, en Willumsen l’havia aconseguit de franc a canvi d’anar a treure-la abans que en posessin una de moderna i menys perillosa per a la salut.

La graderia donava una certa panoràmica, però servia sobretot per arrecerar-se del vent de ponent i feia de llotja VIP no oficial per als col·laboradors del club, és a dir, els potentats del poble, que ocupaven la fila de dalt de tot de les set que hi havia en total. Hi havia el president del club i alcalde, en Voss Gilbert; el director de la Caixa d’Estalvis d’Os, el logotip de la qual també estava estampat al pit dels uniformes blaus de l’Os FK, i en Willum Willumsen, que havia aconseguit encastar Vehicles de Segona Mà i Desballestador Willumsen a l’esquena de les samarretes, a sobre dels números.

—Som aquí perquè volem demostrar el nostre suport a l’equip del poble —va dir en Carl.

—Doncs ja els pots començar a animar —vaig dir—. Ens estan fent pols.

—Avui només demostrarem que ens en preocupem —va dir en Carl—. Així, l’any que ve, quan donem suport econòmic al club, sabran que ve de dos aficionats de debò que l’han seguit en els moments bons i en els dolents.

Vaig esbufegar.

—És el primer partit que veig en dos anys i tu en fa quinze que no has estat aquí.

—Però farem acte de presència als tres partits a casa que queden aquesta temporada.

—Encara que ja hagin descendit?

—Perquè ja hauran descendit. No els hem fallat a l’hora de la derrota; aquestes coses es noten. I quan rebin els diners, s’oblidaran de tots els partits en què no hem fet acte de presència. Per cert, que a partir d’ara no direm «ells», sinó «nosaltres». El club i els Opgard són un.

—Com és això?

—Perquè l’hotel necessita tota la bona voluntat que pugui aconseguir. Ens han de veure com a col·laboradors. La temporada que ve, el club comprarà un davanter d’allò més bo de Nigèria i on ara hi diu «Caixa d’Estalvis d’Os» a l’uniforme, hi dirà «Hotel Spa d’Alta Muntanya Os».

—Vols dir un jugador professional?

—No, estàs boig? Però en conec un que coneix un nigerià que treballa a l’Hotel Radisson a Oslo i que ha jugat a futbol. No sé si és bo o no, però li oferirem la mateixa feina al nostre hotel, però més ben pagada. Així potser vindrà.

—Sí, per què no? —vaig dir—. De tota manera, difícilment serà pitjor que aquests. —Al camp, el nostre lateral esquerre acabava de provar de fer una planxa sota la pluja, però en aquelles tiretes de plàstic color verdet encara hi havia fricció més que suficient i s’havia precipitat i havia aterrat de panxa a terra cinc metres davant del jugador que conduïa la pilota.

—I llavors vull que tu i jo ens plantem allà dalt —va dir en Carl, assenyalant cap enrere, cap a la fila de dalt de tot.

Em vaig mig girar. A banda del director de la caixa i d’en Willumsen, hi havia el nou alcalde, en Voss Gilbert. En Carl m’havia explicat que havia accedit a fer el tret d’inici oficial de les obres amb el primer cop de pala. En Carl ja havia signat acords amb els contractistes més importants i, com que ara corria pressa posar-se en marxa abans no arribés la glaçada, l’inici de les obres s’havia avançat.

Quan em vaig tornar a girar, vaig veure en Kurt Olsen, que estava dret davant de la banqueta parlant amb l’entrenador de l’Os FK. Es notava que l’entrenador semblava molest, però estava clar que no podia rebutjar obertament els consells de l’antic pitxitxi de l’Os. En Kurt Olsen em va veure i llavors li va posar la mà a l’espatlla, li va donar unes últimes indicacions i va gambar camatort cap a nosaltres.

—No sabia que als nois de ca l’Opgard els interessava el futbol —va dir amb la cigarreta balancejant-se-li als llavis.

En Carl va somriure.

—Ai, recordo quan vas marcar a la copa contra aquell equip de Primera, l’Odd.

—Sí —va dir l’Olsen—. Vam perdre aquell partit 9-1.

—Kurt! —va exclamar una veu darrere nostre—. Hauries d’haver sortit tu a jugar, Kurt!

Riures. En Kurt Olsen va alçar la cigarreta amb un somriure mig burleta cap a la persona en qüestió i va assentir amb el cap. Després es va tornar a concentrar en nosaltres.

—Sigui com vulgui, ja em va bé que hàgiu vingut, perquè et volia fer una pregunta, Carl. I tu també ho pots sentir, Roy. Ho fem aquí o de camí cap a la parada de frankfurts?

En Carl dubtava.

—Un frankfurt és bona idea —va dir.

Vam anar entre ratxes de vent i pluja cap a la parada de frankfurts, que era una mica lluny, darrere d’una de les porteries. M’imagino que els ulls dels altres espectadors ens seguien, perquè amb un 0-2 al marcador i la recent decisió de l’ajuntament, era molt probable que en aquell moment en Carl Opgard fos més interessant que l’Os FK.

—És sobre la cronologia del dia que el meu pare va desaparèixer —va dir en Kurt Olsen—. Vas dir que va marxar d’Opgard a dos quarts de set. Correcte?

—Fa molt de temps, d’això —va dir en Carl—. Però sí, si és això el que diu a l’informe.

—Això hi diu. Però els senyals que van captar les estacions base indiquen que el telèfon del meu pare es trobava als voltants de la vostra granja fins a les deu d’aquell vespre. Després d’això no hi ha res. Pot ser que s’esgotés la bateria, que algú tragués la targeta SIM o que es malmetés el telèfon. O que s’enterrés en un lloc tan fondo que ja no n’arribessin els senyals. Sigui com vulgui, això significa que hem d’inspeccionar la zona que envolta la granja amb detectors de metalls. Significa que allà no es pot tocar res i que aquest inici d’obres que m’ha arribat a les orelles s’ha d’ajornar fins a nou avís.

—Q-què? —va tartamudejar en Carl—. Però…

—Però què? —L’Olsen es va aturar davant de l’arc de la parada dels frankfurts, es va acariciar el bigoti i el va mirar amb calma.

—De quant de temps estem parlant?

—Bé… —L’Olsen va treure el llavi inferior. Semblava que feia càlculs—. És una zona gran. Tres setmanes. Potser quatre.

En Carl va esbufegar.

—Mare meva, Kurt, això ens costarà un ull de la cara. Tenim terminis de construcció concertats amb els contractistes. I la glaçada…

—Em sap greu —va dir l’Olsen—, però la investigació d’una mort sospitosa no pot tenir en compte les teves ànsies de lucre.

—No parlem només del meu lucre —va dir en Carl, amb la veu una mica tremolosa—. Es tracta del poble. I em sembla que descobriràs que en Jo Aas opina el mateix.

—L’exalcalde, vols dir? —En Kurt va alçar un dit cap a la senyora de la parada de frankfurts, que aparentment ho va interpretar bé, perquè va agafar les pinces i les va ficar dins de l’olla que tenia al davant—. Abans he parlat amb el nou, que és qui decideix. En Voss Gilbert, aquell d’allà dalt. —L’Olsen va assenyalar la graderia amb el cap—. Quan en Gilbert ha sentit el que opinava de l’assumpte, la cosa que més li ha preocupat era que es divulgués que el promotor del nou projecte hoteler està implicat en un possible cas d’assassinat. —L’Olsen va agafar el paper vegetal amb el frankfurt—. Però m’ha dit que, evidentment, no em podia aturar.

—I què direm a la premsa? —vaig preguntar—. Quan fem públic que s’ha d’ajornar l’inici de les obres.

En Kurt Olsen es va girar i em va clavar els ulls. Va fer un mos al frankfurt, que va emetre un so humit i anodí.

—Doncs, sincerament, no ho sé —va dir, amb la boca plena de budells de porc—. Però sí, em sembla que a en Dan Krane l’assumpte li semblarà interessant. Bé, ja tinc la resposta a la meva pregunta sobre la cronologia i a tu se t’ha notificat que no pots començar les obres, Carl. Que hi hagi sort a la segona part.

En Kurt Olsen es va posar dos dits a l’Stetson imaginari i va marxar.

En Carl es va girar i em va mirar.

És clar que em va mirar.

Vam marxar del partit amb el marcador 0-4 un quart abans del final.

Vam anar amb el cotxe directament al taller.

Jo hi havia rumiat.

Havíem de fer unes quantes coses.

—Així? —va preguntar en Carl. La seva veu feia eco a la nau buida del taller.

Em vaig inclinar per sobre del torn i em vaig mirar el resultat. En Carl havia fet servir un punxó per incrustar unes lletres majúscules al metall del mòbil de l’Olsen. SIGMUND OLSEN, s’hi llegia clarament. Una mica massa, potser.

—El fregarem amb una mica de molsa —vaig dir, i vaig tornar a ficar el telèfon a la funda de cuir. Vaig subjectar el clip amb un cordó que havia trobat per allà. Vaig agafar el cordó entre les mans, el vaig agitar amunt i avall i vaig constatar que el clip subjectava bé el telèfon—. Vine.

Vaig apujar la porta de l’armari metàl·lic que hi havia al passadís entre el taller i el despatx. I allà era.

—Òndia —va dir en Carl—. L’has tingut aquí tot aquest temps?

—És que no es feia servir mai —vaig dir, mentre bellugava l’ampolla d’oxigen groga i estrenyia el vestit de neoprè, que estava una mica podrit. A la prestatgeria hi havia la careta i el tub.

—Trucaré a la Shannon i li diré que arribaré tard —va dir.

24

Quan vaig tornar al taller aquella nit, tenia tant de fred que no podia parar de tremolar. Al cotxe, en Carl m’havia ofert la seva petaca per tenir un reconstituent contra el fred, com se sol dir. Em vaig endur la petaca quan en Carl va continuar el trajecte cap a casa per trobar-se amb la Shannon, que vaig suposar que l’esperava estirada al llit de matrimoni calentet. És clar que estava gelós, coi, ja havia deixat de fingir que no. Quin sentit tenia, però? No ho podia aconseguir. No ho volia, tampoc. Era com en Moe, el llauner: lluitava una batalla desesperada contra el meu propi desig. Era una punyetera malaltia i, tot i que creia que me n’havia desfet, ara tornava a ser aquí. Sabia que l’únic remei eren la distància i l’oblit, però també que no vindria ningú a intervenir-hi, que no enviarien ningú a Notodden, que havia de fugir jo mateix.

Vaig obrir la porta del rentador, vaig fixar la mànega d’aigua en un hidrant, vaig obrir l’aixeta de l’aigua calenta, em vaig treure la roba i em vaig posar davant del raig d’aigua bullent. I no sé si va ser per la pujada sobtada de la temperatura, com la reacció fisiològica que tenen els homes que pengen de la forca, o si l’escalfor de l’aigua es va transformar al meu cap en escalfor a sota del nòrdic del llit de matrimoni, ara ocupat per mi. En tot cas, però, allà dret amb els ulls tancats vaig notar dues coses. Llàgrimes a la gola. I una erecció palpitant.

La remor de l’aigua devia haver ensordit el so de les claus a la porta. Quan vaig sentir que s’obria, vaig obrir els ulls tot d’una. Vaig veure la seva silueta dibuixada a les fosques i li vaig girar l’esquena tan de pressa com vaig poder.

—Ai, perdona! —vaig sentir que exclamava la Julie per sobre de la remor de l’aigua—. He vist llum i, com que el rentador havia d’estar tancat…

—No passa res! —La vaig interrompre amb la veu entelada per l’alcohol, les llàgrimes no vessades i la vergonya.

Vaig sentir que la porta es tancava darrere meu i em vaig quedar allà amb el cap cot. Em vaig mirar. L’excitació havia marxat, l’erecció minvava i havia tornat un cor que bategava en pànic, com si m’acabessin de desemmascarar. Com si ara tothom sabés qui era aquest home, aquest maleït traïdor, covard, assassí, llibertí, i què havia fet. Despullat, tan despullat, collons. Llavors, però, el cor també se’m va desaccelerar. «L’avantatge de perdre-ho tot és que no tens res més a perdre», em va dir l’oncle Bernard quan el vaig anar a veure a l’hospital després que es va assabentar que es moriria. «I, en certa manera, això et treu un pes de sobre, Roy. Perquè llavors ja no has de tenir por de res més».

Doncs suposo que, malgrat tot, jo no ho havia perdut tot, perquè continuava tenint por.

Em vaig eixugar i em vaig posar els pantalons. Em vaig girar per agafar les sabates.

La Julie s’havia assegut en una cadira al costat de la porta.

—Tot bé? —em va preguntar.

—No —vaig dir—. M’he destrossat el dit.

—No diguis bajanades —va dir—. T’he vist.

—Bé —vaig dir, mentre em posava les sabates—, doncs tenint això en compte, m’ofèn una mica que em preguntis si em va tot bé.

—Que et deixis de bajanades —va dir—. Ploraves.

—No. És normal que et caigui aigua a la cara quan et dutxes. Em pensava que aquest vespre no treballaves.

—I no treballo. Era al cotxe i havia d’anar al bosc a pixar. Puc pixar aquí?

Vaig dubtar. Li podria haver suggerit que fes servir el lavabo de la gasolinera, però havíem avisat aquella colla que ja tenia prou delicte que utilitzessin el nostre aparcament com a lloc de trobada perquè a sobre s’apropiessin del lavabo. I ara que m’ho havia preguntat, suposo que tampoc la podia enviar a pixar al bosc.

Em vaig acabar de vestir i ella em va seguir a la nau del taller.

—Que acollidor —va dir després d’anar al vàter. Es mirava les parets de la meva habitació—. Com és que hi ha un vestit de neoprè penjat al passadís?

—Perquè s’eixugui —vaig dir.

Va fer una ganyota.

—En puc agafar una tassa? —Sense esperar la resposta, es va dirigir a la cafetera elèctrica i es va servir un cafè en una de les tasses netes de l’escorreplats.

—T’esperen —la vaig advertir—. D’aquí res et començaran a buscar al bosc.

—No crec —va dir, i es va deixar caure al llit, al meu costat—. Com que m’he discutit amb l’Alex, es pensen que he marxat a casa. I tu què hi fas, aquí? Mirar la tele?

—Coses així.

—Què és això? —Assenyalava la placa de matrícula que havia clavat a la paret a dalt de la cuineta. Havia consultat el meu llibre de matrícules de vehicles, Vehicle Registration Plates Around the World, i havia llegit que la J representava la parròquia de Saint John. Després de la lletra només hi havia quatre xifres. No hi havia cap bandera ni res que en marqués la nacionalitat com a les matrícules de Mònaco del Cadillac. Potser era perquè Barbados és una illa i els cotxes matriculats allà probablement no creuaran mai cap frontera internacional. També havia cercat redlegs a internet i havia esbrinat que Saint John era la parròquia on residia la majoria.

—És una matrícula de Johor —vaig dir. Finalment, sentia escalfor al cos. Escalfor i relaxació—. Un antic sultanat de Malàisia.

—Shit —va dir en to de reverència, no sé si adreçada a la matrícula, al sultà o a mi. La Julie seia tan a prop de mi que el seu braç tocava el meu. Llavors va girar el cap cap a mi i suposo que esperava que jo fes el mateix. Jo ja havia començat a pensar en una opció de retirada quan la Julie va tirar el telèfon als peus del llit i em va abraçar. Va prémer la cara contra el meu tou del coll—. No ens podem estirar una mica?

—Ja saps que no, Julie. —No em vaig moure de lloc ni li vaig tornar l’abraçada.

Va alçar la cara cap a mi.

—Fas pudor d’alcohol, Roy. Que has begut?

—Una mica. I diria que tu també.

—Doncs llavors tots dos tenim excusa. —Va riure.

Jo no li vaig replicar.

Em va empènyer més cap avall, es va asseure a sobre meu i va prémer els talons contra els meus malucs, com si esperonés un cavall. Òbviament, la podia haver tombat sense problema, però no ho vaig fer. Ella es va quedar allà asseguda mirant-me.

—Ara ja et tinc —va dir en veu baixa.

Tampoc li vaig replicar. Notava, però, que se’m tornava a posar dura. I sabia que ella també ho notava. Es va començar a moure, amb compte. No la vaig aturar, només me la vaig quedar mirant mentre els ulls se li entelaven i la respiració se li feia més feixuga. Llavors vaig tancar els ulls i vaig deixar volar la imaginació. Sentia que les mans de la Julie premien els meus canells contra el matalàs i el seu alè de xiclet contra la cara.

La vaig apartar contra la paret i em vaig aixecar.

—Què? —va exclamar la Julie mentre jo em dirigia cap al taulell de la cuina. Vaig omplir un got d’aigua de l’aixeta, me la vaig beure i el vaig reomplir.

—Has de marxar —vaig dir.

—Però si tu ho vols! —va protestar.

—Sí —vaig dir—. I per això has de marxar.

—Però no cal que ningú en sàpiga res. Es pensen que me n’he anat a casa i a casa es pensen que soc amb l’Alex.

—No puc, Julie.

—Per què no?

—Tens disset anys…

—Divuit! En faré divuit d’aquí dos dies.

—Soc el teu cap…

—Em puc acomiadar demà!

—I… —Em vaig aturar.

—I què? —va exclamar—. I què?

—I m’agrada algú.

—T’agrada?

—N’estic enamorat.

Al silenci de després, em vaig escoltar l’eco agonitzant de les meves pròpies paraules. Perquè les havia dit per a mi mateix. Les havia dit en veu alta per sentir si semblaven certes. I ho semblaven. És clar que sí.

—De qui? —va sanglotar la Julie—. Del metge?

—Què?

—Del doctor Spind?

No vaig ser capaç de contestar-li i em vaig quedar palplantat amb el got a la mà mentre ella sortia del llit i es posava la jaqueta.

—Ho sabia! —va esbufegar, mentre m’apartava d’una empenta i sortia d’allà.

La vaig seguir fins a la porta i vaig veure que desfilava pel pati com si provés d’esmicolar l’asfalt. Llavors vaig tancar la porta amb clau i em vaig tornar a estirar al llit. Vaig posar els auriculars al telèfon i vaig prémer Play. J. J. Cale. «Crying Eyes».

25

L’endemà al matí va entrar un Porsche Cayenne a la gasolinera. Dos homes i una dona van baixar del cotxe. Un dels homes omplia el dipòsit mentre els altres estiraven les cames. La dona era rossa i vestia amb seny, a la noruega, però així i tot no em va semblar que fos d’aquella gent de les cabanes. L’home duia un abric de llana impecable, bufanda i unes ulleres de sol còmicament grans, com les que duen les dones quan et volen fer saber que són especials. Tenia un llenguatge corporal viu i gesticulava molt. Assenyalava i li explicava alguna cosa a la dona, tot i que m’hi hauria jugat el que fos que mai havia estat aquí. També m’hi hauria jugat el que fos que no era noruec.

La cosa estava tranquil·la, jo m’avorria i resulta que de vegades els automobilistes expliquen històries interessants. Per tant, vaig sortir i vaig anar cap a ells, vaig rentar el parabrisa del Porsche i els vaig preguntar on anaven.

—A Vestlandet —em va dir la dona.

—Això no té pèrdua —vaig dir.

La dona va riure i ho va traduir a l’anglès al paio de les ulleres de sol, que també va riure.

—We are scouting locations for my new film —va dir—. This place looks interesting, too.

—Are you a director? —li vaig preguntar.

—Director and actor —va dir, i es va treure les ulleres de sol. Tenia uns ulls blavíssims i la cara ben cuidada. M’adonava que esperava una reacció.

—És en Dennis Quarry —em va apuntar la dona discretament.

—Roy Calvin Opgard —vaig dir somrient. Vaig eixugar el parabrisa i els vaig deixar allà per anar a rentar els altres assortidors, ja que hi érem. Bé, només de tant en tant n’hi ha que expliquen històries interessants.

El Cadillac va entrar a la gasolinera i en Carl en va baixar corrents, va agafar una de les pistoles dels assortidors, em va mirar i va alçar les celles en senyal de pregunta. La mateixa pregunta que m’havia fet deu vegades els dos dies que havien passat des del partit de futbol i la immersió al llac. Han picat l’ham? Vaig fer que no amb el cap i, al mateix temps, el cor em va fer un salt en veure la Shannon al seient del copilot. I potser el seu també li va fer un salt quan va veure l’americà d’ulls blaus, perquè es va posar la mà a la boca, va regirar la bossa per agafar un bolígraf i paper, va baixar del cotxe i va anar directament cap a ell. Vaig veure que li signava, somrient, un autògraf. La seva assistent va marxar i es va asseure al tot camí, però en Dennis Quarry es va quedar parlant amb la Shannon. Ja marxava quan ell la va aturar, li va tornar a agafar el bolígraf i el paper i li va escriure alguna cosa més.

Vaig anar on era en Carl. Tenia el posat greu.

—Preocupat? —li vaig preguntar.

—Una mica —va dir.

—És una estrella de cine.

En Carl em va somriure amb ironia.

—No és això. —Sabia que jo feia broma. En Carl no ha entès mai la gelosia i potser per això era incapaç d’interpretar les situacions abans no era massa tard quan anàvem de festa a Årtun—. És l’inici oficial de les obres —va sospirar—. M’ha trucat en Gilbert i m’ha dit que al final no pot fer la primera palada, que li ha sorgit una cosa. No m’ha volgut explicar què, però òbviament és en Kurt Olsen. La mare que el va parir!

—Tranquil.

—Tranquil? Hem convidat la premsa de tot arreu. Això és una crisi. —En Carl es va passar la mà lliure per la cara. Malgrat tot, va aconseguir dir «Hola» i somriure a un paio que crec que treballava al banc—. Que no t’imagines el titular? —va continuar en Carl quan aquell paio ja no ens podia sentir—. «Construcció d’hotel ajornada a causa d’una investigació d’assassinat. Se sospita del promotor».

—D’una banda, no tenen base per parlar ni d’un assassinat ni de cap sospitós i, de l’altra, encara queden dos dies perquè comencin les obres. Les coses poden haver canviat fins llavors.

—El que sigui ha de passar ara mateix, Roy. Si hem de cancel·lar l’acte, ha de ser aquesta tarda.

—Les xarxes que es calen al vespre se solen recollir l’endemà al matí —vaig dir.

—Què vols dir? Que alguna cosa no ha anat bé?

—Vull dir que pot ser que l’amo hagi deixat aquesta xarxa calada una mica més de temps.

—Però si em vas dir que si la xarxa es deixa massa temps, les altres bestioles d’allà baix devoren la captura…

—Efectivament —vaig dir, preguntant-me quan havia començat a dir «Efectivament»—. Per tant, potser ha recollit la xarxa aquest matí. O potser l’amo de la xarxa està trigant a donar-ne part. Hem de mantenir el cap fred.

El tot camí amb l’equip de la pel·lícula va sortir a la carretera nacional i la Shannon va venir cap a nosaltres amb la cara radiant i la mà al pit, com si volgués mantenir el cor a lloc.

—Enamorada? —li va preguntar en Carl.

—En absolut —va dir la Shannon. En Carl va fer una rialla d’allò més efusiva, com si ja hagués oblidat la nostra conversa.

Una hora més tard, un altre cotxe conegut va entrar a la gasolinera i es va aturar al costat de l’assortidor del dièsel, i vaig pensar que aquell dia s’anava tornant més i més emocionant. Vaig sortir de l’edifici de la gasolinera just quan en Kurt Olsen baixava del Land Rover i quan vaig veure la cara de mala llet que duia, em vaig adonar que ara sí que tindríem una història interessant.

Vaig remullar l’esponja a la galleda i vaig aixecar l’eixugaparabrises.

—No cal —va protestar, però jo ja havia esquitxat el parabrisa d’aigua amb sabó.

—Cal tenir bona visibilitat en tot moment —vaig dir—. Sobretot ara que ve la foscor de la tardor.

—Doncs a mi em sembla que hi veig prou bé sense la teva ajuda, Roy.

—No diguis això —vaig dir, mentre fregava la brutícia del parabrisa—. Per cert, en Carl acaba de passar per aquí. Ha de cancel·lar l’acte d’inici de les obres al llarg del dia.

—Avui? —va dir en Kurt Olsen, alçant el cap.

—Sí. Quin pecat i quina vergonya. Quina decepció per a la banda escolar, que han assajat d’allò més. I nosaltres hem comprat cinquanta banderes noruegues i ja no ens en queda cap. Segur que no ens pots indultar a l’últim minut?

En Kurt Olsen va abaixar el cap. Va escopir a terra.

—Ja li pots dir al teu germà que pot fer la seva inauguració.

—Ah, sí?

—Sí —va dir l’Olsen fluixet.

—Que hi ha hagut cap novetat al cas? —A banda de la tria de paraules, vaig provar de no semblar irònic. Em vaig afanyar a afegir més aigua amb sabó.

L’Olsen es va redreçar. Es va escurar el coll.

—Avui al matí m’ha telefonat l’Åge Fredriksen. Viu al costat de la nostra cabana i cala la xarxa just a fora del nostre cobert. Fa una pila d’anys que ho fa.

—No em diguis —vaig dir, mentre deixava anar l’esponja a la galleda i alçava l’eixugador, fent veure que no parava atenció a la mirada fixa d’en Kurt.

—I avui al matí ha enxampat un peix rar. El telèfon mòbil del meu pare.

—Òndia —vaig dir. La goma de l’eixugador xerricava una mica mentre el passava pel vidre.

—En Fredriksen opina que el telèfon ha estat al mateix lloc durant setze anys, amagat pel llot, perquè els bussejadors que es van submergir per buscar el pare llavors no van trobar res. Que cada vegada que ha calat la xarxa, ha escombrat per dalt del telèfon. Però que no ha sigut fins que ha recollit la xarxa avui al matí que els nusos de sota del tot s’han enganxat al clip de la funda, de manera que ha recollit el mòbil.

—Que fort —vaig dir. Vaig trencar un tros del rotlle de paper i vaig netejar l’eixugador.

—Fort és poc —va dir—. Setze anys calant la xarxa i el telèfon s’hi enganxa justament ara.

—Que no és l’essència de l’anomenada teoria del caos? Més tard o més d’hora, tot passa, fins i tot el més inversemblant.

—No és que no compri que aquestes coses passin, Roy. És el moment. És una mica massa bo per ser veritat.

Ja ho podria haver dit en veu alta: «Massa bo per a tu i per a en Carl».

—I no concorda amb la cronologia de llavors —va dir. Em va mirar i va esperar.

Jo sabia què volia. Que ho enraonés. Que digués que els testimonis no sempre són de fiar. O que els moviments d’un home que està tan desesperat que es vol treure la vida potser no són els més lògics. O fins i tot que de vegades les estacions base també es poden equivocar. Tanmateix, vaig resistir la temptació. Em vaig agafar la barbeta amb el dit índex i el polze i vaig assentir amb el cap. Amb molta parsimònia. I li vaig dir:

—Ja ho pots ben dir. Dièsel?

Feia cara de tenir ganes de pegar-me.

—Bé, doncs —vaig dir—. Almenys ara veuràs per on vas.

Va tancar la porta del cotxe d’un cop i va revolucionar el motor. Tanmateix, va deixar anar l’accelerador, va fer un canvi de sentit tranquil·lament i va sortir dominant la situació cap a la carretera nacional. Sabia que m’observava pel retrovisor i amb prou feines vaig ser capaç d’abstenir-me de saludar-lo amb la mà.

26

Era un espectacle ben curiós.

Bufava un vent del nord-oest d’allò més desagradable i plovia a bots i barrals, com se sol dir. No obstant això, al nostre turó hi havia una mica més de cent desgraciats amb impermeables que es miraven com en Carl, que duia vestit, posava amb en Voss Gilbert, que per a l’ocasió lluïa la cadena d’alcalde i el somriure de polític, tots dos amb una pala a la mà. La gent del diari local i d’altres mitjans els feien fotos i, de fons, amb prou feines se sentia la banda escolar d’Årtun tocar «Mellom Bakkar og Berg» entre les ratxes de vent. Van presentar en Gilbert en to burlaner com a «nou alcalde», però no s’ho va agafar gens a la valenta, ja que aquest títol s’havia donat a tots els alcaldes que havien pres la vara de comandament després d’en Jo Aas. Jo no tenia res en especial contra en Voss Gilbert, però estava calb de davant del cap i tenia un cognom de nom i un nom de cognom, així que tenia alguna cosa sospitosa. Tot i que, pel que es veu, no era prou per no poder esdevenir l’alcalde del municipi d’Os. És obvi, però, que si el municipi es fusionés amb d’altres i hi hagués una competència més difícil per la vara de l’alcaldia, en Gilbert patiria amb aquelles entrades.

En Carl va fer un senyal a en Gilbert per indicar-li que fes la primera palada. Al cap i a la fi, era ell qui tenia agafada la pala que s’havia decorat amb un llaç i flors per a l’ocasió. En Gilbert ho va fer, somrient per a les fotos, òbviament sense adonar-se que la franja de cabells mullada per la pluja se li havia posat al través a la calba com una mena de cortineta involuntària. En Gilbert va explicar alguna ocurrència a crits, que no va sentir ningú, però que va fer riure sol·lícitament els que l’envoltaven. Tothom va aplaudir i en Gilbert va anar corrents cap a l’assistent que li subjectava el paraigua girat del revés. Llavors vam baixar tots en comitiva per la falda de la muntanya cap a l’autobús, que estava aparcat al costat de la carretera i que ens havia de dur al Fritt Fall, on continuaria la celebració.

El Giovanni es movia nerviós amb aquell sacseig de marxa de gall negre entre els convidats i les potes de les taules, mentre jo agafava la meva beguda de benvinguda a la barra, des d’on l’Erik em mirava fixament. Vaig sospesar la possibilitat d’anar on era en Carl, que parlava amb en Willumsen, en Jo Aas i en Dan Krane, però en comptes de fer això, vaig anar on era la Shannon, dreta davant la taula de les travesses de les curses de trotadors amb l’Stanley, en Gilbert i en Simon Nergard. Vaig captar que estaven debatent sobre Bowie i Ziggy Stardust, probablement perquè «Starman» retrunyia pels altaveus.

—Sens dubte aquell paio era un pervertit. Es vestia com una dona —va dir en Simon, que ja anava una mica borratxo i s’havia posat agressiu.

—Si amb pervertit vols dir homosexual, també hi ha homes heterosexuals que prefereixen semblar dones —va dir l’Stanley.

—Doncs és malaltís, collons —va dir en Simon, i va mirar el nou alcalde—. És contra natura.

—No necessàriament —va dir l’Stanley—. Els animals també es transvesteixen. Roy, tu que t’interessen els ocells, segur que saps que hi ha espècies d’aus en què el mascle imita la femella. Es camuflen de femella adoptant el mateix plomatge.

Els altres em van mirar i vaig notar que m’enrojolava.

—I no només en ocasions festives —va continuar l’Stanley—. Duen aquest fenotip femení al llarg de la seva vida, oi?

—Cap ocell de muntanya que jo conegui —vaig dir.

—Ho veieu? —va dir en Simon, i l’Stanley em va llançar una miradeta, com si li hagués fallat—. Perquè la natura és pràctica, collons, i quin sentit tindria disfressar-se de femella?

—És molt senzill —va dir la Shannon—. Els mascles disfressats defugen l’atenció dels mascles alfa, que volen desfer-se de possibles competidors al mercat sexual. Mentre els mascles alfa es barallen amb altres mascles, els transvestits s’aparellen d’amagat.

L’alcalde Gilbert va riure de bona gana.

—No és mala estratègia.

L’Stanley va posar una mà al braç de la Shannon.

—I a la fi aquí tenim algú que n’ha tret l’entrellat.

—Home, tampoc cal ser un geni —va dir la Shannon amb un somriure—. Tots busquem l’estratègia més còmoda per sobreviure. Si ens trobem en una situació, tant personal com social, en què una estratègia no funciona, en provem una altra per necessitat, tot i que potser no sigui tan còmoda.

—I quina és l’estratègia més còmoda? —li va preguntar en Voss Gilbert.

—La que segueix les regles del joc de la societat, de manera que no ens arrisquem a ser sancionats. També se’n diu moralitat, senyor alcalde. Si no ens funciona, trenquem les regles del joc.

En Gilbert va alçar una d’aquelles celles espesses.

—Molts es comporten moralment encara que no sigui el més còmode.

—Això passa només perquè a algunes persones els resulta tan incòmode que les percebin com a immorals que això pesa molt en els seus càlculs. Però si fóssim invisibles o no ens arrisquéssim a sancions físiques, ens saltaríem les normes. Perquè, en el fons, tots som oportunistes i els nostres principals objectius són la supervivència i la prolongació dels nostres gens. I per això estem tots disposats a vendre’ns la nostra ànima moral. Tan sols hi posem preus diferents.

—Amén —va dir l’Stanley.

En Gilbert va remenar el cap amb una ganyota.

—Això és xerrameca de ciutat. Massa difícil d’entendre per a nosaltres. Oi que sí, Simon?

—També se’n diu collonades —va dir en Simon, que va buidar la copa i va mirar al seu voltant per buscar-ne més.

—Calma, Simon —va dir l’alcalde—. Però ha de recordar, senyora Opgard, que som d’una part del país en què la gent va sacrificar la vida pels valors morals correctes durant la Segona Guerra Mundial.

—Vol dir la dotzena que van participar a l’acció de sabotatge que hem explicat en tres o quatre pel·lícules —va dir l’Stanley—. La resta de la població, en general, els va deixar fer el que volien, als nazis.

—Tanca la boca —va dir en Simon. Les parpelles li tapaven la meitat de les pupil·les.

—Aquells dotze difícilment van sacrificar la seva vida pels valors morals —va dir la Shannon—. Ho van fer pel seu país. Pel seu poble. Per la seva família. Si Hitler hagués nascut a Noruega en una situació econòmica i política com la d’Alemanya, també hauria arribat al poder aquí. I llavors els vostres sabotejadors haurien lluitat per Hitler.

—Què collons! —va escopir en Simon, i jo vaig fer un pas endavant per si calia aturar-lo.

Per contra, la Shannon no tenia aturador:

—O és que us penseu que els alemanys que van viure als anys trenta i quaranta eren la ventrada immoral de la humanitat, mentre que els noruecs van tenir la gran sort de ser el contrari?

—Són afirmacions molt atrevides, senyora Opgard.

—Atrevides? Entenc que són provocadores i potser ofensives per a vosaltres, que viviu aquí i teniu un vincle emocional amb la vostra història. Només intento dir que la moral està sobrevalorada com a mòbil de les accions dels éssers humans. I que la lleialtat al nostre ramat està infravalorada. Dobleguem la moral perquè serveixi al nostre propòsit quan ens sembla que el nostre grup està amenaçat. Al llarg de la història, les revenges familiars i els genocidis no els han dut a terme monstres, sinó persones com nosaltres que creien que actuaven correctament des del punt de vista moral. Principalment, som lleials als nostres i, de manera secundària, creiem en la moral canviant que en un moment donat fa servei al nostre grup. El meu besoncle va participar a la revolució cubana, i fins a dia d’avui hi ha dues visions diametralment oposades, però igual de dogmàtiques des d’una perspectiva moral, sobre Fidel Castro. I el que decideix el teu punt de vista no és si ets de dretes o d’esquerres, sinó la manera com Castro va afectar la història de la teva família més propera, si van acabar a l’Havana com a part del règim o a Miami com a refugiats. Tota la resta és secundari.

Vaig notar que algú m’estirava la màniga de la jaqueta i em vaig girar.

Era la Grete.

—Puc parlar amb tu un moment? —va xiuxiuejar.

—Hola, Grete. Estem enmig d’una conversa sobre…

—Aparellar-se d’amagat —va dir la Grete—. Ja ho he sentit.

La manera com ho va dir va fer que la mirés amb més atenció. I aquelles paraules em van evocar alguna cosa, un pressentiment que havia tingut.

—D’acord, parlem un moment —vaig dir. Mentre ens dirigíem a la barra, notava els ulls de l’Stanley i de la Shannon a l’esquena.

—Vull que li transmetis una cosa a la dona d’en Carl —va dir la Grete quan ja no ens podien sentir.

—Per què? —Suposo que li vaig preguntar «Per què?» en comptes de «Què?» perquè ja sabia «què». L’hi vaig veure als ulls tèrbols.

—Perquè a tu et creurà.

—Per què, si tan sols és una cosa que li transmeto?

—Perquè l’hi explicaràs com si vingués de tu mateix.

—I per què ho hauria de fer?

—Perquè vols el mateix que jo, Roy.

—I què és, això?

—Que se separin.

Allò no em va xocar, ni tan sols em va sorprendre. Em va fascinar i prou.

—Au, va, Roy. Tu i jo sabem que en Carl i aquesta noia del sud no quadren. Només estem fent el millor per a ells. I així s’estalviarà la tortura de descobrir-ho pel seu compte, pobreta.

Vaig provar d’humitejar-me la gola. Tenia ganes de fer mitja volta i marxar, però no en vaig ser capaç.

—Descobrir què?

—Que en Carl s’ho torna a muntar amb la Mari.

La vaig mirar. La permanent semblava una aurèola al voltant d’aquella cara pàl·lida. Sempre m’ha admirat que la gent s’empassi els anuncis de xampú que afirmen que revitalitza els cabells. Els cabells no han tingut mai cap vida que es pugui revitalitzar. Els cabells són matèria morta, una cutícula de queratina que sorgeix d’un fol·licle pilós. Tenen tanta vida com els excrements que deixem anar. Els cabells són història, són el que has estat, menjat i fet. I no pots recular. La permanent de la Grete era un passat momificat, permagel, tan dantesca com la mort mateixa.

—Ho fan a la cabana de l’Aas.

No li vaig replicar.

—Ho he vist amb aquests ulls —va dir la Grete—. Aparquen al bosc, perquè els cotxes no es vegin des de la carretera, i després es troben a la cabana.

Li volia preguntar quant de temps emprava a espiar en Carl, però ho vaig deixar estar.

—Ara bé, tampoc és tan estrany que en Carl sigui un pendó —va dir.

Era evident que volia que li preguntés què volia dir amb això, però alguna cosa —la seva expressió, una certesa, el record de quan la mare ens llegia La Caputxeta Vermella— em va fer deixar-ho estar. I és que, de petit, no vaig entendre mai per què la Caputxeta Vermella havia de dir al llop disfressat aquella última cosa —quines dents tan grosses que tenia—, quan ja sospitava que era el llop. Que no veia que quan el llop s’adonés que l’havien descobert se li tiraria a sobre i se la cruspiria? El que vaig aprendre va ser això: atura’t després de «Quines orelles més grosses que tens». Digues que has d’agafar més llenya del llenyer i fot el camp cagant hòsties. Però em vaig quedar allà quiet. I com un coi de Caputxeta Vermella qualsevol li vaig preguntar:

—Què vols dir amb això?

—Amb «pendó»? Que no saps que ho acostumen a ser, les persones que de petites van patir abusos sexuals?

Vaig deixar de respirar. Era incapaç de moure’m. I em va sortir una veu ronca:

—Què collons et fa pensar que van abusar d’en Carl?

—M’ho va dir ell mateix. En plena borratxera, després de follar-se’m al bosc a Årtun. Plorava i deia que se’n penedia, però que no hi podia fer res, que havia llegit que la gent com ell es fa plomíscua.

Em vaig passar la llengua per la boca per agafar saliva, però estava seca com l’interior d’un paller.

—Promíscua —va ser l’únic que vaig aconseguir xiuxiuejar, però no semblava que m’hagués sentit.

—I em va dir que tenies remordiments perquè haguessin abusat d’ell. Que per això sempre cuidaves d’ell. Que d’alguna manera l’hi devies.

Vaig aconseguir donar una mica més de so a les cordes vocals.

—Dius tantes mentides que te les creus i tot.

La Grete somreia mentre remenava el cap com si li sabés greu.

—En Carl anava tan torrat que segur que s’ha oblidat que m’ho va dir, però ho va fer. Li vaig preguntar per què tenies remordiments, quan no eres tu, sinó el teu pare, qui havia abusat d’ell. En Carl em va dir que creia que era perquè eres el seu germà gran. Que et semblava que era feina teva cuidar-lo. I que per això al final el vas salvar.

—Vols dir que recordes què et va dir? —vaig provar, però ja veia que allò li rebotava. Em tenia entre l’espasa i la paret.

—És el que em va dir —va assentir—. Però quan l’hi vaig preguntar, no em va voler dir com el vas salvar.

Estava acabat. Vaig veure que aquells llavis de cuc es movien:

—Així que t’ho pregunto ara: què vas fer, Roy?

Vaig alçar el cap i la vaig mirar als ulls. Expectants. Plens d’alegria. Tenia la boca mig oberta. Només m’havia d’acabar de clavar l’espasa. Vaig notar una cosa que em bombollava al pit i va esclatar un somriure. No hi havia manera d’aturar-lo.

—Eh? —va fer la Grete, i l’expressió li va canviar a sorpresa quan vaig esclafir a riure.

Estava… Bé, com estava? Content? Alleujat? Com quan els assassins desemmascarats se senten alliberats perquè s’ha acabat l’espera i finalment deixen d’estar sols amb un secret terrible. O estava boig i prou? Perquè segurament has d’estar boig per preferir que la gent es pensi que tu has abusat del teu germà petit en comptes que s’assabentin que ho ha fet el teu pare, sense que tu, el germà gran, hagis mogut un dit. O potser no és bogeria, potser és tan senzill com que ets capaç de suportar el fàstic de tot un poble si està arrelat en mentides i rumors falsos, però no si té el més mínim indici de veritat. I la veritat del que va passar a Opgard no era només la d’un pare violador, sinó la d’un germà gran covard i submís que hi podria haver intervingut, però que no es va atrevir a fer-ho; que ho sabia, però que va callar; que se n’avergonyia, però que va abaixar tant el cap que amb prou feines suportava mirar-se al mirall. I ara havia passat el pitjor que podia passar. Quan la Grete Smitt sabia alguna cosa i la xerrava, primer se n’assabentava tota la perruqueria i després tot el poble, així de senzill. Llavors, per què reia, jo? Perquè el pitjor que podia passar ja havia passat feia uns segons. Ara ja se’n podia anar tot a cagar, jo era lliure.

—I ara! —va dir rialler en Carl—. Què és això tan divertit? —Em va posar un braç a l’espatlla i l’altre a la de la Grete. Li notava l’alè de xampany.

—Sí —vaig dir—. Què és això tan divertit, Grete?

—Les curses de trotadors —va dir la Grete.

—Les curses de trotadors? —En Carl va esclatar a riure i va agafar una copa de xampany de la safata que hi havia a la barra. Anava camí d’emborratxar-se d’allò més una altra vegada, sens dubte—. No sabia que a en Roy li interessaven.

—Intento que li interessin —va dir la Grete.

—I quin és el teu pitch?

—Pitx?

—L’argument de venda.

—Que qui no juga no guanya. I crec que en Roy hi està d’acord.

En Carl es va girar cap a mi.

—Sí?

Vaig arronsar les espatlles.

—En Roy és més aviat dels que opinen que qui no juga no perd —va dir en Carl.

—Només cal trobar un joc en què tots sortim guanyant —va dir la Grete—. Com el teu hotel, Carl. No hi ha perdedors, només guanyadors i un final feliç.

—Doncs brindem per això! —va dir en Carl. Ell i la Grete van fer xocar les copes i després en Carl es va girar cap a mi amb cara de pregunta.

Em vaig adonar que encara somreia com un idiota.

—M’he deixat la copa allà —vaig dir, assenyalant amb el cap el col·loqui sobre Bowie, i els vaig abandonar sense plans de tornar.

I mentre em dirigia cap allà, el meu cor cantava. Paradoxalment i sense preocupacions, gairebé de manera sorneguera, com el còlit gris que s’havia posat en una làpida i entonava el seu cant, una successió d’escarritxos i melodies, mentre el pastor tirava terra a sobre dels taüts dels meus pares. No hi ha finals feliços, sinó moments de felicitat sense sentit, i cadascun d’aquests moments pot ser l’últim. Per tant, per què no cantar a plena veu? Fer-ho saber al món. I llavors deixar que la vida —o la mort— t’aixafi un altre dia.

Mentre anava cap a ells, l’Stanley va girar el cap cap a mi, com si hagués notat que m’aproximava. No somreia, només em buscava la mirada. Una escalfor va irradiar a través del meu cos. No sabia per què, però sabia que havia arribat l’hora. L’hora en què aniria amb el cotxe cap al revolt de les Cabres i no giraria el volant. Sortiria de la carretera, en caiguda lliure, amb la convicció que no m’esperava cap altre guany que aquells segons de llibertat, de reconeixement, de veritat i totes aquelles coses. I llavors m’arribaria el final, aixafat a terra en un lloc d’on les restes de l’accident no es podrien recuperar mai, on em podria podrir en benaurada solitud, en pau i tranquil·litat.

No sé per què vaig triar precisament aquell moment. Potser perquè la copa de xampany m’havia donat el coratge precís. Potser perquè sabia que havia d’aixafar sense demora la petita esperança que la Grete m’havia donat abans d’alimentar-la, de deixar-la créixer. Perquè no volia el guany que ella em proposava; era pitjor que tota la solitud que oferia la vida.

Vaig passar per davant de l’Stanley, vaig agafar la copa de xampany del costat de les travesses i em vaig posar darrere de la Shannon, que s’escoltava com el nou alcalde parlava entusiasmat de la importància que l’hotel tindria per al poble, tot i que probablement es referia a les eleccions municipals. Vaig tocar fluixet l’espatlla de la Shannon i em vaig inclinar cap a la seva orella, tan a prop que sentia la seva olor, una olor tan diferent de la de les dones que havia conegut o amb qui havia fet l’amor i, tanmateix, tan coneguda com si fos la meva pròpia.

—Em sap greu —li vaig xiuxiuejar—, però ben poca cosa hi puc fer. T’estimo.

No es va girar cap a mi. No em va demanar que repetís el que havia dit. Tan sols va continuar mirant en Gilbert amb la mateixa expressió a la cara, com si li hagués xiuxiuejat la traducció d’alguna cosa que deia ell. Vaig notar, però, que la seva olor es va intensificar un instant, com si la mateixa escalfor que s’irradiava a través meu també la travessés a ella i s’endugués les molècules oloroses de la seva pell.

Vaig continuar cap a la porta, em vaig aturar davant de la vella escurabutxaques, em vaig empassar la resta del xampany i vaig dipositar la copa damunt de l’estructura de fusta. Em vaig adonar que el Giovanni era allà i em mirava amb aquells ulls de gall desperts i censuradors abans de girar-se —com si em menyspreés— amb un sacseig del cap que va fer que li saltés aquell serrellet pèl-roig estil hitlerià.

Vaig sortir a fora. Vaig tancar els ulls i vaig aspirar l’aire, netejat per la pluja, esmolat com una fulla d’afaitar contra la galta. Sí, l’hivern vindria d’hora enguany.

Quan vaig arribar a la gasolinera, vaig trucar a la central i em van passar amb la cap de personal.

—Soc en Roy Opgard. Voldria saber si la plaça d’encarregat de la gasolinera de Sørlandet encara està disponible.

QUARTA PART

27

Diuen que soc jo qui s’assembla al pare.

Callat i ferm. Amable i pràctic. Un de tants pencaires sense cap talent palpable per a res, però que sempre se’n sortirà, potser sobretot perquè no exigeix massa de la vida. Un excèntric afable amb prou empatia per saber de quin peu es dolen els altres, però amb prou vergonya per no ficar-se en la seva vida. Igual que el pare tampoc deixava que els altres es fiquessin en la seva. Deien que era orgullós sense ser arrogant i que el respecte que demostrava als altres també se li demostrava a ell, tot i que no va ser mai un dels líders del ramat al poble, de cap manera. Aquest rol el deixava de bon grat als més eloqüents, cultes i loquaços, als més carismàtics i visionaris. A la gent com l’Aas i en Carl. Als més desvergonyits.

I és que ell s’avergonyia. I aquest do segur que l’he heretat d’ell.

S’avergonyia d’allò que era i d’allò que feia. Jo m’avergonyia d’allò que era i d’allò que no feia.

Al pare jo li queia bé. L’estimava. I ell estimava en Carl.

Com a fill primogènit, em van inculcar tot el que cal saber per dur una granja de muntanya amb trenta cabres. A l’època del meu avi, la població de cabres a Noruega quintuplicava l’actual, però la quantitat de cabrers s’havia reduït a la meitat en els darrers deu anys i probablement el meu pare s’adonava que en el futur no es podria viure de les cabres a escala tan petita com a Opgard. Però, com deia ell: sempre hi havia la possibilitat que un dia ens quedéssim sense electricitat, que el món entrés en un caos i que allò fos un campi qui pugui. I si això passés, la gent com jo ens en sortiríem.

I la gent com en Carl s’enfonsaria.

I potser per això estimava més en Carl.

O potser era perquè en Carl no l’idolatrava com jo.

No sé si era això: una barreja d’instint de protecció patern i de necessitat de ser estimat pel fill. O si era perquè en Carl s’assemblava molt a la mare quan ella i el pare es van conèixer. S’hi assemblava tant en la manera de parlar, de riure, de pensar i de moure’s com físicament a les fotos de la mare d’aquella època. En Carl era guapo com l’Elvis, solia dir el pare. Potser això va ser el que també el va enamorar de la mare. La seva bellesa estil Elvis. Un Elvis ros, és cert, però amb els mateixos trets hispans o indis: ulls ametllats, pell fina i brillant, celles marcades. El somriure i el riure que sempre semblaven trobar-se just a sota de la superfície. Potser el pare es va tornar a enamorar de la mare per mitjà d’en Carl.

No ho sé.

Només sé que el pare es va fer càrrec de la lectura d’abans d’anar a dormir al nostre quarto i que cada cop s’hi passava més temps. Que seguia molt després d’haver-me adormit a la llitera de dalt i que jo no en vaig saber res fins a una nit que em van despertar els plors d’en Carl i la veu del pare intentant fer-lo callar. Vaig donar un cop d’ull per dalt de la barana i vaig veure que la cadira del pare estava buida, que es devia haver ficat al llit d’en Carl.

—Què passa? —vaig preguntar.

A baix no es va sentir cap resposta i vaig repetir la pregunta.

—En Carl tenia un malson, només això —va dir el pare—. Adorm-te, Roy.

I em vaig adormir. Vaig dormir el son culpable dels innocents. I ho vaig continuar fent fins a una nit que en Carl tornava a plorar i, com que aquesta vegada el pare havia marxat, el meu germà petit estava sol i no tenia ningú que el consolés. Llavors vaig baixar al seu costat, el vaig abraçar i li vaig dir que m’expliqués què havia somiat, perquè així segur que els monstres acabarien desapareixent.

I en Carl va sanglotar i em va explicar que els monstres li havien dit que no l’hi podia explicar a ningú, perquè llavors vindrien i també ens agafarien a mi i a la mare, ens durien a Huken i se’ns cruspirien.

—I al pare no? —li vaig preguntar.

En Carl no em va contestar i no sé si ho vaig entendre, però ho vaig reprimir en aquell moment, o si de debò no ho vaig entendre —o no ho vaig voler entendre— fins més tard: que el monstre era el nostre pare. El pare. I tampoc sé si la mare ho volia entendre. En aquest cas, era qüestió de manca de voluntat, perquè allò passava davant dels nostres ulls i de les nostres orelles. I, per tant, ella era tan culpable com jo per haver intentat girar els ulls i no provar d’aturar-ho.

Quan finalment ho vaig fer, tenia disset anys i el pare i jo estàvem sols al graner. Li subjectava l’escala mentre canviava les bombetes de sota del carener. Tot i que avui dia els graners de muntanya no són gaire alts, em feia la sensació que, allà dret uns quants metres per sota d’ell, jo constituïa un risc igualment.

—No pots fer el que fas amb en Carl.

—Ja —va dir el pare tranquil·lament, i va acabar de canviar les bombetes.

Llavors va baixar de l’escala mentre jo la subjectava tan bé com podia. Va deixar les bombetes usades abans de pegar-me. No em va pegar a la cara, sinó al cos, a tots els llocs tous en què fa més mal. Mentre estava estirat damunt del fenc, sense poder recuperar l’alè, es va inclinar a sobre meu i em va xiuxiuejar amb veu ronca i entelada:

—No acusis el teu pare d’una cosa així, perquè et mataré, Roy. Només hi ha una manera d’aturar un pare i és tenint la boca tancada, esperar l’oportunitat perfecta i llavors matar-lo. Ho entens?

És clar que ho entenia. Era el que hauria d’haver fet la Caputxeta Vermella. Però era incapaç de parlar, ni tan sols d’assentir-hi, i em vaig limitar a alçar una miqueta el cap. Li vaig veure llàgrimes als ulls.

El pare em va ajudar a posar-me dret, vam sopar i aquella nit es va tornar a ficar a la llitera de baix amb en Carl.

L’endemà em va dur al graner, on havia penjat un sac de boxa enorme que s’havia endut de Minnesota quan es va traslladar a Noruega. Durant un temps, s’havia entestat que en Carl i jo boxegéssim, però no hi estàvem interessats, ni tan sols quan ens va parlar dels famosos germans boxejadors de Minnesota Mike i Tommy Gibbons. En Tommy Gibbons era el preferit del pare. Ens n’havia ensenyat fotos i deia que en Carl s’assemblava a aquell pes pesant alt i ros. Jo, però, m’assemblava a en Mike, el germà gran que, malgrat això, era més baixet, i que no va tenir una carrera tan reeixida. En qualsevol cas, però, cap dels dos havia esdevingut campió. El germà petit, Tommy, va ser el que va estar més a prop d’aconseguir-ho quan el 1923 va superar quinze rondes i va perdre per punts contra el gran campió Jack Dempsey. Allò va passar al poblet de Shelby, un enforcall al Great Northern Railway que el director del ferrocarril, Peter Shelby —en honor de qui havien batejat aquell llogaret—, havia descrit com «un fanguissar deixat de la mà de Déu». Com que els havien promès que el combat posaria el poble al mapa dels Estats Units, els vilatans hi van invertir tot el que tenien i més. Es va construir un estadi per a l’ocasió, però com que només hi van acudir set mil espectadors, més els que es van colar sense pagar, el poble sencer va fer fallida, incloent-hi quatre bancs. En Tommy Gibbons va deixar un poble en ruïnes, sense aconseguir el títol, sense un ral a la butxaca, sense res més que la certesa que almenys ho havia intentat.

—Com tens el cos? —em va preguntar el pare.

—Bé —vaig dir, malgrat que encara em feia mal tot.

El pare em va ensenyar a col·locar els peus i les tècniques de cop bàsiques i, en acabat, em va cordar els seus guants de boxa desgastats.

—I la guàrdia? —li vaig preguntar, en recordar un fragment que havia vist del combat Dempsey-Gibbons.

—Pega el primer i amb força. Llavors no et caldrà —va dir, i es va posar darrere del sac—. Això és l’enemic. Pensa que l’has de matar abans no et mati ell a tu.

I el vaig matar. El pare agafava fort el sac perquè no es balancegés massa, però ara i adés m’ensenyava la cara, com si em volgués indicar quin era l’objectiu de debò d’aquell entrenament.

—No està gens malament —va dir mentre em doblegava, amarat de suor, amb les mans als genolls—. I ara t’embenarem els canells i farem el mateix sense guants.

Al cap de tres setmanes, ja havia foradat el sac i vam haver de cosir la funda amb fil gruixut. En copejar aquelles puntades, em sagnaven els artells. Llavors els deixava cicatritzar dos dies i després me’ls tornava a ensagnar. Així em sentia millor, perquè el dolor esmorteïa el dolor, esmorteïa la vergonya que sentia clavant cops en aquell sac, incapaç de fer res més.

Perquè allò altre va continuar.

No tan sovint com abans, potser; no me’n recordo.

Només recordo que a ell ja no li feia res si jo dormia o no, que li era igual si la mare dormia i que l’únic que li importava era demostrar que era l’amo de casa seva i que un amo fa el que vol. I que havia fet de mi un adversari al seu nivell físicament per demostrar-nos que ens dominava amb l’esperit, no amb la matèria. Perquè la matèria és perible i envelleix, mentre que l’esperit és etern.

I jo m’avergonyia. M’avergonyia mentre els meus pensaments intentaven fugir dels sorolls d’allà sota, de la llitera que es balancejava i cruixia, d’aquesta casa. I quan ell marxava, jo baixava al costat d’en Carl, l’abraçava fins que deixava de plorar i li xiuxiuejava a cau d’orella que un dia, un dia marxaríem ben lluny d’allà. Que l’aturaria. Que aturaria aquell coi d’imatge reflectida de mi. Paraules buides que només em feien avergonyir-me més encara.

Ens vam fer prou grans per anar de festa. En Carl bevia més del compte. I acabava ficant-se en problemes més sovint del compte. I a mi allò m’alegrava, perquè m’oferia una palestra en què podia fer el que era incapaç de fer a casa: protegir el meu germà petit. Era fàcil, només feia el que el pare m’havia ensenyat: pegar el primer i amb força. Batre cares com si fossin sacs de boxa amb la cara del pare.

Aquell dia havia d’arribar, però.

I va arribar.

En Carl em va venir a explicar que havia anat al metge. Que l’havien examinat i que li havien fet una pila de preguntes. Que tenien sospites. Li vaig preguntar què li passava. Es va abaixar els pantalons, m’ho va ensenyar i em vaig enfadar tant que em vaig posar a plorar.

Abans d’anar a dormir aquell vespre, vaig sortir al rebedor i vaig agafar el ganivet de caça. El vaig posar sota el coixí i vaig esperar.

La quarta nit va venir. Com de costum, em va despertar el xerric de la porta. Com que ell havia apagat el llum del passadís, només entreveia el contorn de la silueta a l’obertura de la porta. Vaig ficar la mà sota el coixí i vaig agafar el ganivet pel mànec. L’hi havia preguntat a l’oncle Bernard, que ho havia llegit tot sobre les accions de sabotatge a Os durant la guerra, i em va dir que el silent killing es feia clavant el ganivet a l’esquena de l’enemic, a l’altura dels ronyons, i que degollar algú era molt més difícil del que semblava al cinema, que molts acabaven tallant-se el polze de la mà amb què agafaven l’enemic. Jo no sabia exactament a quina altura eren els ronyons, però tant li feia, perquè la meva intenció era clavar-li un munt de ganivetades i, per tant, alguna hi acabaria encertant. Si no, ja li buscaria el coll i em tallaria el polze també, tant se me’n fotia.

La figura de la porta es balancejava una mica. Potser s’havia begut unes quantes cerveses més que de costum. Es va quedar allà, com si es preguntés si s’havia equivocat de camí. I tant que ho havia fet. Durant anys. Aquesta, però, seria l’última vegada.

Vaig sentir un soroll, com si agafés aire. O com si ensumés.

La porta es va tancar, ens vam quedar a les fosques i em vaig preparar. El cor em bategava tan fort que sentia que em premia les costelles. Llavors, però, vaig sentir els seus passos a les escales i em vaig adonar que havia canviat de parer.

La porta de l’entrada es va obrir.

Que s’ho havia ensumat? Havia llegit en alguna banda que l’adrenalina té una olor característica que el nostre cervell percep —de manera conscient o inconscient— i que fa que ens posem en guàrdia automàticament. O és que havia pres una decisió allà a la porta? No només que aquella nit s’allunyaria, sinó que allò s’havia acabat. Que no tornaria a passar mai més.

Estirat al llit notava que el cos em començava a tremolar. I quan vaig emetre un so aspre en agafar aire, em vaig adonar que m’havia estat aguantant la respiració des que havia sentit el xerric de la porta.

Al cap d’una estona, vaig sentir un plor fluixet. Em vaig tornar a aguantar la respiració, però no venia d’en Carl, que tornava a respirar amb regularitat. Venia de la xemeneia.

Vaig sortir furtivament del llit, em vaig vestir i vaig baixar les escales.

La mare seia mig a les fosques a la taula de la cuina. Duia aquella bata vermella que semblava un abric embuatat i mirava per la finestra cap al graner, on hi havia els llums encesos. Tenia un got a la mà i davant seu, a la taula, hi havia l’ampolla de bourbon que havia estat sense tocar durant anys a l’armariet del menjador.

Vaig seure.

Vaig mirar en la mateixa direcció que ella, cap al graner.

Va buidar el got i se’n va posar un altre glop. Era la primera vegada des d’aquell vespre al Grand Hotel que la veia beure fora de la nit de Nadal.

Quan finalment va parlar, tenia la veu aspra i tremolosa.

—Saps, Roy? Estimo tant el teu pare que no puc viure sense ell.

Semblava la conclusió d’un debat llarg i silenciós que havia mantingut amb ella mateixa.

No vaig dir res i em vaig quedar mirant cap al graner. Esperava sentir alguna cosa procedent d’allà.

—Però ell sí que pot viure sense mi —va dir—. Saps? Quan en Carl va néixer, hi va haver complicacions. Com que jo havia perdut un munt de sang i estava inconscient, el metge va haver de deixar la decisió en mans del teu pare. La intervenció es podia fer de dues maneres: una que era arriscada per al fetus i una altra que era arriscada per a la mare. El teu pare va escollir la que suposava un risc per a mi, Roy. Després em va dir que jo hauria pres la mateixa decisió, és clar, i tenia raó. Però no ho vaig decidir jo, Roy. Va ser ell.

Què esperava sentir del graner? Ho sabia perfectament. Un tret. La porta del rebedor estava oberta quan vaig baixar les escales i l’escopeta que solia estar penjada a la part alta de la paret no hi era.

—Però si hagués hagut d’escollir entre salvar la teva vida i la d’en Carl o la d’ell, l’hauria escollit a ell, Roy. Ho has de saber. Aquesta és la mena de mare que soc. —Es va acostar el got a la boca.

No l’havia sentit mai parlar així i, tanmateix, tant m’era. Només pensava en què devia estar passant al graner.

Em vaig aixecar i vaig sortir d’allà. Era primavera i notava la frescor de l’aire nocturn contra les galtes calentes. No em vaig afanyar. Caminava a pas mesurat, gairebé com un home adult. A la llum de la porta oberta del graner vaig veure l’escopeta, que estava repenjada al marc. Quan m’hi vaig atansar, vaig veure l’escala contra un dels cabirons del sostre, d’on penjava una corda.

Llavors vaig sentir uns cops somorts contra el plàstic del sac de boxa.

Em vaig aturar abans d’arribar a la porta, però prou a prop per tenir-lo al camp de visió. Ell batia el sac de valent. Que sabia que la cara que jo hi havia dibuixat era la seva? Probablement.

Havia deixat l’escopeta allà perquè no havia estat capaç d’acabar el que havia començat? O era una invitació adreçada a mi?

Ja no tenia les galtes calentes. Tot d’una, s’havien glaçat, com la resta del meu cos, i la dèbil brisa nocturna em travessava com si fos un coi de fantasma.

Em vaig quedar allà mirant el pare. Per descomptat, m’adonava que volia que l’aturés, que aturés el que feia, que li aturés el cor. Estava tot preparat: ho havia muntat de manera que semblés que ho havia fet ell mateix, fins i tot aquella corda deixava un missatge d’allò més clar. L’únic que havia de fer era clavar-li un tret a boca de canó i deixar l’escopeta al costat del cadàver. Em vaig posar a tremolar. Ja no controlava gens en absolut el meu cos, no m’obeïa res, les meves extremitats saltaven i se sacsejaven. Ja no sentia ni por ni ira, només impotència i vergonya. Perquè no n’era capaç. Es volia morir, jo volia que es morís i, així i tot, no n’era capaç, collons. Perquè ell era jo. I l’odiava i el necessitava, igual que m’odiava i em necessitava a mi mateix. Vaig girar cua i, mentre tornava cap a casa, el sentia gemegar i pegar, renegar i pegar, sanglotar i pegar.

L’endemà al matí, mentre esmorzàvem, era com si allò no hagués passat. Com si no hagués estat més que un somni. El pare va mirar per la finestra de la cuina i va dir alguna cosa del temps, mentre la mare cuitava en Carl perquè no fes tard a escola.

28

Uns mesos després d’haver deixat el pare al graner, la senyora Willumsen va aparcar davant del taller i ens va demanar que poséssim a punt el seu Saab Sonett del 58, un roadster, l’únic descapotable del poble.

La gent del poble deia que la dona d’en Willumsen tenia una obsessió malaltissa per una diva pop noruega dels anys setanta i que intentava copiar-la en tot: el cotxe, la roba, el pentinat, el maquillatge i la manera de comportar-se. Fins i tot provava d’imitar-li la famosa veu greu. Jo era massa jove per recordar aquella estrella del pop, però que la senyora Willumsen era tota una diva estava clar.

L’oncle Bernard era al metge fent-se unes proves i vaig haver de mirar jo mateix si aquell auto tenia cap problema evident.

—Quina carrosseria més elegant —vaig dir, mentre acariciava el relleu d’un dels llums frontals. Plàstic reforçat amb fibra de vidre. L’oncle Bernard deia que Saab havia fabricat menys de deu exemplars d’aquest model i que segur que en Willumsen es devia haver gastat més del que li hauria agradat.

—Gràcies —va dir.

Vaig obrir el capó i vaig donar un cop d’ull al motor. Vaig comprovar que els cables i les tapes estiguessin ben posats, cosa que també era una imitació dels moviments d’algú altre —de l’oncle Bernard.

—Sembla que també saps com es tracta l’interior —va dir—. Per ser tan jove.

Ara em tocava a mi donar-li les gràcies.

Aquell dia feia calor. Havia estat treballant en un camió i m’havia abaixat la granota, de manera que tenia el tors nu quan ella va arribar. Com que ara boxejava molt al graner, tenia músculs a llocs on abans només hi havia pell i os, i ella em recorria amb els ulls mentre em feia l’encàrrec. I quan em vaig posar una samarreta de màniga curta abans d’inspeccionar més de prop el seu cotxe, gairebé va semblar decebuda.

Vaig tancar el capó i em vaig girar cap a ella. Com que duia sabates de taló alt, ja no és que fos més alta que jo, sinó que era com una torre.

—I bé? —va dir. Va deixar una pausa massa llarga abans de continuar—: T’agrada el que veus?

—Sembla que està bé, però me l’hauria de mirar més de prop —vaig dir, amb una confiança fingida, com si en comptes de l’oncle Bernard fos jo qui donaria aquest cop d’ull.

Vaig pensar que aparentava menys edat de la que tenia. Semblava que s’havia depilat les celles i que després se les havia dibuixat. Tenia arruguetes a la pell dalt del llavi superior. No obstant això, la senyora Willumsen era el que l’oncle Bernard anomenava un «tros de dona».

—I després de… —va decantar el cap i em va mirar com si fos a la carnisseria i jo fos un tros de carn al taulell—… mirar-te’l més de prop?

—Llavors repassarem el motor i canviarem el que calgui —vaig dir—. Dins dels límits del seny i la decència, és clar. —Això també era collita de l’oncle Bernard. Menys el fet que em vaig haver d’empassar la saliva enmig de la frase.

—Els límits de la decència —va dir, somrient, com si li hagués sortit amb una ocurrència d’aquelles típiques d’Oscar Wilde. Tret que en aquella època jo no havia sentit a parlar d’Oscar Wilde. No obstant això, en aquell precís instant vaig començar a reparar que jo no era l’únic que inferia tota mena de fantasies sexuals d’aquella conversa. Ja no hi havia dubte: la senyora Willumsen flirtejava amb mi. No és que em cregués que ella volia alguna cosa més, però era evident que s’estava dedicant a jugar una mica amb un noi de disset anys, igual que un gat adult esgarrapa un parell de vegades el cabdell de llana que li has posat al davant abans de continuar el seu camí. I allò era prou per fer-me sentir orgullós i temerari.

—Però ja li puc dir que no hi ha gaire per arreglar —vaig dir, mentre em treia la capsa platejada de snus de la butxaca de la granota i em recolzava al capó—. Sembla que el cotxe està de categoria. Per l’edat que té.

La senyora Willumsen va riure.

—Rita —va dir, estenent una mà d’allò més blanca amb unes ungles vermelles com la sang.

Si hagués tingut més experiència en aquests temes, probablement l’hi hauria besat, però vaig deixar la capsa de snus, em vaig eixugar la mà al drap que em penjava de la butxaca de darrere i li vaig encaixar la mà com fan els adults.

—Roy.

Em va mirar pensativament.

—Molt bé, Roy. Però no cal que l’estrenyis tan fort.

—Eh?

—No diguis «Eh?», sinó «Què?» o «Com?». Torna-ho a provar. —Em va tornar a oferir la mà.

L’hi vaig tornar a agafar, aquesta vegada amb compte. La va tornar a apartar.

—No t’he dit que l’agafis com si fos mercaderia robada, Roy. Et dono la mà i durant una estoneta és teva. Així que utilitza-la, porta-t’hi bé, tracta-la de manera que sàpigues que te la tornaran a deixar.

Em va oferir la mà per tercer cop.

I la vaig embolcar amb les meves.

La vaig acariciar. Me la vaig posar a la galta. No sé d’on collons vaig treure el coratge. Només sé que en aquell moment vaig tenir tot aquell coratge que em va faltar quan era fora del graner mirant-me l’escopeta repenjada al marc de la porta.

La Rita Willumsen va riure, va donar una ullada ràpida al voltant com si volgués assegurar-se que no ens mirava ningú i em va deixar la mà una estoneta més abans d’enretirar-la lentament.

—N’aprens ràpid —va dir—. D’allò més. I aviat seràs un home. Crec que faràs molt feliç algú, Roy.

Un Mercedes es va aturar davant nostre. En Willumsen va baixar del cotxe i amb prou feines em va saludar, perquè estava ocupadíssim obrint la porta a la senyora Willumsen —que ara era la Rita Willumsen—. Li agafava la mà mentre ella maniobrava per pujar al cotxe, amb aquells talons alts, el pentinat espigat i la faldilla llarga i ajustada. I quan van haver marxat vaig sentir una barreja d’excitació i de desconcert en pensar en allò que ara, de cop i volta, s’estenia davant meu. L’excitació era per haver tingut la mà de la senyora Willumsen a la meva, amb aquelles ungles llargues que m’esgarrapaven el palmell. I pel fet que era la preuadíssima esposa d’en Willumsen, l’home que havia estafat el pare amb la venda del Cadillac i després se n’havia vantat. El desconcert es devia al compartiment del motor, en què tot semblava al revés. I és que la caixa de canvis era davant del motor. Més endavant, l’oncle Bernard em va explicar que era per la distribució especial del pes al Sonett i que fins i tot havien capgirat el cigonyal, de manera que el motor d’aquest cotxe anava en sentit contrari a tots els altres. Quin tros de cotxe, aquest Saab Sonett. Quin tros de bellesa antiquada, magnífica i inútil.

Vaig estar treballant en el Saab fins a altes hores de la nit, revisant, cargolant, canviant peces. Posseïa una energia nova i furiosa que no sabia ben bé d’on venia. O, més ben dit, sí que ho sabia. Venia de la Rita Willumsen. M’havia tocat. I jo l’havia tocat a ella. M’havia vist com un home o, almenys, com l’home que podria arribar a ser. I això va alterar alguna cosa. En un moment donat, mentre era a la fossa de lubricació i passava la mà pel bastidor del cotxe, vaig notar que se m’havia posat dura. Vaig tancar els ulls i m’ho vaig imaginar. Bé, m’ho vaig provar d’imaginar. La Rita Willumsen mig despullada al capó del Saab, indicant-me amb el dit índex que m’atansés. Aquell esmalt d’ungles vermell. Recollons.

Vaig parar l’orella per assegurar-me que estava sol al taller i llavors em vaig abaixar la cremallera de la granota.

—Roy? —va xiuxiuejar en Carl a les fosques quan jo estava a punt d’esmunyir-me a la llitera de dalt.

Volia dir alguna cosa sobre hores extres al taller i que ara havíem de dormir, però el to de la seva veu va fer que m’aturés. Vaig encendre el llum de dalt del seu llit. Tenia els ulls enrogits per haver plorat i una galta inflada. Se’m va fer un nus a l’estómac. Després d’aquella vegada que va deixar l’escopeta al graner, el pare s’havia mantingut a distància.

—Ha tornat a venir? —vaig xiuxiuejar.

En Carl es va limitar a assentir amb el cap.

—I… I també t’ha pegat?

—Sí. I em pensava que m’escanyaria. Estava furiós. M’ha demanat on eres.

—Hòstia —vaig dir.

—Has de ser aquí —va dir en Carl—. No ve, si tu hi ets.

—No hi puc ser sempre, Carl.

—Doncs llavors hauré de marxar. Ja no puc més… Ja no vull viure amb algú que…

El vaig abraçar: un braç al voltant del cos i l’altre, de la nuca. Li vaig estrènyer la cara contra el meu pit perquè els sanglots no despertessin la mare i el pare.

—Ho arreglaré, Carl —li vaig xiuxiuejar als cabells clars—. T’ho juro. No et caldrà fugir d’ell. Ho arreglaré, em sents?

Quan la primera llum del matí va blanquejar la nit, ja tenia el pla preparat.

El simple fet de pensar-hi no m’obligava a res, però alhora sabia que ja estava a punt. Vaig pensar en allò que m’havia dit la Rita Willumsen, que aviat seria un home. Bé, doncs, havia arribat el dia. Aquesta vegada no em batria en retirada. No m’allunyaria de l’escopeta.

29

Al llarg de totes aquelles hores invertides en el Saab Sonett vaig aprendre unes quantes coses. No sols que el motor estava muntat amb la part del darrere al davant, sinó que els frens eren més senzills que els d’altres vehicles. Els cotxes moderns tenen sistemes de frenada doble, de manera que si es talla un dels tubs flexibles del fre, els frens continuen funcionant, almenys en dues de les rodes. Al Sonett, però, només s’ha de tallar un dels tubs i, nyac!, ja tens un carro que roda i roda, un cavall desbocat. I se’m va acudir que això mateix passa amb la majoria de cotxes antics. Com el Cadillac DeVille model del 1979 del pare, encara que és cert que aquest té dos tubs de fre.

Quan els homes de les nostres contrades no es moren de les malalties habituals, ho fan als camins rurals en un cotxe o al graner a la punta d’una corda o del canó d’una arma de foc. Vaig flaquejar quan el pare em va donar l’oportunitat de fer servir l’escopeta i potser també sabia que no me’n donaria una altra, que ara ho havia de rumiar pel meu compte. I quan vaig haver acabat de reflexionar-hi, sabia que aquella solució era la correcta. No es tractava que el capità s’hagués d’enfonsar amb el seu vaixell ni res semblant. Allò era una cosa purament pràctica. Un accident de cotxe no s’investigaria de la mateixa manera que un home amb un tret al cap —o almenys això m’imaginava—. I no sabia com podria manejar el pare perquè es fiqués al graner per engegar-li un tret sense que almenys la mare se n’adonés. I ves a saber si la mare mentiria a la policia quan l’home sense el qual no podia viure hagués estat assassinat. «Aquesta és la mena de mare que soc». Sabotejar els frens del Cadillac, però, era senzill. A més, el que passaria després era fàcil de predir. Cada matí, el pare es llevava, anava a veure les cabres, es feia un cafè i ens mirava en silenci mentre en Carl i jo esmorzàvem. En acabat, quan en Carl i jo ja havíem marxat amb les bicis —ell a escola, jo al taller—, el pare es ficava al Cadillac i baixava al poble a buscar el correu i comprar el diari.

Guardava el Cadillac sota sostre, al graner, i jo l’hi havia vist fer infinites vegades: arrencava el cotxe, accelerava i —a menys que hi hagués neu i gel a la carretera— no tocava els frens ni girava el volant abans d’hora, just a tocar del revolt de les Cabres.

Estàvem sopant al menjador quan vaig dir que sortia al graner a entrenar-me amb el sac de boxa.

Ningú va dir res. La mare i en Carl van continuar escurant els seus plats, però el pare em va mirar inquisitivament. Potser perquè ell i jo no solíem anunciar què ens disposàvem a fer. Ho fèiem i punt.

Em vaig endur la bossa d’esport amb l’eina que havia agafat del taller. La tasca va ser una mica més complicada que no m’havia imaginat, però al cap de mitja hora havia afluixat el cargol de fixació i el pern que subjecten la columna de direcció al mecanisme de cremallera, havia fet dos forats a ambdós tubs del fre i havia recollit el líquid del fre en una galleda. Em vaig posar la roba d’esport i em vaig passar mitja hora més donant cops al sac de boxa, amb tanta intensitat que estava amarat de suor quan vaig entrar a la sala d’estar, on hi havia la mare i el pare, ell amb el diari i ella fent calça, com en un anunci dels anys seixanta.

—Anit vas arribar tard —va dir el pare sense alçar els ulls del diari.

—Hores extres —vaig dir.

—Ens ho pots dir, si et veus amb una noia —va dir la mare. Somreia. Com si fóssim justament això, la família normal i corrent d’un coi d’anunci.

—Hores extres i prou —vaig dir.

—Bé —va dir el pare, mentre plegava el diari—, doncs pot ser que a partir d’ara n’hagis de fer més, d’hores extres, perquè ens acaben de trucar de l’hospital de Notodden. Han ingressat en Bernard. Pel que sembla, ahir al metge li van trobar una cosa que no els va agradar. Potser s’haurà d’operar.

—Sí? —vaig dir, i vaig sentir un calfred.

—Sí, i la filla és a Mallorca amb la família i no podia interrompre les vacances. Així que la gent de l’hospital ens ha demanat que hi anem.

En Carl va entrar a la sala d’estar.

—Què passa? —va preguntar. Encara parlava com si l’haguessin anestesiat i tenia un blau lleig a la galta, tot i que li havia baixat la inflor.

—Anem a Notodden —va dir el pare, aixecant-se de la butaca—. Vestiu-vos.

Vaig sentir pànic, com el matí que obres la porta de l’entrada i no estàs preparat perquè la temperatura hagi baixat a trenta sota zero i bufi el vent, i no notes el fred, tan sols una paràlisi sobtada i total. Vaig obrir la boca i la vaig tornar a tancar, perquè la paràlisi també m’afectava el cervell.

—Demà tinc un examen important —va dir en Carl, i vaig veure que em mirava—. I en Roy m’ha promès que em passaria la lliçó.

Jo no en sabia res, de cap examen. No sé exactament de què s’havia adonat o de què no, en Carl, només sé que havia vist que jo buscava desesperadament una escapatòria per no acompanyar-los a Notodden.

—Bé —va dir la mare, mirant el pare—, suposo que poden…

—Ni parlar-ne —va dir el pare bruscament—. La família està per damunt de tot.

—En Carl i jo agafarem l’autobús cap a Notodden demà després de classe —vaig dir.

Em van mirar una mica sorpresos. Perquè crec que ho vam sentir tots. Que, de cop i volta, parlava com ell, com el pare quan s’havia decidit i no hi havia res més a parlar, perquè tothom sabia que les coses anirien així i punt.

—Molt bé —va dir la mare, alleujada.

El pare no va dir res, però no em treia els ulls de sobre.

Quan la mare i el pare ja estaven preparats per marxar, en Carl i jo els vam seguir fins al pati.

Ens vam quedar davant del cotxe al capvespre, una família de quatre que estava a punt de partir-se per la meitat.

—Condueix amb compte —vaig dir.

El pare va assentir amb el cap. Amb parsimònia. Evidentment, és possible que jo, com altres persones posteriorment, en faci un gra massa, d’aquestes famous last words. O, en el cas del pare, de l’últim assentiment silenciós. En qualsevol cas, allò era com una mena de reconeixement. O potser era una acceptació. L’acceptació que el seu fill estava a punt de fer-se adult.

Ell i la mare van pujar al Cadillac, que es va engegar amb un grunyit. El grunyit va deixar pas a un ronc suau. I llavors van baixar cap al revolt de les Cabres.

Vam veure els llums de frenada del Cadillac. Estan connectats al pedal, de manera que encara que els frens no funcionin, els llums sí que s’encenen. Va accelerar. En Carl va emetre un soroll. Em vaig imaginar que el pare girava el volant, que sentia un frec procedent de la columna de direcció, que notava que el volant girava sense resistència i sense efecte a les rodes. I estic força segur que se’n va adonar llavors. Això espero. Que ho va comprendre i ho va acceptar. Que també va acceptar que allò incloïa la mare, que els números quadraven, malgrat tot. Ella podia viure amb el que feia ell, però no sense ell.

Silenci i una absència estranya de dramatisme. Ni tocs de clàxon desesperats, ni xerrics de la goma, ni crits. L’únic que vaig sentir va ser el cruixit dels pneumàtics. Llavors el cotxe es va esfumar i una daurada grossa va entonar un cant sobre la solitud.

L’estrèpit procedent de Huken va sonar com un tro llunyà retardat. No vaig sentir què va dir o cridar en Carl, tan sols vaig pensar que ara ell i jo estàvem sols aquí dalt al món. Que la carretera que teníem al davant era buida, que l’únic que vèiem ara al capvespre era la silueta de la muntanya contra el cel, tenyit de taronja a l’oest i de rosa cap al nord i el sud. I vaig pensar que era la imatge més preciosa que havia vist a la vida, com una posta i una sortida del sol simultànies.

30

Només recordo fragments del funeral.

L’oncle Bernard ja estava recuperat —havien decidit no operar-lo— i ell i en Carl eren els únics que vaig veure plorar. L’església era plena de gent amb què —fins on jo sé— el pare i la mare no havien tingut mai res a veure més enllà del que era estrictament necessari en un poble com Os. En Bernard va dir unes paraules i va llegir en veu alta els missatges de condol de les corones. La més gran era de Vehicles de Segona Mà i Desballestador Willumsen, cosa que probablement significava que la podia carregar a la partida d’atenció al client i desgravar-se-la dels impostos. Ni en Carl ni jo havíem expressat cap desig de dir res i el pastor tampoc no ens va pressionar; crec que apreciava el marge de maniobra quan finalment tenia un auditori tan gran. Tanmateix, no recordo què va dir; em sembla que ni tan sols me’l vaig escoltar. Després ens van donar el condol, una fila interminable de cares pàl·lides i afligides, com seure al cotxe al pas a nivell i veure passar el tren, cares que miren enfora, aparentment a tu, però que es dirigeixen a altres llocs.

Molts em van dir que m’acompanyaven en el sentiment, però jo no els podia dir que llavors és que no se sentien gaire malament.

Recordo que en Carl i jo estàvem drets al menjador de la granja el dia abans d’haver-nos de traslladar a ca l’oncle Bernard. És clar que aleshores no sabíem que només passarien uns pocs dies abans no ens tornaríem a traslladar a Opgard. Hi havia un silenci acollonant.

—Ara tot això és nostre —va dir en Carl.

—Sí —vaig dir—, però vols res d’aquí, tu?

—Això —va dir en Carl, assenyalant l’armari on el pare guardava les caixes de Budweiser i les ampolles de bourbon. Vaig agafar el cartró de snus en porcions Berry i així va ser com en vaig començar a fer servir. No gaire, perquè no saps mai quan en podràs tornar a aconseguir i ni de lluny vols recórrer a la merda sueca després de tastar un tabac fermentat com cal.

Ja abans del funeral ens havia interrogat el policia rural, tot i que ell ho va anomenar «només una xerradeta», és clar. A en Sigmund Olsen li preocupava que no hi hagués marques de frenada al revolt de les Cabres i es preguntava si el meu pare estava deprimit. En Carl i jo, però, ens havíem aferrat a la història que allò ens va semblar un accident. Potser anava a massa velocitat i es va despistar un moment mirant-nos pel retrovisor. Una cosa així. I al final semblava que l’Olsen s’havia donat per satisfet amb això. També vaig pensar, però, que era una sort per a nosaltres que només tingués aquestes dues teories: accident o suïcidi. Quan vaig fer els forats als tubs del fre i vaig buidar prou líquid perquè es reduís la potència de frenada, era conscient que allò no seria suficient per despertar sospites si es descobria, perquè ja sol passar que entri una mica d’aire al sistema de frenada dels cotxes antics. Seria pitjor si descobrissin que s’havia afluixat el cargol de fixació que subjecta la columna de direcció al mecanisme de cremallera, de manera que la direcció no funcionava. El cotxe havia aterrat sobre el sostre i no estava tan destrossat com m’havia imaginat. Si haguessin inspeccionat el vehicle, potser haurien arribat a la conclusió que tot allò que està fix també es pot afluixar per si sol, inclosos els cargols de fixació. Però cargols afluixats a més a més de forats als tubs del fre? I com és que no hi havia rastre de líquid de fre per on havia passat el cotxe? Com he dit, havíem tingut sort. O, més ben dit, jo havia tingut sort. Evidentment, era conscient que en Carl sabia que jo havia arranjat l’accident d’una manera o altra. Per instint, havia deduït de la meva actitud que, costés el que costés, ni ell ni jo havíem de pujar al Cadillac aquell vespre. I, a més, hi havia aquella promesa que li havia fet: que ho arreglaria. Ell, però, no em va preguntar mai com ho arreglaria exactament. És probable que sabés que era cosa dels frens, perquè havia vist que s’encenien els llums sense que el Cadillac reduís la marxa. I per què l’hi havia d’explicar, quan no m’ho havia preguntat? No et poden castigar per una cosa que ignores i, si se m’enduguessin per l’assassinat dels meus pares, carregaria jo amb tota la culpa. No em calia tenir en Carl al costat, com el pare havia tingut la mare. Perquè, a diferència d’ells, en Carl podria viure perfectament sense mi. O això creia jo.

31

En Carl va néixer a principi de tardor, jo en plenes vacances d’estiu. Això significava que el dia del seu aniversari rebia regals dels companys de classe i fins i tot celebrava una festa, mentre que el meu passava sense pena ni glòria. Tampoc és que em queixés gaire. Per tant, van passar uns segons abans no em vaig adonar que aquella cantarella anava adreçada a mi.

—Feliços divuit!

Estava fent un descans assegut al sol a la part de darrere del taller, a sobre d’un parell de palets, amb els ulls tancats i escoltant els Cream pels auriculars. Vaig alçar la mirada i me’ls vaig treure. Em vaig haver de fer ombra als ulls. No és que no recordés aquella veu, però. Era la Rita Willumsen.

—Gràcies —vaig dir, i vaig notar que la cara i les orelles em cremaven, com si m’haguessin atrapat amb les mans al plat—. Qui t’ho ha dit?

—Major d’edat —es va limitar a contestar—. Dret a vot. Permís de conduir. I et poden tancar a la presó.

El Saab Sonett estava aparcat darrere d’ella, igual que uns mesos abans. Alhora, però, la sensació era diferent, com si aquella vegada m’hagués fet una promesa i ara vingués a complir-la. La mà em tremolava una mica en ficar-me els auriculars a la butxaca dels pantalons. Ja no era del tot innocent i havia furgat una mica a sota d’uns sostenidors amagat en un racó darrere d’Årtun, però indubtablement encara era verge.

—El Sonett fa uns sorolls d’allò més estranys —va dir.

—Quina mena de sorolls? —li vaig preguntar.

—Potser hauríem d’anar a fer un tomb, perquè els sentis tu mateix.

—És clar. Un moment. —Vaig entrar al despatx—. Surto una estona —vaig dir.

—D’acord —va dir l’oncle Bernard, sense alçar els ulls de la «paperassa del dimoni», com ell l’anomenava, que s’havia anat amuntegant mentre ell s’estava a l’hospital—. Quan tornaràs?

—No ho sé.

Es va treure les ulleres de prop i em va mirar.

—D’acord. —Ho va dir amb entonació de pregunta, com si m’estigués demanant si li volia explicar alguna cosa més. I si no ho volia, no passava res, perquè confiava en mi.

Vaig assentir amb el cap i vaig tornar a sortir al sol.

—Amb aquest temps que fa, hauríem de treure la capota —va dir la Rita Willumsen mentre conduïa el Sonett cap a la carretera nacional.

No li vaig preguntar per què no ho fèiem.

—Quina mena de sorolls són, aquests que dius? —li vaig demanar.

—La gent d’aquí dalt em pregunta si em vaig comprar aquest cotxe perquè el sostre es pot treure. Aquí, on l’estiu dura mes i mig i encara gràcies, suposo que pensen. Però saps per què me’l vaig comprar, Roy?

—Pel color?

—Quin masclista que estàs fet —va dir, rient—. Pel nom. Sonett. Saps què és?

—És un Saab.

—És una forma de poesia. Un poema d’amor amb dos quartets i dos tercets, catorze versos en total. El mestre del sonet va ser un italià que es deia Francesco Petrarca, que estava perdudament enamorat d’una dona que es deia Laura i que estava casada amb un comte. Al llarg de la seva vida li va escriure tres-cents disset sonets. Un munt, oi?

—Doncs quina llàstima que estigués casada.

—De cap manera. La clau de la passió és que no puguis aconseguir mai del tot la persona estimada. Les persones som molt poc pràctiques de mena.

—Ah, sí?

—Et queda molt per aprendre. Se’t nota.

—Pot ser. Però jo no noto que el cotxe faci cap soroll estrany.

Va mirar pel retrovisor.

—Doncs hi és quan l’arrenco al matí, però desapareix quan el cotxe s’escalfa. Aparcarem una estona, perquè el motor es refredi de debò.

Va posar l’intermitent i es va desviar cap a un camí forestal. Era evident que ja havia passat amb el cotxe per allà més d’una vegada. Al cap d’una estoneta va entrar en un camí encara més estret i va aturar el cotxe a sota d’unes branques baixes d’avet roig.

El silenci sobtat que es va fer quan va apagar el motor em va agafar desprevingut. Instintivament, sabia que aquell silenci s’havia d’omplir amb alguna cosa, perquè estava més carregat que res que pogués dir jo. Ja era un assassí, però no m’atrevia ni a moure’m ni a mirar-la.

—Digues, Roy, has conegut gaires noies des de l’última vegada que ens vam veure?

—Unes quantes —vaig dir.

—Alguna especial?

Vaig fer que no amb el cap breument i li vaig llançar una mirada furtiva de reüll. Duia una bufanda de seda vermella i una brusa que li anava baldera, però li veia ben clars els contorns dels pits. La faldilla se li havia apujat una mica, de manera que se li veien els genolls nus.

—Alguna amb qui… ho hagis fet, Roy?

Vaig sentir un forat dolç a l’estómac. Vaig pensar a mentir-li, però què en trauria, d’això?

—No tot, no —vaig dir.

—Molt bé —va dir, i es va treure lentament la bufanda de seda. Duia els tres botons de dalt de la brusa descordats.

Se’m va posar dura. Notava que m’estirava els pantalons i em vaig posar les mans a la falda per amagar-ho. I és que sabia que en aquell moment tenia les hormones tan revolucionades que no descartava que hagués jutjat malament del tot la situació.

—A veure si ja saps agafar millor la mà d’una dona —va dir, i va posar la mà dreta damunt la meva a la falda. Era com si la mà irradiés escalfor i baixés al meu sexe, i per un instant vaig tenir por d’escórrer-me en aquell moment.

Li vaig deixar que m’agafés la mà. Se la va apropar, es va obrir una mica la brusa i va posar-se la meva mà per dins, damunt dels sostenidors, al pit esquerre.

—Ho has estat esperant, Roy. —Va fer un riure amanyagador—. Agafa’m fort, Roy. Prem una mica el mugró. A les que ja no som jovenetes ens agrada una mica més fort. Calma, calma, t’estàs passant una mica. Així. Em sembla que tens talent, Roy.

Es va inclinar cap a mi, em va agafar la barbeta entre el polze i el dit índex i em va fer un petó. Tota la Rita Willumsen era gran, inclosa la llengua, que s’entortolligava al voltant de la meva com una anguila, aspra i forta. I feia molt més gust que les dues noies amb qui m’havia morrejat. No millor, sinó més. Potser una mica massa i tot. Els meus sentits estaven en alta tensió, hipersensibles. Va finalitzar el petó.

—Encara ens queda una mica de camí, però —va dir somrient, mentre em ficava la mà sota la samarreta i m’acariciava el pit. I, malgrat que estava tan calent que hauria pogut partir pedres, vaig notar que em calmava. Perquè no s’exigia gaire de mi, era ella qui seia al volant, qui decidia la velocitat i cap on anàvem.

—Anem a fer un passeig —va dir.

Vaig obrir la porta i vaig sortir al piulet dels ocells, intens i estrident, i a la calor de l’estiu, estàtica i vibrant. Fins llavors no m’havia adonat que ella duia unes sabatilles esportives.

Vam seguir una sendera que serpentejava per un turó. Com que era l’època de les vacances d’estiu, hi havia menys gent al poble i a les carreteres, i aquí dalt la possibilitat de trobar-se amb algú era mínima. Tot i això, em va demanar que em quedés cinquanta metres darrere seu, perquè em pogués amagar entre els arbres si em feia un senyal.

Quan arribàvem al capdamunt del turó, es va aturar i em va indicar que m’apropés.

Va assenyalar amb el dit una cabana pintada de vermell a sota nostre.

—És de l’alcalde —va dir—. I aquella d’allà… —va assenyalar cap a un edifici que semblava una d’aquelles casetes tradicionals dels pastors— és nostra.

Jo no estava segur si amb «nostra» volia dir seva i meva o seva i del seu marit, però en tot cas vaig entendre que ens dirigíem allà.

Va obrir el pany i vam entrar en una sala d’estar escalfada pel sol i amb l’aire viciat. Va tancar la porta amb clau. Es va treure les sabatilles i em va posar les mans a les espatlles. Fins i tot descalça era més alta que jo. Tots dos respiràvem amb dificultat, perquè havíem fet l’últim tram de pressa. Tant, que ens esbufegàvem a la boca quan ens vam besar.

Els seus dits em van descordar el cinturó com si no haguessin fet res més a la vida, mentre que a mi m’angoixava la idea de descordar-li els sostenidors, que calculava que era tasca meva. Va resultar, però, que no ho era, perquè em va dur al que devia ser el dormitori principal, que tenia les cortines tancades, em va empènyer damunt del llit i va deixar que mirés mentre es desvestia. Llavors es va atansar i la seva pell estava freda per la suor solidificada. Em va besar, es va fregar contra el meu cos nu i aviat tornàvem a estar suats, com dues foques molles que rellisquen l’una amb l’altra. Feia una olor agradable i intensa, i em va apartar les mans quan em vaig passar d’indiscret. Vacil·lava entre massa actiu i insuportablement passiu, però al final em va agafar i em va guiar cap endins.

—No et moguis —em va dir, asseguda immòbil damunt meu—. Només ho has de sentir.

I ho vaig sentir. I vaig pensar que ja era oficial. En Roy Opgard ja no era verge.

—Creia que era demà —em va dir l’oncle Bernard quan vaig tornar aquella tarda.

—Què?

—Que t’examinaves del permís de conduir.

—És demà.

—De debò? Doncs per la cara d’alegria que duus, em pensava que te l’acabaves de treure.

32

L’oncle Bernard em va regalar un Volvo 240 pel meu divuitè aniversari.

Jo em vaig quedar mut.

—No em miris així, noi —va dir, mig cohibit—. És de segona mà, no n’hi ha per tant. I tu i en Carl necessiteu un cotxe, allà dalt. No podeu anar amb bicicleta tot l’hivern.

El que té de bo el Volvo 240 és que és el cotxe perfecte per trastejar. És fàcil aconseguir les peces, encara que el van deixar de fabricar el 93 i, si el tractes bé, et pot durar tota la vida. El meu tenia els coixinets i les boixes del sistema de suspensió frontal i la junta de l’eix intermedi una mica desgastats però la resta estava de categoria, sense rastre de rovell.

Em vaig posar darrere del volant, vaig ficar a la guantera el permís de conduir que m’acabava de treure i vaig fer girar la clau del contacte. Quan circulava per la carretera nacional i vaig passar el rètol amb el nom d’Os, vaig caure en una cosa. Que el camí continuava. I continuava. Que hi havia tot un món davant d’aquell capó vermell.

Va ser un estiu llarg i calorós.

Cada matí, duia en Carl amb el cotxe al Coop, on feia una substitució d’estiu, i després continuava fins al taller.

I al llarg d’aquelles setmanes i d’aquells mesos, no només vaig esdevenir un xofer útil, sinó també un amant satisfactori —si no experimentat—, segons la Rita Willumsen.

Ens solíem trobar al matí. Cadascun duia el seu cotxe i jo aparcava el meu en una sortida diferent del camí forestal, perquè ningú ens relacionés.

La Rita Willumsen només em va posar una condició.

—Mentre estiguis amb mi, no estaràs amb altres noies.

Aquesta condició tenia tres motius.

El primer era que no volia pescar cap de les malalties de transmissió sexual que, segons sabia pel consultori mèdic, corrien pel poble. A més, les noies amb qui s’ho munten els paios com jo són sempre uns pendons. No és que estigués morta de por d’agafar una mica de clamídia o de lladelles —això ho podia arreglar ràpidament el metge a Notodden—, però resultava que en Willumsen encara exigia fer ús del seu dret com a cònjuge.

El segon motiu era que fins i tot els pendons s’enamoren i llavors analitzen cada cosa que diu el noi, prenen nota de cada vacil·lació i investiguen en profunditat cada sortida no documentada al bosc fins que acaben sabent el que no han de saber i llavors en fan un escàndol.

El tercer motiu era que es volia aferrar a mi. No perquè jo fos únic de cap de les maneres, sinó perquè era massa arriscat canviar d’amant en un lloc tan petit com Os.

En resum, la condició era que en Willumsen no se n’assabentés. I el motiu era que en Willumsen —com l’home de negocis previsor que era— havia insistit en el règim de separació de béns i la senyora Willumsen no tenia cap altre atribut més enllà dels físics, com se sol dir. Senzillament, depenia del seu marit per poder dur la mena de vida que desitjava. I a mi allò ja m’anava bé, perquè de cop i volta jo també tenia una vida suportable.

El que sí que tenia la senyora Willumsen era cultura, com ella mateixa ho anomenava. Venia d’una bona família de les planes de la regió d’Østlandet, però després que el seu pare hagués dilapidat la fortuna familiar, va escollir la seguretat per davant de la inseguretat, es va casar amb aquell venedor de cotxes de segona mà sense gràcia, però amb diners i emprenedor, i durant vint anys el va convèncer que ella no feia servir anticonceptius, que els seus petits nedadors devien tenir algun problema. I totes les paraules fines, les bones maneres, els coneixements inútils sobre pintura i els poc profitosos coneixements sobre literatura que no li va aconseguir col·locar a ell, ara me’ls ensenyava a mi. Em va ensenyar quadres de Cézanne i de Van Gogh. Em va llegir fragments de Hamlet i de Brand. I d’El llop estepari i de The Doors of Perception, que fins llavors em pensava que eren grups de música, no llibres. Sobretot, però, em llegia els sonets de Francesco Petrarca dedicats a Laura. Normalment en nynorsk i amb una lleugera tremolor a la veu. Fumàvem haixix —la Rita no em va voler explicar mai d’on el treia— mentre escoltàvem Glenn Gould tocar les Variacions Goldberg. Afirmaria que l’escola a què vaig anar durant el temps que la Rita Willumsen i jo ens vam citar a dalt a la cabana va ser més valuosa que cap universitat o escola superior, però segurament seria exagerar la nota. Tanmateix, va tenir el mateix efecte en mi que havia tingut el Volvo 240 aquella vegada que el vaig treure del poble. Em va obrir els ulls al fet que allà fora hi havia tot un altre món. Un món que em podia permetre somiar que algun dia seria meu, si aconseguia aprendre els codis dels iniciats. No ho aconseguiria, però. Jo, el germà dislèxic, no.

Tampoc és que semblés que en Carl tingués cap ganes de viatjar.

Ben al contrari. A mesura que l’estiu donava pas a la tardor i a l’hivern, s’anava aïllant més i més. Quan li preguntava a què donava voltes, si no volia venir a fer un tomb amb el Volvo, es limitava a mirar-me amb un somriure distant i lleu, com si jo no fos allà.

—Tinc somnis estranys —va dir tot d’un plegat un vespre que sèiem al jardí d’hivern—. Somio que ets un assassí. Que ets perillós. I t’envejo per ser perillós.

Jo ja sabia que en Carl sabia que m’ho havia manegat d’una manera o altra perquè el Cadillac s’estimbés al revolt de les Cabres aquell vespre, és clar, però mai no me n’havia dit ni piu i no veia cap motiu per explicar-l’hi i fer-lo còmplice pel fet d’haver sentit una confessió i no denunciar-me. Per tant, no li vaig contestar. Em vaig limitar a dir-li bona nit i el vaig deixar allà.

No havia passat mai una època que s’assemblés tant a la felicitat. Tenia una feina que m’encantava, un cotxe que em duia on jo volia i estava vivint la fantasia sexual de qualsevol adolescent. És cert que, d’això últim, no en podia presumir davant de ningú, ni tan sols d’en Carl, perquè la Rita m’havia dit «Ni a una ànima» i jo l’hi havia jurat precisament per l’ànima d’en Carl.

Llavors un vespre va passar l’inevitable. Com de costum, la Rita havia marxat de la cabana abans que jo perquè no ens veiessin junts. Li solia donar vint minuts d’avantatge, però aquell vespre se’ns havia fet tard, jo havia estat treballant de valent al taller la nit abans i tot el dia, i quan em vaig estirar al llit, em vaig relaxar d’allò més. Resulta que encara que la cabana es va comprar i reformar amb els diners del senyor Willumsen, segons la Rita ell no hi tornaria a posar els peus, perquè estava massa gras, era lent de moviments i la sendera era massa empinada i llarga. Em va explicar que el marit la va comprar en part perquè era més gran que la de l’alcalde Aas i així la podia menysprear. En part, també va ser una inversió especulativa pura i dura en l’època en què Noruega estava a punt d’esdevenir una nació petroliera rica i en Willumsen ja s’olorava el boom de les cabanes turístiques que es faria realitat molts anys després. Que això acabés passant carretera nacional amunt va ser cosa de la casualitat i de certs ajuntaments que van estar més a l’aguait que el nostre, però era una bona pensada per part d’en Willumsen. En qualsevol cas, mentre estava estirat allà esperant el moment de poder marxar, em vaig adormir. Quan em vaig despertar, eren les quatre de la matinada.

Tres quarts d’hora després era a Opgard.

Com que ni a en Carl ni a mi ens venia de gust dormir a l’habitació de la mare i el pare, vaig entrar de puntetes al dormitori infantil per no despertar en Carl. Quan estava a punt d’esmunyir-me a la llitera de dalt, però, es va sobresaltar i vaig veure un parell d’ulls oberts com unes taronges brillant a la foscor.

—Acabarem a la presó —va xiuxiuejar mig estabornit.

—Eh? —vaig fer.

Va parpellejar dues vegades com si volgués allunyar aquest pensament i llavors em vaig adonar que havia estat somiant.

—On has estat? —em va preguntar.

—Arreglant un cotxe —vaig dir, saltant per damunt la barana.

—No.

—No?

—L’oncle Bernard ha passat a deixar-nos una cassola de lapskaus. M’ha preguntat on eres.

Vaig respirar fondo.

—Estava amb una dona.

—Una dona? No una noia?

—En parlarem demà, Carl. Ens hem de llevar d’aquí a dues hores.

Em vaig quedar estirat, parant l’orella per si se li calmava la respiració. No va ser així.

—Què ha sigut això de la presó? —li vaig preguntar al final.

—Somiava que ens tancaven a la presó per assassinat —va dir.

Vaig respirar fondo.

—Per haver assassinat a qui?

—Aquesta és precisament la guilladura —va dir—. L’un a l’altre.

33

Era d’hora al matí. Esperava amb ganes tot un dia ple de cotxes i problemes mecànics fàcils d’arreglar. No les veia a venir, com se sol dir.

Era al taller, com havia fet més o menys cada dia els últims anys, i havia començat a treballar en un cotxe quan l’oncle Bernard va sortir i em va dir que tenia una trucada. El vaig seguir al despatx.

Era en Sigmund Olsen, el policia rural. Em va dir que volia parlar amb mi. Saber com anaven les coses. Que l’acompanyés una estona a pescar a prop de la seva cabana, que era a tan sols uns quilòmetres seguint la carretera nacional. Em podia passar a buscar al cap d’unes poques hores. I encara que va fer una veu d’allò més melosa pel telèfon, vaig notar que allò no era una invitació, sinó una ordre.

Allò em va preocupar, és clar. Per què tenia tanta pressa, si només era una xerradeta de no res?

Vaig continuar treballant en el motor i, després de dinar, em vaig estirar al carretó i em vaig ficar sota el cotxe, lluny d’aquest món. No hi ha res tan tranquil·litzador com arreglar cotxes quan t’estàs escalfant el cap per alguna cosa. No sé quant de temps duia allà quan vaig sentir que algú s’escurava el coll. Vaig tenir un pressentiment desagradable i potser per això em vaig esperar una mica abans d’esmunyir-me d’allà baix estirat al carretó.

—Ets en Roy —va dir l’home que em mirava a peu dret—. Tens una cosa que em pertanyia.

L’home era en Willum Willumsen. «Pertanyia». Passat.

I jo estava estirat allà sota, desprotegit.

—I què és, Willumsen?

—Prou bé que ho saps.

Em vaig empassar la saliva. No aconseguiria fer una merda abans no em trepitgés per treure’m l’aire i la vida. Ja ho havia vist fer a Årtun i tenia una certa idea de com es feia, però no de com s’evitava. Havia après a pegar el primer i amb força, no a mantenir la guàrdia. Vaig remenar el cap.

—Un vestit de busseig —va dir—. Amb aletes, careta, ampolla, vàlvula i tub. Divuit mil cinc-centes seixanta corones.

Va esclatar a riure quan va veure la meva expressió d’alleujament, que evidentment va interpretar com a sorpresa.

—No oblido mai un negoci, Roy!

—Ah, no? —vaig dir, i em vaig aixecar i vaig agafar un drap llarg per eixugar-me els dits—. Tampoc el de quan el meu pare va comprar el Cadillac, llavors?

—No. —En Willumsen reia entre dents mentre mirava enlaire, com si fos un record preuadíssim—. No li agradava gaire regatejar, al teu pare. Si hagués sabut la poca gràcia que li feia, potser hauria començat per un preu una mica més baix.

—Ah, sí? Que tens remordiments? —Potser em volia anticipar a ell si m’havia vingut a fer aquella pregunta. La millor defensa és un bon atac, com se sol dir. No és que em semblés que hi havia res que calgués defensar, perquè no me n’avergonyia. No d’això. Malgrat tot, tan sols era un xaval amb qui havia lligat una dona casada. I què? Ho haurien d’arreglar entre ells, jo no volia lluitar per cap territori. No obstant això, m’havia enrotllat el drap al voltant dels artells de la mà dreta.

—Sempre —va dir, somrient—. Però si tinc un talent innat és per manejar els remordiments.

—Sí? —vaig dir—. I què fas?

Va fer un riure burleta i els ulls li van desaparèixer en aquella cara rodanxona. Llavors es va assenyalar una de les espatlles.

—Quan el dimoni de la meva dreta parlamenta amb l’àngel de la meva esquerra, deixo que el dimoni presenti els seus arguments primer. I llavors aturo la discussió aquí.

En Willumsen va esclafir un riure. Aquella rialla va anar seguida d’un so ronc, com un cotxe que es posa marxa enrere mentre roda cap endavant. El so d’un home que es morirà en un futur imprevisible.

—He vingut per la Rita —va dir.

Vaig estudiar la situació. En Willumsen era més alt i pesat que jo, però a menys que tragués una arma, no representava cap amenaça física. I amb quina altra cosa em podia amenaçar? No depenia d’ell, ni econòmicament ni de cap altra manera, i tampoc no podia amenaçar en Carl ni l’oncle Bernard, fins on jo sabia.

Evidentment, però, hi havia una persona a qui podria amenaçar. La Rita.

—Diu que està d’allò més contenta amb tu.

No li vaig contestar. Un cotxe va passar lentament per la carretera, a fora, però nosaltres estàvem sols al taller.

—Diu que el Sonett no ha anat mai millor. Així que t’he portat un cotxe perquè te’l miris i arreglis el que calgui. Però el que calgui i no més.

Vaig donar una ullada per sobre de la seva espatlla del dimoni i vaig veure el Toyota Corolla blau que estava aparcat a fora. Vaig intentar no exterioritzar l’alleujament que sentia.

—El problema és que ha d’estar acabat demà —va dir en Willumsen—. Vindrà un client de molt lluny que més o menys me l’ha comprat per telèfon. Seria una pena tant per a ell com per a mi que acabés decebut. M’entens?

—T’entenc —vaig dir—. Sembla que hauré de fer hores extres.

—Em sembla que en Bernard està encantat que li arribi qualsevol encàrrec al preu per hora normal.

—Això ho hauràs de parlar amb ell.

En Willumsen va assentir amb el cap.

—Amb l’estat de salut d’en Bernard, és probable que sigui qüestió de temps que siguem tu i jo els qui negociïn les tarifes horàries, Roy, així que només vull que sàpigues ja ara qui és el client més important d’aquest taller. —Em va donar les claus del cotxe, em va dir que semblava que al final avui tampoc plouria i va marxar.

Vaig entrar el cotxe, en vaig obrir el capó i vaig esbufegar. M’hi hauria de quedar fins ben entrada la nit. I, a sobre, no m’hi podia posar en aquell moment, perquè en Sigmund Olsen em passaria a buscar d’aquí a només mitja hora. De cop i volta, tenia un parell de coses en què pensar. No em feia res, perquè aquella encara era l’època feliç. No obstant això, va resultar que aquell era l’últim dia d’aquesta època feliç.

34

—En Willumsen s’ha emprenyat perquè no li has deixat el cotxe llest avui al matí —em va dir l’oncle Bernard quan vaig arribar al taller ben entrat el matí després de la nit del Fritz.

—És que hi havia més a fer que no em pensava —vaig dir.

L’oncle Bernard va decantar aquell cap gros quadrat. Era al capdamunt d’un cos petit i igual de quadrat. Quan el volíem punxar, en Carl i jo l’anomenàvem «l’home Lego». Ens l’estimàvem moltíssim.

—Com ara què? —em va preguntar.

—Cardar —vaig dir, mentre obria el capó del Corolla.

—Eh?

—És que se’m va solapar una cosa amb l’altra. Ahir també havia de cardar una mica.

L’oncle Bernard va fer una breu rialla involuntària. Es va haver d’esforçar per recuperar l’expressió greu.

—Roy, la feina té prioritat sempre. Cardar, no. Entesos?

—Entesos.

—Com és que el tractor és a fora?

—No hi havia lloc aquí dins, que avui ens entraran tres cotxes. Gent de les cabanes.

—D’acord. I com és que té la pala enlaire?

—Perquè ocupi menys.

—Vols dir que hi ha poc espai a fora a l’aparcament?

—D’acord, doncs, és per celebrar el meu esforç d’anit. No el que vaig dedicar al Corolla, és clar.

L’oncle Bernard es va mirar el tractor amb els braços elevadors drets en senyal d’orgull. Va fer que no amb el cap i va marxar. Vaig sentir que es tornava a posar a riure al seu despatx, però.

Vaig continuar treballant en el Corolla. Els rumors que el policia rural Sigmund Olsen havia desaparegut no van començar a circular —com se sol dir— fins ben entrat el vespre.

Quan van trobar la barca amb les botes d’en Sigmund Olsen, ningú va dubtar que s’havia ofegat voluntàriament; ni tan sols va ser objecte de debat. Ben al contrari, la gent competia a veure qui s’ho havia vist a venir abans:

«I és que en Sigmund sempre tenia aquella foscor darrere del somriure i els acudits, però la gent no se n’adonava, perquè estan cecs per a aquestes coses».

«Just el dia abans em va dir que semblava que s’estava ennuvolant, però jo em pensava que parlava del temps, és clar».

«A veure, al consultori estan obligats a guardar el secret professional, però he sentit a dir que a en Sigmund li receptaven aquelles pastilles de la felicitat. Sí, home, fa uns quants anys, quan tenia les galtes tan grassonetes, te’n recordes? Però ara les tenia tan xuclades… Ja no es prenia les pastilles».

«Se li notava molt que donava voltes a alguna cosa. Una cosa que l’angoixava i que no podia resoldre. I quan no trobem la resposta, quan no trobem un sentit, quan no trobem Jesús, doncs passen aquestes coses».

Va venir l’agent de la policia rural del municipi veí —que era una dona— i probablement va sentir totes aquestes coses, però igualment volia parlar amb tothom que s’hagués trobat amb en Sigmund el dia que va desaparèixer. En Carl i jo havíem parlat de quina havia de ser la seva versió dels fets. Li vaig explicar que el millor seria aproximar-se tant a la veritat com fos possible i ometre només el que fos estrictament necessari. Explicar per què en Sigmund Olsen l’havia anat a veure a la granja, dir més o menys a quina hora havia marxat i que en Carl no li havia notat res d’especial. En Carl va objectar que probablement hauria de dir que l’Olsen semblava deprimit, però jo li vaig dir que no, perquè, d’una banda, aquella policia parlaria amb altres persones que li dirien que l’Olsen semblava com de costum aquell dia; de l’altra, donant per fet que sospitava que algú més podia estar implicat, què intentaria aquest algú que es pensés?

—Si estàs massa ansiós per convèncer-los que l’Olsen s’ha tret la vida, semblarà sospitós.

En Carl va assentir amb el cap.

—És clar. Gràcies, Roy.

Dues setmanes després i per primera vegada després de la nit del Fritz, tornava a ser al llit de la cabana.

No havia fet res de diferent, però la Rita Willumsen semblava apreciar més que de costum el que havien esdevingut els nostres rituals amorosos fixos.

Estava estirada amb el cap descansant a la mà mentre es fumava una cigarreta mentolada i m’estudiava.

—Has canviat —va dir.

—De debò? —vaig dir, amb un Berry darrere el llavi inferior.

—T’has fet més adult.

—I tant t’estranya? Que ja comença a fer temps des que em vas desvirgar.

Es va sobresaltar una mica, perquè no li solia parlar d’aquella manera.

—Vull dir des de l’última vegada que ens vam veure —va dir—. Ets un altre.

—Millor o pitjor que el d’abans? —li vaig preguntar. Em vaig treure la bosseta de snus amb el dit índex, la vaig deixar al cendrer que hi havia a la tauleta de nit i em vaig girar cap a ella. Li vaig posar la mà al maluc i se la va mirar expressivament. Una de les nostres regles no escrites era que ella decidia quan fèiem l’amor i quan descansàvem, no jo.

—Saps què, Roy? —va dir, i va fer una pipada a la cigarreta—. M’havia decidit de debò a dir-te avui que ja és hora de rematar aquesta aventura nostra.

—De debò? —vaig dir.

—Una amiga m’ha dit que aquella noia, la Grete Smitt, ha fet córrer el rumor que em veig amb un jove.

Vaig assentir amb el cap, però no li vaig dir que jo també havia estat pensant que era hora de deixar-ho. Simplement m’havia cansat una mica que allò fos tan repetitiu. Anar amb el cotxe a la cabana, cardar, cruspir-nos el menjar casolà que ella portava, cardar, marxar a casa. Quan em vaig dir aquesta frase en veu alta per veure com sonava, però, no sabia de què m’estava cansant, és clar. I tampoc no és que m’estigués esperant cap alternativa a la Rita Willumsen. No estava renunciant a res.

—Però després del que m’has fet avui, em sembla que ens podem esperar una mica a deixar-ho estar —va dir. Va apagar la cigarreta al cendrer i es va girar cap a mi.

—I això per què? —li vaig preguntar.

—Per què? —Em va mirar pensativament, com si no tingués la resposta—. Potser és l’ofegament d’en Sigmund Olsen. El fet de pensar que un dia, de cop i volta, estarem morts. I és que no podem ajornar la vida, oi?

Em va acariciar el pit i l’estómac.

—L’Olsen s’ha suïcidat —vaig dir—. Es volia morir.

—Efectivament. —Es mirava la mà, amb les ungles pintades de vermell, mentre continuava baixant—. I això ens pot passar a tots.

—Pot ser —vaig dir, mentre agafava el meu rellotge de la tauleta de nit—. Però ara he de tocar el dos. Espero que no et faci res que marxi jo abans per una vegada.

Primer semblava una mica desconcertada, però després es va tranquil·litzar, va fer un somriure lleu i, per punxar-me, em va preguntar si havia quedat amb una altra noia.

Li vaig tornar el somriure per punxar-la, em vaig aixecar i em vaig començar a vestir.

—Aquest cap de setmana és fora —va dir, mentre m’observava des del llit amb una expressió una mica ofesa.

No citàvem mai en Willum Willumsen pel nom.

—Em pots venir a veure.

Em vaig deixar de vestir.

—A casa teva?

Es va estirar per la vora del llit, va ficar la mà a la seva bossa, en va treure un feix de claus i en va començar a deixar anar una.

—Vine després que es faci fosc i entra pel jardí, pel darrere, així no et veuran els veïns. Aquesta és la de la porta del soterrani.

Em va allargar la clau. Estava tan sorprès que em vaig limitar a quedar-me mirant-la.

—Agafa-la, idiota! —va esbufegar.

I la vaig agafar. Me la vaig ficar a la butxaca i vaig saber que no l’acabaria fent servir. L’havia agafat perquè, per primera vegada, havia vist una cosa als ulls de la Rita Willumsen que s’assemblava a la vulnerabilitat. I la veu enfadada provava d’amagar una cosa que fins llavors jo no havia ni tan sols tingut en compte: que podia tenir por de ser rebutjada.

I mentre baixava de la cabana per la sendera, sabia que l’equilibri de forces entre la Rita Willumsen i jo havia canviat.

En Carl també havia canviat.

En certa manera, caminava més dret. I ja no era retret, sinó que havia començat a barrejar-se amb la gent. Allò havia passat més o menys de la nit al dia. La nit del Fritz. Potser li semblava —com a mi— que la nit del Fritz va ser una experiència que ens va elevar per damunt de la gentalla. Quan la mare i el pare es van estimbar a Huken, en Carl havia estat un espectador passiu, la víctima salvada. Aquesta vegada, però, hi havia participat, havia fet el que calia, coses que la gent que ens envoltava no es podia imaginar. Havíem traspassat un límit i havíem tornat, i no pots haver estat on vam ser nosaltres sense que això et canviï. O més ben dit: potser fins ara en Carl no havia pogut ser la persona que havia estat de debò des de sempre, potser la nit del Fritz només va espicassar un forat al capoll perquè aquesta papallona es pogués escapar. Ja era més alt que jo, però al llarg de l’hivern va passar de ser un noiet delicat i insociable a un jove que comprenia que no tenia res de què avergonyir-se. Sempre havia caigut bé a tothom, però ara, a més, es va fer popular. Vaig començar a veure que quan quedava amb els amics, era ell qui portava les regnes, que s’escoltaven els seus comentaris, que reien de les seves ocurrències, que el miraven a ell primer quan provaven d’impressionar o de fer riure la colla. Que era ell a qui provaven d’imitar. I probablement les noies també se n’adonaven. No era només que l’antiga dolçor femenina d’en Carl havia madurat en una bellesa viril, sinó que també es comportava d’una altra manera. Quan anàvem a les festes d’Årtun, notava que havia adquirit una manera de parlar i de moure’s que expressava una seguretat en ell mateix d’allò més natural. Podia ser juganer i desvergonyit, com si res no fos del tot greu, i després seure amb un amic amb problemes de noies o una amiga amb penes d’amor, escoltar-se’ls amb compassió i donar-los consell, com si posseís una experiència de vida o una saviesa que ells encara no tenien.

Pel que fa a mi, suposo que simplement vaig intensificar els meus trets habituals. Més segur de mi mateix, això sí. Sabia què era capaç de fer si calia.

—Què hi fas, aquí, llegint? —em va dir en Carl un dissabte a la nit. Era passada la mitjanit, acabava d’arribar i estava clarament begut, i jo estava assegut al jardí d’hivern amb An American Tragedy obert a la falda.

I en un llampec va ser com si ens veiés a tots dos des de fora. Ara jo li havia pres el lloc. Sol en una habitació sense companyia. Només que no era el seu lloc. Simplement va ser ell qui m’havia manllevat el meu durant un temps.

—On has estat? —li vaig preguntar.

—De festa —va dir.

—Que no li havies promès a l’oncle Bernard que et deixaries de tanta festa?

—Ja —va dir. Hi havia riure a la seva veu, però també un lament genuí—. He faltat a la promesa.

Vam riure.

Era agradable riure amb en Carl.

—T’ho has passat bé? —li vaig preguntar, tancant el llibre.

—He ballat amb la Mari Aas.

—Ah, sí?

—Sí. I crec que n’estic una mica enamorat.

No sé per què, però les paraules em van tallar el cor com si fossin ganivets.

—La Mari Aas —vaig dir—. La filla de l’alcalde i un Opgard?

—Per què no? —va dir.

—És clar que sí. Somiar no està prohibit —vaig dir, i vaig sentir com de lleig i desagradable era el meu riure.

—Suposo que tens raó —va dir, amb un somriure—. Vaig a dalt a somiar una mica.

Un dia, al cap d’unes setmanes, vaig veure la Mari Aas al Kaffistova.

Era d’allò més bonica. I, pel que sembla, «perillosament intel·ligent», com algú va dir. En tot cas, tenia molta vèrbola i, segons el diari local, havia fet pols uns quants aspirants a polítics que la guanyaven en edat quan va representar l’organització juvenil del Partit Laborista, l’AUF, en un debat a Notodden abans de les eleccions municipals. La Mari Aas era allà dreta amb l’esquena arquejada, amb aquelles trenes gruixudes i rosses, amb els pits prement el Che Guevara a la samarreta i amb aquells ulls blaus i freds de lloba. Amb una mirada que em va passar de llarg allà dins, al Kaffistova, com si estigués buscant alguna cosa que valgués la pena caçar, i no era jo. Una mirada intrèpida, vaig pensar. La mirada d’algú que és al capdamunt de la cadena alimentària.

Va tornar a arribar l’estiu i la Rita Willumsen —que havia anat de viatge als Estats Units amb ell, amb el marit— em va enviar un SMS per dir-me que em volia veure a la cabana. Deia que m’havia trobat a faltar. Sempre m’havia fet entendre que prenia les decisions, però ara havia començat a escriure coses així als missatges, sobretot després que jo no aparegués a casa seva per la porta del soterrani aquell cap de setmana que estava sola.

Quan vaig arribar a la cabana, semblava insòlitament eufòrica. M’havia dut uns regals i jo vaig desembolicar uns calçotets de seda i un flascó de perfum de senyor, com se sol dir, que havia comprat a Nova York mateix, segons em va explicar. El millor de tot, però, van ser dos cartrons de snus Berry, tot i que no me’n podia endur gens a casa, perquè pertanyia al nostre món de la cabana, segons em va dir. Per tant, els vam deixar a la nevera. I em vaig adonar que ella s’havia imaginat que farien d’esquer quan em quedés sense snus a casa.

—Treu-te la roba —vaig dir.

Em va mirar estupefacta un moment. Després va fer el que li havia demanat.

En acabat, ens vam quedar estirats al llit, suats i relliscosos pels fluids corporals. L’habitació semblava un forn de flequer, el sol d’estiu rostia la teulada i jo em vaig escapolir de l’abraçada humida i enganxifosa de la Rita.

Vaig agafar el llibre amb els sonets de Petrarca de la tauleta de nit, el vaig obrir a l’atzar i vaig començar a llegir en veu alta:

Fresca i dolça aigua clara,

on els bellíssims membres

posava la que em sembla única dona.[1]

Vaig tancar el llibre de cop.

La Rita Willumsen va parpellejar confosa.

—Aigua clara —va dir—. Anem a banyar-nos. M’enduré el vi.

Ens vam vestir, ella amb un vestit de bany a sota, i la vaig seguir fins a un llac de muntanya que hi havia darrere d’uns monticles dalt de la cabana. Allà, sota les branques d’uns bedolls nans, hi havia un bot vermell petitet que aparentment pertanyia als Willumsen. Durant aquell trajecte tan curt el cel s’havia ennuvolat i havia començat a fer vent, però encara estàvem molls i calents per haver fet l’amor i per la marxa ràpida i empinada. Vam aixecar el bot i el vam posar a l’aigua, i jo vaig remar fins que ens vam allunyar tant de terra ferma que ens va semblar que no ens podria identificar cap persona que passés per allà.

—Banyem-nos —va dir la Rita després de beure’ns mitja ampolla de vi escumós.

—Fa massa fred —vaig dir.

—Gallina —va dir, i es va treure la roba que duia a sobre del vestit de bany, que li cenyia i li realçava tots els punts estratègics, com se sol dir. I vaig recordar que, per explicar per què tenia aquell cos atlètic i les espatlles amples, m’havia dit que havia tingut una carrera de nedadora de competició d’allò més prometedora quan era jove. Es va posar dreta al banc en un costat i em vaig haver d’inclinar per l’altre perquè el bot no bolqués. Feia més vent i la superfície brillant de l’aigua s’havia tornat d’un color blanc grisenc, com la membrana d’un ull cec. Se’ns acostaven onades petites i ràpides, més aviat encrespades, i just quan ella doblegava els genolls, hi vaig caure.

—Espera! —vaig exclamar.

—Ha, ha! —va deixar anar, i es va tirar a l’aigua. El seu cos va descriure una paràbola elegant a l’aire, perquè, com tants nedadors, la Rita Willumsen coneixia l’art de capbussar-se. Desconeixia, però, l’art de deduir la profunditat a partir de la manera com el vent dona forma a la superfície de l’aigua. El seu cos va penetrar silenciosament a l’aigua i, de sobte, es va aturar. Per un moment, semblava el saltador que surt a la caràtula d’un àlbum dels Pink Floyd que l’oncle Bernard m’havia ensenyat, la que té un paio que fa la figuereta dins l’aigua i sembla que el seu cos surti d’una superfície immaculada com un mirall. L’oncle Bernard em va explicar que el fotògraf va tardar uns quants dies a fer aquella foto i que el problema principal eren les bombolles que espatllaven la superfície quan el saltador exhalava aire de l’ampolla de busseig que feia servir. El que va espatllar la foto aquí va ser que les cames rectes i la part més baixa del tronc de la Rita Willumsen es van desplomar. Allò em va recordar les imatges que es veuen per televisió de demolicions controlades d’edificis alts, menys el control.

I quan es va posar dreta amb una expressió furiosa, amb molsa al front i amb l’aigua arribant-li al melic, em vaig tombar d’esquena i vaig riure tan fort que el bot va estar a punt de bolcar.

—Idiota! —va esbufegar.

Hauria pogut parar en aquell moment. Hauria hagut de parar en aquell moment. Potser podria culpar el vi, dir que no hi estava acostumat. En qualsevol cas, vaig agafar l’armilla salvavides infantil de color taronja de sota del banc i l’hi vaig llançar. Li va caure al costat i es va quedar allà surant. Llavors em vaig adonar que ja era massa tard. La Rita Willumsen, la dona que s’havia alçat per sobre meu com una torre al taller aquella primera vegada, que m’havia manat i guiat a cada pas del camí que havíem recorregut, semblava en aquell moment completament perduda, com una nena abandonada vestida de dona gran. Perquè ara, sota la despietada llum del dia i amb la cara rentada, vaig veure les arrugues i els anys que ens separaven. Tenia la pell blanca, de gallina pel fred, flàccida a les vores del vestit de bany. Jo havia deixat de riure i potser em va veure a la cara el que jo veia, perquè va encreuar els braços, com si es volgués protegir de la meva mirada.

—Perdona —vaig dir. Potser era l’única cosa que tocava dir, potser era el pitjor que podia haver dit. Potser tant li feia, el que digués.

—Torno nedant —va dir, es va esmunyir sota la superfície i va desaparèixer.

No vaig tornar a veure la Rita Willumsen durant molt de temps.

Nedava més de pressa que jo remava i, quan vaig arribar a terra ferma, només vaig veure les petjades humides dels seus peus descalços. Vaig arrossegar el bot cap a terra, em vaig acabar la resta del vi i vaig agafar la seva roba. Quan vaig arribar a la cabana, però, ella ja havia marxat. Em vaig estirar al llit, vaig agafar una bosseta de Berry de la capsa de snus platejada de la tauleta de nit i vaig mirar el rellotge per veure quant quedava del temps prescrit. Vaig notar la coentor del tabac fermentat darrere el llavi inferior i la vergonya a l’interior del cor. Vergonya perquè havia fet que s’avergonyís. Per què era molt pitjor que la vergonya per la meva pròpia insuficiència? Per què era pitjor haver-se rigut una mica massa efusivament d’una dona que t’havia escollit a tu, un xaval, com a amant, que haver assassinat la pròpia mare i esquarterat un policia? No ho sé. Era així i prou.

Em vaig esperar vint minuts. Llavors vaig agafar el cotxe i vaig marxar cap a casa. Tot i que sabia que no hi tornaria, vaig resistir la temptació d’agafar l’snus Berry.

35

Era un diumenge cap a final de l’estiu. Com havíem acordat, l’oncle Bernard va aparèixer a Opgard amb una cassola de lapskaus, que jo vaig escalfar mentre ell seia a la taula de la cuina i parlava de tot, menys de la seva salut. S’havia aprimat tant que era un tema que defugíem tots dos.

—I en Carl?

—Ja vindrà —vaig dir.

—Com li va?

—Bé —vaig dir—. Els estudis li van bé.

—I beu?

Vaig vacil·lar un moment i vaig fer que no amb el cap. Sabia que l’oncle Bernard pensava en la set del pare.

—El teu pare estaria orgullós de vosaltres —va dir.

—Sí? —em vaig limitar a contestar.

—Naturalment, ell no us ho diria, però creu-me.

—Si tu ho dius.

L’oncle Bernard va sospirar i va mirar per la finestra.

—En qualsevol cas, jo sí que estic orgullós de vosaltres. Per cert, aquí arriba el teu germà petit. Amb companyia.

No vaig tenir temps de mirar per la finestra abans que en Carl i companyia no desapareguessin pel cantó cap al nord. Llavors, però, vaig sentir uns passos al rebedor i veus baixes, gairebé com si es fessin confidències, una d’elles de noia. Es va obrir la porta de la cuina.

—Ella és la Mari —va dir en Carl—. Hi ha prou lapskaus?

Em vaig redreçar i em vaig quedar mirant el meu germà petit, que ara era gran i anava amb l’esquena recta, i la rossa alta amb els ulls de lloba, mentre la meva mà remenava automàticament la cassola bullint.

M’ho havia vist a venir o no?

D’una banda, era com un conte de fades: el fill orfe d’un pagès de muntanya que havia aconseguit la filla del rei, la princesa que ningú no podia fer callar. De l’altra, era gairebé inevitable: eren la parella lògica, igual que la lluna i els estels que brillaven sobre Os en aquell moment. No obstant això, me’l vaig quedar mirant fixament. El meu germà petit, que jo havia abraçat tantes vegades, que no s’havia atrevit a disparar el tret de gràcia al Dog, que es va deixar endur pel pànic i em va trucar per demanar-me ajuda la nit del Fritz, s’havia atrevit a fer una cosa que jo no m’hauria atrevit mai a fer: abordar una noia com la Mari Aas, parlar amb ella, presentar-se, creure’s mereixedor de la seva atenció.

I me la vaig quedar mirant fixament. Semblava molt diferent de l’última vegada, al Kaffistova. Ara em somreia i aquella mirada freda de caçadora havia estat reemplaçada per alguna cosa oberta, acollidora, sí, gairebé càlida. Evidentment, m’adonava que la situació era el que la feia somriure, no jo, però en aquell moment gairebé semblava com si també m’elevés a mi, el germà gran de la grangeta, a la seva esfera.

—A veure —va dir l’oncle Bernard—, això va de debò o només sou amiguets?

La Mari va fer una riallada trinant, però potser una mica forçada.

—Bé, crec que diríem que…

—De debò —la va interrompre en Carl.

Es va apartar una mica d’ell i el va mirar alçant una cella. Li va passar la mà per sota el braç.

—Doncs diguem això —va dir ella.

L’estiu es va acabar i la tardor va ser llarga i humida.

La Rita em va trucar una vegada a l’octubre i una altra al novembre. Vaig veure la R a la pantalla, però no vaig agafar la trucada.

Van tornar a ingressar l’oncle Bernard. Cada setmana que passava, estava més malalt i es consumia. Jo treballava molt i menjava poc. Anava amb el cotxe a l’hospital de Notodden dues o tres vegades per setmana. No perquè em semblés que era la meva obligació fer-ho, sinó perquè m’agradaven les converses minimalistes que tenia amb l’oncle Bernard i els viatges llargs per la carretera nacional sol amb el cotxe escoltant J. J. Cale.

De vegades, en Carl m’acompanyava, però ara estava d’allò més ocupat. Al poble, ell i la Mari eren una mena de parella glamurosa. Tenien una gran vida social i, quan tenia temps, m’hi unia. Ves a saber per què, però en Carl volia que els acompanyés i, a més, jo ja m’havia adonat que no tenia amics propis. No és que em sentís sol o que no tingués ningú amb qui parlar, simplement no havia fet l’esforç. Ho hauria trobat avorrit i preferia desxifrar els llibres que la Rita m’havia recomanat i que solia trobar a la biblioteca de Notodden. Com que llegia tan a poc a poc, no en podia treure gaires alhora, però els que llegia, els llegia a consciència. A la carretera. El senyor de les mosques. The Virgin Suicides. The Sun Also Rises. The Wasp Factory. I llegia a l’oncle Bernard un que es deia Post Office, de Charles Bukowski, que el feia riure tant —a ell, que no s’havia acabat mai un llibre a la vida— que li agafaven atacs de tos. Després semblava cansat i em deia que gràcies per haver-hi anat, però que ara ja podia marxar.

Llavors va arribar el dia que em va dir que es moriria. I just després em va explicar un dels seus acudits del Volkswagen Escarabat.

I la filla va venir i va agafar les claus de casa.

Jo m’esperava que en Carl es posaria a plorar quan li vaig explicar les notícies de l’oncle Bernard, però suposo que estava preparat, perquè es va limitar a moure el cap amb malenconia durant una estona, com si fos una cosa que es pogués espolsar de sobre. Igual que semblava haver-se espolsat la nit del Fritz. De vegades, gairebé semblava que havia oblidat el que va passar. No en parlàvem mai, com si tots dos comprenguéssim que si la soterràvem sota prou capes de silenci i de temps, un dia potser seria només un eco del passat, com les reminiscències d’antics malsons que, per una fracció de segon, et sembla que han passat de debò, abans de fer memòria i recuperar el pols normal.

Li vaig dir a en Carl que em semblava que s’havia de traslladar al dormitori de la mare i el pare, perquè ja feia vuit centímetres més que jo i necessitava un llit més llarg. Tanmateix, jo no dormia malament al nostre quarto perquè no em pogués estirar del tot. En Carl ja no sentia els crits de Huken. Ara els sentia jo.

Al funeral, en Carl va pronunciar una elegia llarga i meravellosa sobre totes les coses bones, autèntiques i també divertides de l’oncle Bernard. Potser alguns dels assistents van pensar que era una mica estrany que fos ell i no jo, com a germà gran, qui parlés en nom dels dos, però li havia demanat si no ho volia fer ell, perquè tenia por de posar-me a plorar. En Carl em va dir que sí i va treure de mi el material, les anècdotes i les reflexions, ja que jo havia tingut més relació amb en Bernard que no ell. En Carl va prendre notes, ho va redactar, ho va reescriure, hi va afegir detalls propis, ho va assajar davant el mirall i es va dedicar en cos i ànima a aquella tasca. Jo no hauria dit mai que tenia tantes idees refinades, però així són les coses: et penses que tens apamat algú i, de sobte, resulta que té racons que desconeixies totalment. Resulta, però, que els racons —fins i tot els teus— són foscos i hi vas a les palpentes. De tant en tant, hi trobes una moneda, un bitllet de loteria o una pastilla per al mal de cap. O et pots enamorar tan perdudament d’una noia que estàs a punt de suïcidar-te, encara que no la coneguis de debò. Llavors et comences a preguntar si aquella moneda potser va anar a parar allà ahir, que l’enamorament és una cosa que t’has inventat, que aquella noia és una excusa i prou, un motiu per marxar on anheles: lluny d’aquí. Tanmateix, jo no passava mai dels límits del terme municipal quan volia pensar, ni de Notodden quan volia treure llibres de la biblioteca. No se’m va acudir mai estampar-me contra la paret de la muntanya al final del túnel d’aquell tram llarg i recte, ni fer una repetició del que va passar allà dalt a Huken. Jo sempre tornava. Ratllava el dia i esperava l’endemà. Un dia en què veuria la Mari o no la veuria.

Per aquella època vaig començar a repartir llenya.

36

L’època posterior a la mort de l’oncle Bernard va ser llòbrega. M’havia fet càrrec del taller i treballava dia i nit, i crec que això em va salvar. Això i les baralles a Årtun.

Els únics parèntesis eren els dissabtes al vespre quan hi havia ball a Årtun, amb en Carl borratxo i conquistador i jo esperant que algun desgraciat gelós perdés els estreps per poder plantar el puny a la meva imatge reflectida, lletja i patètica, i pegar-li fins que caigués a terra, una vegada i una altra, setmana rere setmana.

Després d’aquells dissabtes al vespre, en Carl solia entrar al dormitori molt de matinada i s’estirava a la llitera de baix. Amb una ressaca incipient. Tirant-se pets. Rient entre dents. I quan acabàvem de recapitular les peripècies d’aquella nit, de vegades exclamava:

—Collons, que bé tenir un germà gran!

Allò m’entendria, tot i que era mentida. I és que tots dos sabíem que ara el germà gran era ell.

Ni una sola vegada em vaig plantejar dir-li que estava enamorat de la seva nòvia. Tampoc l’hi havia dit a l’oncle Bernard, ni n’havia fet cap senyal a la Mari, evidentment. La vergonya que sentia l’havia de suportar jo sol. Que era així com també se sentia el pare? Que havia pensat que un home que desitja el seu propi fill ni de lluny es mereix viure i havia deixat l’escopeta a l’entrada del graner amb l’esperança que jo faria la feina per ell? Creia que ara l’entenia millor i això em gelava la sang i no reduïa precisament el menyspreu que sentia per mi mateix.

No recordo gaire del que vaig pensar o dir quan en Carl em va explicar que volia continuar estudiant. Malgrat tot, era força obvi, no només per les bones notes que treia ni pel fet que no tenia gaire traça per a les coses pràctiques, sinó perquè era evident que la Mari Aas també tenia fusta d’estudiant. A més, per descomptat, estudiarien a la mateixa ciutat. M’havia imaginat que compartirien una habitació de lloguer a Oslo o a Bergen, que tornarien junts al poble per passar les vacances i els dies assenyalats i que es reunirien amb els amics. I que jo m’hi uniria.

Llavors, però, va passar allò de la Grete i en Carl a Årtun, la Grete l’hi va xerrar a la Mari i, de cop i volta, tot se’n va anar en orris.

I quan en Carl va marxar a Minnesota, em vaig quedar amb la sensació que fugia de tot plegat. Del petit escàndol del poble i de la Mari Aas. De la responsabilitat per la granja. De mi, que ara depenia més d’ell que no ell de mi. I, ves a saber, però potser tornava a sentir aquells crits procedents de Huken.

En qualsevol cas, un cop va haver marxat, va venir la calma.

Una calma de collons.

La petroliera va comprar el taller i el solar i, de cop i volta, jo —un xaval de poc més de vint anys— era l’encarregat d’una gasolinera. No sé si van veure en mi alguna cosa que jo mateix no havia vist, però, en qualsevol cas, treballava dia i nit. No perquè fos gaire ambiciós —això va venir després—, sinó perquè em costava més que no m’havia imaginat estar-me assegut allà dalt a la granja i sentir els sorolls de Huken i el cant sobre la solitud de la daurada grossa. Un ocell que busca companyia. No un amic, necessàriament, només companyia. Tot això es podia arreglar passant temps a la feina, tenint gent al voltant, sorolls, tasques per fer i els pensaments en un lloc on poguessin servir per a alguna cosa i no només donar voltes a la mateixa merda de sempre.

M’havia desempallegat de la Mari com d’un tumor després d’una operació reeixida. Com és evident, m’adonava que no era casualitat que allò coincidís amb el trencament entre ella i en Carl, però provava de no pensar-hi massa. Probablement, tot plegat era complicat, i acabava de llegir La metamorfosi de Kafka —sobre un paio que un dia es desperta i descobreix que s’ha convertit en un insecte fastigós— i em vaig adonar que, si començava a furgar en el subconscient i tota la pesca, era molt probable que hi trobés alguna cosa que no m’agradés.

Naturalment, de tant en tant em trobava la Rita Willumsen. Tenia bon aspecte, els anys no semblaven fer-li efecte. Tanmateix, sempre anava acompanyada o hi havia gent al voltant nostre, així que l’únic que en treia era el somriure amable normal i corrent entre la gent del poble i una pregunta sobre com anava la gasolinera o com li anaven les coses a en Carl allà als Estats Units.

Un dia la vaig veure a fora, a la zona dels assortidors. Parlava amb en Markus, que li omplia el dipòsit del Sonett. En Willumsen era qui solia fer gasolina per als seus cotxes. En Markus era un noi guapo, silenciós i amable, i per un instant vaig pensar que potser era el seu nou projecte. És estrany, però no em va afectar gens, tant de bo els hi anés bé. Quan en Markus va haver acabat d’enroscar el tap del dipòsit i la Rita es disposava a entrar al cotxe, va mirar cap a l’edifici de la gasolinera. Dubto que em pogués veure, però, en qualsevol cas, va alçar la mà com si em saludés. I jo li vaig tornar la salutació. Quan en Markus va tornar a entrar, em va explicar que en Willum Willumsen havia tingut càncer, però que es recuperaria del tot.

Vaig tornar a veure la Rita a l’habitual celebració de la diada nacional, el 17 de maig, a Årtun. Estava preciosa amb el vestit tradicional. I anava agafada de la mà del seu marit. No ho havia vist mai, això. En Willumsen estava prim —o, en tot cas, havia perdut pes— i, si soc sincer, no li provava. La papada li penjava i se li balancejava com si fos un coi de llangardaix. Tanmateix, quan ell i la Rita parlaven, el que escoltava s’inclinava cap a l’altre, com si volgués copsar totes les paraules. Somreia, assentia, mirava l’altre als ulls. Potser el càncer havia estat una epifania, una revelació. Potser ella va descobrir que havia après a estimar aquest home que la idolatrava. I, ves a saber, potser en Willumsen tampoc havia estat tan cec com em pensava. Sigui com vulgui, em vaig adonar que la salutació des dels assortidors va ser un adeu final. I no passava res: havíem significat alguna cosa l’un per a l’altre quan tots dos ho necessitàvem. Pel que he vist, poques aventures tenen un final feliç, però quan els vaig veure tots dos junts, vaig pensar que, en certa manera, la Rita Willumsen i jo vam ser dos d’aquests afortunats. I potser en Willum Willumsen un tercer.

I amb això vaig tornar a ser una daurada grossa.

Tan sols un any després, però, vaig trobar la dona que acabaria sent la meva amant secreta durant els cinc anys següents. Durant el sopar posterior a una reunió a la seu central a Oslo vaig conèixer la Pia Syse. Era la cap de personal i seia a la meva esquerra, per tant, no era la meva companya de taula formal en aquell sopar, però una mica avançat l’àpat es va girar cap a mi i em va preguntar si no la podia salvar del seu company de taula, que havia estat parlant durant una hora de gasolina i realment no hi ha tant a dir del tema. Ja m’havia begut un parell de copes de vi i li vaig preguntar si no era sexista —en un sentit o en l’altre— imposar a un home una responsabilitat més gran a l’hora d’entretenir una dona que a l’inrevés. Com que ella hi va estar d’acord, li vaig donar tres minuts per dir-me alguna cosa que m’interessés, em fes riure o em provoqués. Si no ho aconseguia, m’hauria de disculpar si tornava a la meva companya de taula designada, una morena de Kongsberg amb ulleres que m’havia dit que es deia Unni i no gaire més. I li he de reconèixer el mèrit, a la Pia Syse, perquè va aconseguir les tres coses i en molt menys de tres minuts.

Després vam ballar i em va dir que era la parella de ball més dolenta que havia tingut a la vida.

Ens vam petonejar a l’ascensor de camí a les habitacions i em va dir que tampoc sabia besar.

I quan ens vam despertar al seu llit d’hotel —com que era la cap de personal, li havien assignat una suite—, em va etzibar que el sexe havia estat força per sota de la mitjana.

També va dir, però, que poques vegades havia rigut tant com durant les dotze últimes hores.

Li vaig dir que una de quatre era millor que la meva puntuació habitual. Va tornar a riure. I jo vaig dedicar l’hora següent a arreglar una mica aquesta impressió. O això espero. En qualsevol cas, la Pia Syse em va dir que em convocaria a la seu central dins d’un termini de catorze dies i que l’ordre del dia seria «imprecís».

Mentre feia cua a la recepció per fer la sortida, l’Unni, la meva companya de taula, em va preguntar si anava amb cotxe a Os i, si era així, si podia venir amb mi fins a Kongsberg.

No vam parlar gaire durant el trajecte.

Em va preguntar pel cotxe i li vaig dir que era un regal del meu oncle, que tenia valor sentimental. Li podia haver explicat que, tot i que cada punyetera peça s’havia canviat almenys una vegada, el 240 era una obra mestra de la mecànica. Que, per exemple, no tenia cap dels problemes del més elegant V70, en què se solien destensar els tirants i els braços de direcció. I que esperava que un dia m’enterressin dins de la carrosseria del meu 240. En comptes de dedicar-me a parlotejar de coses sense cap interès, però, li vaig preguntar per coses sense cap interès, i em va explicar que es dedicava a la comptabilitat, que tenia dos fills i que el seu marit era director d’un institut de secundària a Kongsberg. Treballava des de casa dos dies a la setmana, anava a Oslo dos dies més i els divendres els tenia lliures.

—I què fas llavors? —li vaig preguntar.

—No res —va dir.

—No és difícil? —li vaig preguntar—. No fer res?

—No —va dir.

I aquesta va ser tota la nostra conversa.

Vaig posar J. J. Cale i vaig sentir que em sobrevenia una gran pau. Probablement tenia a veure amb les poques hores que havia dormit, amb el minimalisme tranquil de J. J. i amb el fet d’adonar-me que el default mode de l’Unni —com el meu— era el silenci.

Quan em vaig despertar, d’un bot i mirant frenèticament els cotxes que venien cap a nosaltres amb els llums esborronats per la pluja al parabrisa, el meu cervell va arribar a la conclusió que a) m’havia adormit al volant, b) devia haver dormit més que uns pocs segons, perquè no recordava que plogués ni que hagués engegat l’eixugaparabrises, i c) hauria d’haver sortit de la carretera molt abans, perquè sabia que aquest tram tenia revolts. Vaig alçar automàticament la mà i la vaig posar al volant. En comptes de trobar el volant, però, es va tancar al voltant d’una altra mà càlida que ja el manejava.

—Sembla que t’havies adormit —va dir l’Unni.

—Molt amable de no despertar-me —vaig dir.

No va riure. La vaig mirar ràpidament. Potser tenia un besllum de somriure a la comissura dels llavis. Amb el temps, acabaria aprenent que aquesta era més o menys l’expressivitat màxima a què arribava aquella cara. I en aquell precís instant em vaig adonar que era bonica. No tenia una bellesa clàssica com la de la Mari Aas, ni enlluernadora com la de la Rita Willumsen a les fotos que li agradava ensenyar-me de quan era jove. Bé, si soc sincer, no sé si l’Unni Holm-Jensen era bonica segons cap altre estàndard de bellesa que el seu mateix, perquè el que provo de dir és que, en aquell moment, amb aquella llum, des d’aquell angle, la veia més bonica que abans. No tant per enamorar-me’n —no em vaig enamorar mai de l’Unni Holm-Jensen i, en aquells cinc anys, ella tampoc es va enamorar de mi—, però en aquell moment estava bonica d’aquella manera que et fa venir ganes de continuar mirant-la. A més, ho podria haver fet, perquè ella tenia els ulls fixos a la carretera i no havia deixat anar el volant. Llavors em vaig adonar que aquella dona era algú en qui, de fet, podies confiar.

Ens vam trobar unes quantes vegades a mig camí, és a dir, a Notodden, a fer un cafè. La tercera vegada ens vam allotjar a l’Hotel Brattrein. Llavors em va dir que ja s’havia decidit durant el sopar a Oslo.

—Tu i la Pia us agradàveu —va dir.

—Sí —vaig dir.

—Però a mi m’agradaves més. I sabia que jo t’acabaria agradant més.

—Com és això?

—Doncs perquè tu i jo som iguals, i tu i la Pia no. I perquè Notodden és més a prop.

Vaig riure.

—Vols dir que tu m’agrades més perquè Notodden és més a prop que Oslo?

—Per regla general, les nostres simpaties són pràctiques.

Vaig tornar a riure i ella va somriure. Sense exagerar, tampoc.

L’Unni no era infeliç de debò al seu matrimoni, segons em va dir.

—És un bon home i un bon pare —va dir—. Però no em toca. —El seu cos era prim i dur, com el d’un xaval eixut. Feia una mica d’exercici: córrer i pesos—. Tots necessitem que ens toquin —va dir.

No li preocupava gaire que descobrís que tenia un embolic. Creia que ho entendria. El que li preocupava eren els seus fills.

—Tenen una llar segura i bona. No puc deixar que res la destrueixi. Els meus fills sempre aniran abans, també d’aquesta mena de felicitat. M’encanta passar aquestes hores amb tu, però hi renunciaria en un segon si signifiqués la més mínima incertesa o inseguretat per als meus fills. Ho entens?

Em va llançar la pregunta amb una intensitat sobtada, com quan baixes una aplicació divertida i de sobte et surt un formulari d’allò més seriós, gairebé amenaçador, amb unes condicions que has d’acceptar perquè pugui continuar la diversió.

Un dia li vaig preguntar si, en una situació de crisi hipotètica, estaria disposada a engegar-nos un tret a mi i al seu marit si això augmentés la probabilitat de supervivència dels seus fills un quaranta per cent. Va necessitar uns segons abans de contestar, potser a causa d’aquell cervell de comptable seu.

—Sí.

—I un trenta per cent?

—Sí.

—I un vint?

—No.

El que m’agradava de l’Unni era que sabia a què atenir-me.

37

En Carl m’enviava correus electrònics i fotos des de la universitat. Aparentment li anava bé. Un somriure blanc i uns amics d’estudis que semblava que el coneixien de tota la vida. Sempre s’havia adaptat a les circumstàncies. «Si tires aquest nen a l’aigua, li sortiran brànquies abans no es mulli», deia la mare. Recordo que al final d’aquell estiu en què passava l’estona amb aquell noi guapo que havia vingut de vacances i de qui jo estava gelós, en Carl havia après a parlar en el dialecte d’Oslo. I ara començaven a aparèixer més i més expressions en anglès als correus, més de les que el pare feia servir. Era com si el noruec se li anés rovellant sense perdre punt. I potser era el que volia. Anar posant capes d’oblit i de distància al voltant de tot el que havia passat aquí. Quan l’Stanley Spind, el nou metge, va sentir que jo anomenava el maleter trunk, em va explicar una anècdota sobre l’oblit.

—A Vest-Agder, on em vaig criar, pobles quasi sencers van emigrar a Amèrica. Algunes d’aquestes persones van tornar. I llavors va resultar que els que havien oblidat el noruec també ho havien oblidat gairebé tot del seu antic país. És com si la llengua conservés els records.

Els dies següents em vaig enjogassar amb la idea d’aprendre una altra llengua, de no tornar a parlar noruec, per veure si això m’ajudava. Perquè ara des de Huken ja no sols arribaven crits. Quan queia el silenci, sentia un murmuri fluixet, com si els morts estiguessin conversant allà baix. Planejant alguna cosa. Una punyetera conspiració.

En Carl em va escriure per dir-me que anava malament de diners. Havia suspès uns quants exàmens i havia perdut la beca. N’hi vaig enviar. No passava res: tenia el meu sou, unes despeses mínimes, i havia fet un raconet i tot.

El curs següent, van apujar les taxes acadèmiques i en necessitava més. Aquell hivern vaig condicionar el quarto del taller abandonat i, amb això, vaig estalviar en electricitat i gasolina. Vaig provar de llogar la granja, però sense sort. Quan vaig suggerir a l’Unni que ens trobéssim a l’Hotel Notodden, que era més barat que el Brattrein, em va preguntar si anava curt de diners i em va dir que ens podíem partir el cost de l’habitació, cosa en què ja insistia des de feia algun temps. Li vaig dir que no i, al final, vam continuar veient-nos al Brattrein, però a la següent trobada l’Unni em va dir que havia revisat els comptes i que havia vist que em pagaven un salari més baix que el d’altres encarregats de gasolineres més petites que la meva.

Vaig trucar a la seu central i, després d’unes quantes anades i vingudes, em van passar amb una persona de l’equip directiu que, segons em van dir, prenia les decisions pel que feia als augments de sou.

La veu que va contestar era alegre: «Pia Syse».

Vaig penjar.

Abans de l’últim semestre —si més no, ell afirmava que era l’últim—, en Carl em va trucar de matinada i em va dir que li faltava l’equivalent en dòlars a dues-centes mil corones noruegues. En Carl havia donat per fet que aquell dia li concedirien una beca de la Societat Noruega de Minneapolis, però l’hi havien denegat i la universitat havia de tenir ingressades les taxes acadèmiques abans de les nou del matí de l’endemà. Si no, el deixarien sense plaça i no es podria presentar als exàmens finals. I em va dir que, sense aquesta possibilitat, malbarataria tota la carrera.

—A l’àmbit de la business administration, no es tracta del que saps, sinó del que la gent es pensa que saps, Roy. I només creuen en les paperetes d’examen i els diplomas.

—De debò que les taxes acadèmiques s’han duplicat des que vas començar? —li vaig preguntar.

—És molt… unfortunate —va dir en Carl—. Em sap greu haver-t’ho de demanar, però fa dos mesos el president de la Societat Noruega em va dir que tot aniria bé.

Quan van obrir la caixa d’estalvis, jo ja era fora esperant. El director es va escoltar la meva petició d’un préstec de dues-centes mil corones, amb la granja d’aval.

—Com que tu i en Carl sou els propietaris de la granja i dels ermassos, en aquest cas ens cal la teva signatura i la del teu germà —va dir el director de la sucursal, un home amb corbatí i uns ulls com els d’un santbernat—. I la tramitació i la paperassa tarden un parell de dies. Però ja entenc que els has de tenir avui i la central m’autoritza a donar-te’n cent mil, perquè fas cara de persona honrada.

—Sense aval?

—Aquí al poble ens refiem de la gent, Roy.

—En necessito dues-centes mil.

—Però no tant. —Va somriure i els ulls encara se li van entristir més.

—En Carl es quedarà sense plaça a les nou. A les quatre hora noruega.

—No he sentit mai a parlar d’universitats que funcionin amb aquesta mena de regles tan estrictes —va dir el director, gratant-se el dors de la mà—. Però si tu ho dius, llavors… —No parava de gratar-se el dors de la mà.

—Llavors…? —li vaig preguntar impacient, mirant el rellotge. Quedaven sis hores i mitja.

—Llavors, que consti que jo no t’he dit res, però potser hauries de parlar amb en Willumsen.

Em vaig mirar el director. Així, era cert el que deia la gent del poble, que en Willumsen prestava diners. Sense avals i amb interessos usuraris. Més ben dit: amb l’únic aval que tothom sabia que en Willumsen, d’una manera o una altra, en un moment o un altre, s’acabaria cobrant el deute. I si les coses anaven mal dades, es rumorejava que feia venir aquell recaptador danès per fer la feina. Jo ja sabia que l’Erik Nerell havia demanat un préstec de poca quantitat a en Willumsen quan va comprar el local del Fritt Fall, però en aquell cas no s’havia comentat res de cap cobrament forçat del deute. Al contrari, l’Erik deia que en Willumsen havia estat pacient i s’havia esperat, i que quan li va demanar una pròrroga, en Willumsen li va contestar: «Mentre vagi sumant interessos, jo no faré res, Nerell, perquè l’interès compost és el paradís terrenal».

Vaig agafar el cotxe i vaig baixar a Vehicles de Segona Mà i Desballestador Willumsen. Sabia que la Rita no hi seria, perquè detestava aquell lloc. En Willumsen em va rebre al despatx. A dalt de l’escriptori hi havia un cap de cérvol penjat que semblava que havia travessat la paret a cornades i que es mirava meravellat la vista que tenia al davant. En Willumsen seia sota el cap de cérvol, escarxofat a la cadira, amb la papada sortint-li pel coll de la camisa i aquells ditets grassonets plegats damunt del pit. Es limitava a alçar de tant en tant la mà dreta per picar la cendra del cigar. Va decantar el cap i em va estudiar amb deteniment. Em va semblar que avaluava la meva solvència.

—Un interès del dos per cent —va dir quan li vaig haver acabat de plantejar el meu problema i el termini—. Pagable mensualment. Puc trucar al banc i transferir-te els diners ara mateix.

Vaig treure la capsa de snus i me’n vaig posar una bosseta sota el llavi mentre feia càlculs mentals.

—Això és més del vint-i-cinc per cent anual.

En Willumsen es va treure el cigar de la boca.

—El noi sap comptar. En això has sortit al teu pare.

—I aquesta vegada has tingut en compte als teus càlculs que jo tampoc regatejo?

En Willumsen va riure.

—Doncs sí. Això és el més baix que et puc oferir. Take it or leave it. El rellotge avança.

—On he de signar?

—Ah, ho fem així i ja està —va dir en Willumsen, estenent-me la mà per dalt de l’escriptori. Semblava un manat de salsitxes greixoses. Vaig suprimir un calfred i l’hi vaig agafar.

—Has estat mai enamorat? —em va preguntar l’Unni. Passejàvem per l’immens jardí de l’Hotel Brattrein. Els núvols passaven a tota velocitat pel cel i el llac de Heddal, i els colors canviaven amb la llum. He sentit a dir que la majoria de parelles enraonen menys a mesura que passen els anys. En el nostre cas, era a l’inrevés. Cap dels dos era xerraire de mena i les primeres vegades vaig ser jo qui va haver de dur la major part de la conversa. Ja feia cinc anys que ens trobàvem un cop al mes i, tot i que l’Unni era més extravertida ara que quan ens vam conèixer, era estrany que tragués un tema com aquest sense motiu.

—Una vegada —vaig dir—. I tu?

—Mai —va dir—. Què et va semblar?

—Estar enamorat?

—Sí.

—Bah —vaig dir, apujant-me el coll de la jaqueta per protegir-me de les ratxes de vent—. No n’hi ha per tant.

En mirar-la, vaig captar aquell indici de somriure gairebé invisible. Em preguntava on volia anar a parar amb allò.

—He llegit en algun lloc que només et pots enamorar de debò dues vegades a la vida —va dir—. Que la primera és acció i la segona, reacció. Són els dos terratrèmols. La resta tan sols són sotracs emocionals.

—Ja —vaig dir—. Doncs llavors tu encara hi ets a temps.

—Però no vull experimentar cap terratrèmol —va dir—. Tinc fills.

—Ja ho entenc, però els terratrèmols passen, tant si vols com si no vols.

—Ja —va dir—. I quan dius que no n’hi ha per tant és perquè l’enamorament no va anar en ambdós sentits, oi?

—Probablement.

—Llavors el més segur és allunyar-se de la zona sísmica —va dir.

Vaig assentir parsimoniosament amb el cap. Començava a entendre de què parlava.

—Crec que estic a punt d’enamorar-me de tu, Roy. —Va deixar de caminar—. I no crec que casa meva pugui suportar un terratrèmol com aquest.

—Llavors… —vaig dir.

Va sospirar.

—Llavors he de sortir de…

—… la zona sísmica —vaig concloure per ella.

—Sí.

—De manera permanent?

—Sí.

Ens vam quedar allà plantats en silenci.

—Que no em…? —va dir.

—No —vaig dir—. T’has decidit. I suposo que soc com el meu pare.

—El teu pare?

—No serveixo per regatejar.

Vam passar les últimes hores junts a l’habitació. Havia llogat la suite i, des del llit, es veia el llac. En pondre’s el sol, el cel s’havia aclarit i l’Unni va dir que li feia pensar en aquella cançó dels Deep Purple, la de l’hotel a la riba del llac suís de Ginebra. Li vaig dir que, en aquella cançó, l’hotel es fa cendres.

—Ja —va dir l’Unni.

Vam fer la sortida de l’hotel abans de mitjanit, ens vam fer un petó de comiat a l’aparcament i vam marxar de Notodden cadascun en la seva direcció. No ens vam tornar a veure mai més.

En Carl em va trucar la nit de Nadal d’aquell mateix any. De fons se sentien veus festives i Mariah Carey cantant «All I Want for Christmas Is You». Jo estava sol al quarto del taller, assegut en companyia d’un aquavit i un plat preparat de costelles de xai amb salsitxes Vossakorv i puré de naps de la casa Fjordland.

—Et sents sol? —em va preguntar.

M’ho vaig rumiar.

—Una mica.

—Una mica?

—Força. I tu?

—Hi ha un dinar de Nadal aquí a l’oficina. Punch. Hem tancat la centraleta i…

—Carl! Carl, come dance! —La veu femenina, mig cridaire, mig ennassada, que ens havia interromput arribava perfectament al micròfon. Semblava que se li havia assegut a la falda.

—Escolta, Roy, he de penjar. Però t’he enviat un regalet de Nadal.

—Ah, sí?

—Sí. Mira’t el compte bancari.

Va penjar.

Vaig fer el que m’havia dit. M’hi vaig connectar per internet i vaig veure que s’havia fet una transferència des d’un banc dels Estats Units. Al camp de comentaris deia: «Gràcies pel préstec, estimat germà, i bon Nadal!». L’import era de sis-centes mil corones, molt més del que li havia enviat per pagar les taxes acadèmiques, fins i tot comptant-hi els interessos i l’interès compost.

Estava tan content que em vaig posar a plorar. No pels diners, perquè anava fent, sinó per en Carl, perquè ell també se’n sortia. Evidentment, li podia haver demanat com havia aconseguit guanyar tants diners en pocs mesos cobrant el sou inicial en una immobiliària. Per cert, ja sabia en què empraria els diners: a aïllar la casa i fer construir una cambra de bany a la granja. De cap manera passaria una altra nit de Nadal al taller.

Aquí al poble —com a la ciutat—, els pagans com jo només trepitgem l’església per Nadal. No la nit de Nadal, com fan a les ciutats, sinó el mateix dia de Nadal.

Quan sortia de l’ofici religiós, l’Stanley Spind va venir a convidar-me a esmorzar el segon dia de Nadal i em va dir que hi aniria més gent. Em vaig quedar una mica sorprès per la poca antelació i vaig suposar que algú l’havia avisat que en Roy Opgard passava el Nadal tot sol al seu taller, pobret. Un bon home, aquest Stanley, però li vaig dir que treballava tot el Nadal perquè els altres empleats poguessin fer festa, cosa que era veritat. Em va posar la mà a l’espatlla i em va dir que era un bon home. Es nota que no és cap entès en el gènere humà, l’Stanley Spind. Em vaig excusar, em vaig apressar i vaig atrapar en Willumsen i la Rita, que anaven cap a l’aparcament. En Willumsen havia recuperat la seva autèntica mida natural. La Rita també tenia bon aspecte, amb les galtes vermelles i segur que ben calenteta amb aquell abric de pells seu. I jo, el cabronàs a qui acabaven de qualificar d’home bo, vaig agafar el manat de salsitxes d’en Willumsen —que afortunadament anava enguantat— i els vaig desitjar un molt bon Nadal.

—Bones festes —em va contestar la Rita.

Naturalment, recordava que m’havia dit que a les cases bones es diu «Bon Nadal» fins a la nit de Nadal, però que a partir del dia de Nadal i fins a la nit de Cap d’Any es diu «Bones festes». Malgrat això, si en Willumsen sentís que un pagerol com jo dominava aquesta mena de subtileses, li podria despertar sospites. Així doncs, vaig somriure i vaig assentir com si no hagués captat la correcció. Bon home, my ass.

—Només et volia donar les gràcies pel préstec. —Vaig allargar un sobre blanc a en Willumsen.

—I ara? —va dir, mentre el sospesava i em mirava.

—Vaig transferir els diners al teu compte anit —vaig dir—. Això és el justificant.

—Els interessos vencen el primer dia laborable —va dir—. Encara queden tres dies, Roy.

—Ja ho he tingut en compte, ja. I una miqueta més.

Va assentir amb parsimònia.

—Oi que et fa sentir bé liquidar un deute?

Entenia què volia dir i alhora no. Entenia les paraules, és clar, però no la manera com les va pronunciar.

Ja ho acabaria entenent abans de final d’any, però.

38

Durant aquell encontre amb en Willumsen i la seva dona a l’exterior de l’església el dia de Nadal, ni el llenguatge corporal, ni la mirada, ni les expressions facials de la Rita no havien delatat res de res. Estava bé. Era evident, però, que la trobada havia posat en marxa alguna cosa al seu interior. Va ser prou perquè oblidés el que s’havia d’oblidar i recordés el que valia la pena recordar. Al cap de tres dies, el primer dia laborable, em va enviar un SMS.

Demà passat a les 12.00 a la cabana.

El missatge era tan breu i formal que vaig sentir que em travessava una mena de calfred i vaig començar a bavejar com si fos un dels gossos de Pavlov. Una resposta condicionada, com se sol dir.

Vaig tenir un debat breu i vehement amb mi mateix sobre si fer-ho o no. El Roy sensat va perdre amb estrèpit. Jo també havia oblidat l’alliberament que vaig sentir quan ens vam deixar de veure, però recordava tota la resta amb tota riquesa de detalls sensuals.

A les dotze menys cinc vaig arribar a la clariana del bosc des d’on es veu la cabana. Havia fet tot el camí de pujada amb l’erecció que m’havia sobrevingut en veure el Saab Sonett aparcat al camí de grava. La neu s’havia fet esperar aquell any, però havia glaçat, el sol només ens havia visitat breument i l’aire era incisiu i agradable. De la xemeneia sortia fum i les cortines de la finestra de la sala d’estar estaven tancades. No ho solia fer i la idea que m’havia preparat una sorpresa, que potser era allà estirada, preparada i arreglada davant la llar de foc d’una manera que exigia atenuar els llums, em va fer estremir de dalt a baix. Vaig creuar el tram de terreny obert fins a la porta. Estava entreoberta. Abans, solia estar tancada quan hi arribava, de vegades fins i tot amb clau, i m’havia d’estirar per agafar la clau de reserva de dalt del marc de la porta. Sospitava que li agradava la sensació que m’hagués de colar, literalment, com si fos un lladre nocturn. Sabia que per això m’havia donat la clau de la porta del soterrani aquella vegada, una clau que encara conservava i que, de tant en tant, fantasiejava a fer servir. Vaig obrir la porta del tot i em vaig endinsar en la penombra.

I de seguida vaig notar que alguna cosa no quadrava.

Era l’olor.

A menys que la Rita Willumsen hagués començat a fumar cigars.

I fins i tot abans que els ulls se m’acostumessin a aquella foscor, ja sabia qui era aquella figura asseguda a la butaca enmig de la sala d’estar, girada cap a mi.

—M’alegro que hagis pogut venir —va dir en Willumsen amb una veu tan amistosa que em va baixar un calfred per l’esquena.

Duia un abric i una gorra de pell i semblava un os. I a les mans tenia un rifle que m’apuntava.

—Tanca la porta —va dir.

Ho vaig fer.

—Fes tres passes cap a mi, a poc a poc. I agenolla’t.

Vaig fer tres passes cap a ell.

—Agenolla’t —va repetir.

Vaig dubtar.

Va sospirar.

—Escolta’m. Cada any pago un munt de diners per viatjar a l’estranger i matar a trets un animal que no he mort mai. —Va alçar la mà i va dibuixar una marca de vist a l’aire—. En tinc de la majoria de les espècies, però la teva em falta, Roy Opgard. Així que agenolla’t!

Em vaig agenollar. Llavors vaig veure que hi havia un plàstic d’aquells que es fan servir a les reformes desplegat a terra, entre la porta principal i la butaca.

—On has aparcat el cotxe? —em va preguntar.

Li vaig dir on. Va assentir amb el cap, satisfet.

—La capsa de snus —va dir.

No li vaig contestar. Tenia el cap ple de preguntes, no de respostes.

—Et preguntes com t’he desemmascarat, Opgard. La resposta és la capsa de snus. El metge em va dir que el millor que podia fer per la salut després de passar el càncer era intentar menjar més sa i fer exercici. Per tant, vaig començar a fer passejades. Entre d’altres, fins aquí dalt, on feia anys que no venia. I llavors en vaig trobar un parell d’aquestes a la nevera.

Va llançar una capsa platejada de Berry al plàstic, davant meu.

—D’aquestes, no se’n troben a Noruega. En tot cas, aquí al poble no. L’hi vaig preguntar a la Rita i em va dir que probablement se les havien deixat els obrers polonesos que van estar reformant la cabana feia un any. I me la vaig creure. Fins que de cop i volta vaig veure que treies la mateixa capsa quan em vas venir a veure al despatx per demanar-me un préstec. Llavors vaig sumar dos més dos. L’snus. La reparació del Saab Sonett. La cabana. I una Rita que de la nit al dia va passar a estar de bon humor i a ser dòcil com mai, cosa que només li passa si hi ha alguna cosa al darrere. Llavors li vaig mirar el telèfon. I allà, sota el nom «Agnete», vaig trobar un missatge antic que no havia esborrat. La cabana, el dia i l’hora, això era tot. Vaig consultar el número de la tal Agnete al servei d’informació telefònic i estava registrat a nom teu, Roy Opgard. I llavors, abans-d’ahir, vaig tornar a agafar el telèfon de la Rita i et vaig enviar aquell mateix missatge; només en vaig canviar l’hora.

Com que estava agenollat, havia d’alçar el cap per mirar-lo, però se m’havia cansat el coll i vaig abaixar el cap.

—Si ho vas descobrir fa temps —vaig dir—, com és que t’has esperat fins ara a posar-me en evidència?

—Hauria de ser obvi per a algú tan bo fent càlculs mentals com tu, Roy.

Vaig remenar el cap.

—T’havia prestat diners. Si t’hagués volat el cap llavors, qui hauria pagat el teu deute?

El cor no em bategava més de pressa, sinó més a poc a poc. Allò era increïble, collons. Pacientment, com el caçador que era, s’havia esperat fins que la presa va estar en la posició adient. Fins que vaig haver liquidat el meu deute, fins que li vaig haver pagat l’interès compost, fins a haver munyit del tot la vaca. I ara ell liquidaria el seu deute. Era el que volia dir quan em va fer aquella pregunta a l’exterior de l’església: que si no em feia sentir bé liquidar un deute. Tenia pensat engegar-me un tret. Aquesta era la intenció. No espantar-me ni amenaçar-me, sinó assassinar-me, collons. Ell sabia que jo no li havia dit a ningú on anava, que havia procurat que no hi hagués cap testimoni de la meva pujada fins aquí dalt i que havia aparcat el cotxe tan lluny que a ningú no se li acudiria buscar-me per aquesta zona. Simplement em volia clavar una bala al front i enterrar-me en algun lloc dels voltants. Era un pla tan senzill i clar que vaig haver de somriure.

—Treu-te aquest somrís de la cara —va dir en Willumsen.

—Fa anys que no em veig amb la teva dona —vaig dir—. Que no vas veure la data del missatge?

—L’hauria d’haver esborrat, però allà es va quedar, i això només significa que la relació va durar temps —va dir—. Però s’ha acabat. Digues l’última pregària. —En Willumsen es va posar el rifle contra la galta.

—Ai, és que ja he pregat per això —vaig dir. El cor se’m continuava alentint. El pols assossegat. Un pols de psicòpata, com se sol dir.

—Sí? De debò? —va esbufegar en Willumsen, amb la papada desbordant-se per la culata del rifle.

Vaig assentir amb el cap i vaig tornar a abaixar-lo.

—Vinga, endavant, que em faràs un favor, Willumsen.

Un riure sec.

—Que m’intentes fer creure que et vols morir, Opgard?

—No. Però em moriré.

—Això ens passarà a tots.

—Sí, però no dins d’un termini de dos mesos.

Vaig sentir que bregava amb el gallet.

—Segons qui?

—Segons l’Stanley Spind. Potser ens vas veure parlar a l’església. Ha rebut les últimes imatges del meu tumor cerebral. Fa més d’un any que el tinc, però ara creix de pressa. Si m’apuntes exactament aquí… —em vaig posar el dit índex a la banda dreta del front, just a dalt del naixement dels cabells—, potser me’n desfaré d’una tirada.

Gairebé podia sentir el brunzit de la calculadora del venedor de cotxes de segona mà fent tac-tac.

—Naturalment, estàs desesperat i menteixes —va dir.

—Si n’estàs tan segur, endavant, dispara —vaig dir.

I és que sabia què li estava dient el seu cervell. Que si el que li havia explicat era veritat, el problema Roy Opgard desapareixeria per si sol aviat, sense cap mena de risc per a ell. Tanmateix, si mentia, significava que hauria deixat escapar una oportunitat excel·lent que amb prou feines tornaria a tenir. Més ben dit, l’oportunitat hi seria, però jo estaria preparat i la cosa es complicaria. Riscos contra guanys. Despeses contra ingressos. Deure i haver.

—Truca a l’Stanley, si vols —vaig dir—. Només l’hauré d’avisar abans que el deslliuro del deure del secret professional.

Durant la pausa que va seguir, l’únic que se sentia era la respiració d’en Willumsen. Aquest dilema demandava que li arribés més oxigen al cervell. Vaig dir una pregària, no per la meva ànima, sinó perquè aquella prova provoqués a en Willumsen un nou atac de cor en aquell moment.

—Dos mesos —va dir de sobte—. Si no t’has mort d’aquí a dos mesos a partir d’avui, tornaré. No sabràs on, quan ni com. Ni qui. Però és possible que les últimes paraules que sentis siguin en danès. Això no és una amenaça, sinó una promesa. D’acord?

Em vaig aixecar.

—Dos mesos com a molt —vaig dir—. Aquest tumor és un cabronàs potent, Willumsen, i no et fallarà. I, per cert…

En Willumsen encara m’apuntava amb el rifle, però va apujar i va abaixar les parpelles per indicar-me que acabés la frase.

—Em puc endur les capses de snus de la nevera?

Evidentment, allò era estirar molt la corda, però se suposava que era un moribund a qui li era igual el que passés.

—Jo no en gasto, de snus, així que fes el que vulguis.

Vaig agafar les capses de snus i vaig marxar. Vaig baixar trotant pel bosc, on la llum del dia ja estava a punt de marxar. Em vaig dirigir cap a l’oest fent un arc i llavors, amagat de la cabana darrere d’unes roques, vaig pujar cap al llac aquell on havia vist la Rita l’última vegada, nua, humiliada i envellida per la llum del dia i la mirada d’un jove.

Em vaig tornar a aproximar a la cabana des del nord. En aquella banda no hi havia finestres, només parets de troncs gruixuts, fortificacions humanes, perquè l’atac sempre venia del nord.

Em vaig atansar a la paret i vaig girar de puntetes la cantonada cap a la banda oest i la porta. Em vaig embolicar la mà dreta amb la bufanda i em vaig esperar. Quan en Willumsen va sortir, no em vaig complicar la vida. Li vaig clavar un cop just darrere l’orella, on el crani no protegeix gaire el cervell, i dos als ronyons, que a més de ser tan dolorosos que ni tan sols aconsegueixes xisclar, et fan d’allò més dòcil. Va caure de genolls i li vaig prendre el rifle, que duia penjat a l’espatlla. Li vaig clavar un cop a la templa i el vaig arrossegar cap a dins.

Havia tret el plàstic i havia empès la butaca a lloc, contra la paret, al costat de la llar de foc.

Vaig deixar que recuperés l’alè i que alcés els ulls i contemplés el canó del seu rifle abans de començar a parlar.

—Com veus, mentia —vaig dir—. Però només pel que fa al tumor. És veritat que fa anys que no m’he vist amb la Rita. I com que només ha calgut un missatge per fer-me pujar aquí dalt bellugant la cua, també et deus haver adonat que va ser ella qui ho va deixar, no jo. Queda’t on ets!

En Willumsen renegava en veu baixa, però em va fer cas.

—Dit d’una altra manera: això podia haver sigut una història d’aquelles de «d’allò que els ulls no veuen el cor no se’n dol» i podria haver tingut un final feliç —vaig dir—. Però com que no em creus i tens la intenció de matar-me a trets, no tinc altre remei que matar-te a trets jo. No em dona cap plaer, creu-me, i no tinc pensat aprofitar l’ocasió per reprendre l’aventura amb la que ben aviat serà la teva viuda. El que vull dir és que pot semblar d’allò més innecessari matar-te, però per desgràcia és l’única solució possible des del punt de vista pràctic.

—No tinc ni idea de què parles —va esbufegar en Willumsen—, però no sortiràs impune d’un assassinat, Opgard. Aquestes coses s’han de planificar.

—Sí —vaig dir—. I he tingut els minuts que necessitava per adonar-me que el teu pla d’assassinar-me m’ha proporcionat la millor oportunitat del món per assassinar-te a tu. Ens trobem sols en un lloc on ningú ens ha vist venir ni ens veurà marxar i saps quina és la causa de mort més habitual entre els homes d’entre trenta i seixanta anys, Willumsen?

Va assentir amb el cap.

—El càncer.

—No —vaig dir.

—Que sí.

—No és el càncer —vaig dir.

—Doncs llavors els accidents de cotxe.

—No. —Tanmateix, vaig fer una nota mental per buscar-ho a internet en arribar a casa—. És el suïcidi.

—Quina bestiesa.

—Almenys al poble hem contribuït a l’estadística, si hi comptem el meu pare, a més del policia rural Olsen i tu.

—Jo?

—La setmana després de Nadal, un home agafa el rifle, marxa sol a la cabana sense avisar ningú i el troben a la sala d’estar amb el rifle al costat. Més clàssic no pot ser, Willumsen. Ah, sí, i la glaçada. No hi haurà petjades ni de camí a la cabana ni de tornada.

Vaig aixecar el rifle. Vaig veure que s’empassava la saliva.

—Tinc càncer —va dir amb la veu entelada.

—Tenies càncer —vaig dir—. Perdona, però et vas recuperar.

—Merda —va dir, amb llàgrimes al coll. Vaig posar el dit al gallet. Li va començar a suar el front i es va posar a tremolar sense control.

—Digues l’última pregària —vaig xiuxiuejar. Vaig esperar. Ell sanglotava. De sota d’aquella pellissa d’os va brollar un toll—. Per descomptat, hi ha una alternativa —vaig dir.

En Willumsen va obrir i va tancar la boca.

Vaig abaixar el rifle.

—I és que acordem no matar-nos l’un a l’altre —vaig dir—. I que ens aventurem a confiar l’un en l’altre.

—Q-què?

—T’acabo de demostrar que estic tan segur que t’adonaràs que no hi ha cap motiu per matar-me, que deixo passar la millor oportunitat del món per matar-te jo a tu. És el que s’anomena leap of faith, Willumsen. Resulta que la confiança és una malaltia benigna i contagiosa. Així que si tu no em mates, jo no et mataré. Què me’n dius, Willumsen? Vols acompanyar-me en aquest salt? Tracte fet?

En Willumsen va arrufar el front. Va assentir amb el cap, vacil·lant.

—Molt bé. Gràcies pel préstec. —Li vaig allargar el rifle.

Va parpellejar, mirant-me amb incredulitat. No el va agafar, com si s’ensumés una trampa. Vaig repenjar el rifle a la paret.

—Suposo que t’adones que… que… —Va tossir i va treure mocs, llàgrimes i bava del coll—. Que podia haver dit que sí a qualsevol cosa, ara mateix. Jo no he fet cap salt, només tu. Així, com aconseguiré que confiïs en mi?

M’ho vaig rumiar.

—Ah, ho fem així i ja està —vaig dir, i li vaig allargar la mà.

39

La neu va arribar el dia de Cap d’Any i s’hi va quedar fins a final d’abril. Aquella Pasqua hi va haver més trànsit cap a les cabanes que mai i la gasolinera va fer un nou rècord de facturació. A principi d’any també ens van donar el guardó a la millor gasolinera del comtat, així que a la botiga tothom estava de bon humor.

Llavors va arribar l’informe de la remodelació de la carretera, que va concloure que s’havia de construir un túnel i que la carretera nacional s’havia de desviar per fora d’Os.

«Falta molt perquè passi», havia dit amb intenció tranquil·litzadora en Voss Gilbert, el successor de l’Aas al partit. Potser sí, però no faltava gaire per a les pròximes eleccions municipals i el seu partit les perdria. Perquè una cosa és clara: quan un poble està destinat a ser esborrat del mapa de Noruega d’un cop de ploma, algú d’aquest poble no ha fet prou pressió perquè això no passi.

Vaig tenir unes quantes reunions amb la central i vam acordar que continuaríem munyint la vaca mentre la tinguéssim. I després d’això, reorientació i retallades, és a dir, reducció de personal. També es necessiten gasolineres petites. I si això no funcionava, em van dir que no m’havia de preocupar.

—Aquí tens sempre la porta oberta, Roy —em va dir la Pia Syse—. Si et ve de gust provar res de nou, només m’has de trucar. Tens el meu número.

Vaig apujar la marxa. Treballava més que mai, cosa que no em feia res; ja m’agrada, treballar. I m’havia posat un objectiu: tindria la meva pròpia gasolinera.

Un dia, en Dan Krane va entrar a l’edifici de la gasolinera i es va dirigir on era jo, netejant la màquina de cafè. Em va demanar si em podia fer unes quantes preguntes en relació amb un article que estaven redactant sobre en Carl.

—Hem sentit a dir que li va d’allò més bé per allà —va dir en Dan Krane.

—Doncs sí —vaig dir, i vaig continuar amb la neteja—. Llavors escriuràs un article elogiós, oi?

—Bé, la nostra tasca és reflectir els dos costats de l’assumpte.

—No tots els costats?

—Mira, ho has formulat millor que el cap de redacció del diari —va dir en Dan Krane, amb un lleu somriure.

No em queia bé. Ara bé, tampoc és que em caigui bé gaire gent. Quan va venir a viure al poble, em recordava aquells setters anglesos que la gent de les cabanes duen als seus vehicles tot camí, prims i inquiets, però afables. Tanmateix, era una afabilitat freda, una manera de ser impostada que s’emprava com a mitjà per assolir un objectiu a més llarg termini, i em vaig començar a adonar que, en realitat, en Dan Krane era un corredor de maratons. Un estrateg que no perd mai la paciència sobre el terreny, que no es retira mai, sinó que continua picant pedra pacientment, perquè sap que té una capacitat de resistència que al final el conduirà al cim. I aquesta certesa se li notava al llenguatge corporal, se sentia en la manera com s’expressava i fins i tot li emanava dels ulls: que encara que avui tan sols era un pobre cap de redacció d’un diari petit, arribaria lluny. Estava destinat a coses més grans, com se sol dir. S’havia fet militant del partit de l’Aas, però encara que l’Os Blad era partidari declarat del Partit Laborista, les normes internes del diari estipulaven que el cap de redacció no podia tenir càrrecs polítics que poguessin posar en dubte la seva integritat. A més, com que en Krane tenia fills petits i, per tant, un munt de coses entre mans, no es presentaria a les pròximes eleccions municipals, potser a les següents. O potser a les de després. Bé, era qüestió de temps que en Dan Krane posés aquelles mans primes sobre la vara d’alcalde.

—El teu germà va ser molt atrevit i va guanyar un munt de diners en invertir en aquell centre comercial quan encara estudiava. —En Krane es va treure un bloc i un bolígraf de la butxaca de la jaqueta Jack Wolfskin—. Tu també hi vas participar?

—No sé de què parles —vaig dir.

—No? Tinc entès que vas contribuir a finançar la compra d’accions amb les últimes dues-centes mil.

Esperava que no hagués vist el sotrac que em va travessar.

—Qui t’ho ha dit, això?

De nou aquell somrís lleu, com si el fet de somriure li provoqués dolor físic.

—Ai, és que fins i tot als diaris locals hem de protegir les nostres fonts.

Era el director de la caixa? O en Willumsen? O algú altre de la caixa? Algú que havia seguit la pista dels diners, com se sol dir.

—Sense comentaris —vaig dir.

En Krane va riure fluixet i va prendre notes.

—De debò vols que hi posi això, Roy?

—Posar-hi què?

—«Sense comentaris». És la mena de resposta que donen els polítics importants i els famosos de ciutat quan tenen problemes. Pot crear una impressió una mica estranya.

—Em sembla que la impressió la crees tu.

En Krane va fer que no amb el cap, somrient. Prim, dur, de cabells llisos.

—Jo només escric el que es diu, Roy.

—Doncs fes-ho. Escriu aquesta conversa, paraula per paraula. Inclòs el teu consell interessat contra el comentari «Sense comentaris».

—És que les entrevistes s’editen, no sé si ho saps. Així posem de manifest l’essencial.

—I tu ets qui decideix què és essencial. Per tant, la impressió la crees tu.

En Krane va sospirar.

—Entenc per la teva actitud hostil que no vols que se sàpiga que tu i en Carl vau participar en aquell projecte tan arriscat.

—Pregunta-l’hi a en Carl —vaig dir. Vaig tancar la part frontal de la màquina de cafè i vaig prémer el botó d’engegada—. Un cafè?

—Sí, gràcies. Llavors potser tampoc tens res a comentar del fet que en Carl acabi de traslladar les seves activitats al Canadà després que la seva empresa hagi sigut objecte d’una investigació del que la Comissió de Valors dels Estats Units considera una manipulació de les cotitzacions.

—Del que sí que tinc un comentari —vaig dir, mentre li allargava el got de paper amb el cafè— és del fet que estàs redactant un article sobre l’ex de la teva dona. El vols sentir, aquest comentari?

En Krane va sospirar fort, es va guardar el bloc a la butxaca de la jaqueta i va fer un glopet de cafè.

—Si un diari local d’un poble com aquest no pogués escriure sobre algú amb qui té una relació o altra, no podríem redactar ni un sol article.

—Ja ho entenc, però llavors això ho indicaràs a sota de l’article, oi? Que l’ha redactat l’home que ha estat servit després d’en Carl Opgard.

Vaig veure que els ulls d’aquest corredor de maratons llambregaven. Que l’estratègia a llarg termini estava sota pressió, que estava a punt de dir o fer alguna cosa que no faria cap servei al seu objectiu final.

I després que el seu germà Roy rebutgés aquest servei.

No ho vaig dir. És clar que no ho vaig dir. Tan sols vaig joguinejar amb la idea que allò faria perdre el ritme a en Dan Krane.

—Gràcies pel teu temps —em va dir en Krane, mentre s’apujava la cremallera de la jaqueta impermeable.

—Gràcies a tu —vaig dir—. Són vint corones.

Es va mirar el got de cafè i va alçar els ulls cap a mi. Vaig provar d’imitar el seu somriure finíssim.

El diari va publicar un article sobre en Carl Abel Opgard, el fill del poble que havia triomfat a l’altra banda de la bassa gran. El firmava un dels periodistes autònoms d’en Krane.

Quan vaig arribar a la granja després de la conversa amb en Krane, vaig anar a córrer per l’ermàs, vaig inspeccionar de prop un parell de nius que vaig trobar, vaig anar al graner i vaig pegar cops contra aquell sac de boxa vell durant mitja hora. Després vaig pujar al bany nou i em vaig dutxar. Em vaig quedar allà plantat amb els cabells ensabonats pensant en els diners, que no sols havien cobert el bany i l’aïllament, sinó unes finestres noves. Vaig alçar la cara cap als raigs d’aigua calenta i vaig deixar que esbandissin aquell dia. Un de nou m’esperava. Havia agafat el ritme. Tenia un objectiu i una estratègia. No volia ser l’alcalde, tan sols aconseguir aquella maleïda gasolinera. Malgrat tot, m’estava convertint en corredor de maratons.

Llavors en Carl em va trucar i em va dir que tornava a casa.

CINQUENA PART

40

Una velocitat vertiginosa. El vehicle en moviment cap al precipici. L’embull negre de metall, crom, pell, plàstic, vidre, cautxú, olors, sabors, records que et pensaves que t’acompanyarien tota la vida i les persones estimades que creies que no perdries mai, tot se’n va rodant. Vaig ser jo qui ho va posar en marxa, jo qui va desencadenar els esdeveniments d’aquest relat. Tanmateix, en un moment donat —i és difícil de collons determinar exactament quan i on—, el relat mateix ho comença a decidir tot, la força de la gravetat ocupa el seient del conductor, el vehicle accelera, esdevé autònom, i ara no té la més mínima importància per al resultat final si he canviat d’opinió. Una velocitat vertiginosa.

Voldria que el que va passar no hagués passat mai? Coi, i tant.

Alhora, però, resulta fascinant veure les allaus a Ottertind al març, contemplar com les masses de neu esberlen el gel que cobreix el llac de Budal, veure un incendi forestal al juliol i saber que el vell camió de bombers GMC no pot pujar les costes. És emocionant veure com la primera tempesta de tardor de debò, al novembre, posa a prova un cop més les teulades dels graners a baix al poble i pensar que aquest any n’aconseguirà arrencar una i la veuràs rodant dreta com una punyetera fulla de serra gegantina pels camps abans de fer-se miques. I llavors passa exactament això. I el teu pensament següent és: i si algú, una persona, hagués estat allà al camp quan venia aquesta fulla de serra? Òbviament, no ho desitges, però no pots descartar del tot pensar que hauria estat tot un espectacle. Però no, no ho desitges, i si hagués sabut l’onada d’esdeveniments que vaig desencadenar, probablement hauria fet les coses d’una altra manera. No ho vaig fer, però, així que no puc afirmar que hauria fet una altra cosa si hagués tingut una altra oportunitat, però sense informació nova.

I encara que guiessis amb la teva voluntat la ratxa de vent contra la teulada del graner, el que passés després ja no estaria a les teves mans. La teulada del graner, ara una roda de llauna esmoladíssima, segueix el seu rumb cap a la persona solitària allà al camp i l’únic que pots fer és observar-la amb una barreja de por, curiositat i remordiments perquè allò formava part d’una cosa que desitjaves que passés. Per al següent pensament, però, potser no estàs preparat: que voldries ser tu la persona que hi ha allà al camp.

41

La Pia Syse i jo vam signar un contracte de treball que deia que després de dos anys a Sørlandet era lliure de tornar a la feina d’encarregat de la gasolinera d’Os.

La gasolinera era als afores de Kristiansand, a l’altra banda de la ruta europea, davant del zoo. Òbviament, era molt més gran que la d’Os, amb més empleats i assortidors i un local, un assortiment de productes i una facturació més grans. La diferència més important, però, era que com que l’encarregat anterior havia tractat els empleats com uns tarats que només suposaven una despesa salarial, em vaig trobar amb una colla de gent desmotivada i gemegaire que odiava el seu cap i que no feia mai sinó la feina exacta per a la qual els havien contractat, i encara gràcies.

«Totes les gasolineres són diferents», ens deia en Gus Myre, el cap de vendes de la seu central, quan ens feia xerrades. «El rètol és igual, la gasolina és igual, la logística és igual, però, al capdavall, les nostres gasolineres no són qüestió de combustible, cotxes i cafès, sinó de persones. Les que són darrere del taulell, les que són al davant i el moment en què es troben».

Cantava la seva lletania com si fos una tonada que s’anava cansant de tocar a mesura que passaven els anys, però que, al cap i a la fi, era el seu gran èxit. Des de la cadència exageradament juganera d’aquell «combustible, cotxes i cafès» —que segur que havia compost ell— fins a la insistència igual d’exagerada i, amb els anys, una mica més forçada, en les persones, que a mi sempre em feia pensar en aquelles assemblees religioses a Årtun. Perquè, igual que per al predicador, la tasca d’en Myre era que la congregació cregués en una cosa que tothom, en el fons, sabia que era un disbarat, però en què volia creure. Perquè la fe fa que la vida —i en el cas del predicador, la mort— sigui més fàcil de manejar. Si creus de debò que ets únic i que, per tant, cada trobada és única, potser et pots manipular a tu mateix per creure en una mena de puresa, una innocència eterna i virginal que t’impedeix escopir a la cara del client i vomitar d’avorriment.

Tanmateix, jo no em sentia únic. I la gasolinera tampoc ho era, malgrat les diferències que ja he esmentat. La cadena segueix uns principis de franquícia estrictes que et permeten traslladar-te d’una gasolinera petita d’una banda del país a una gran de l’altra, i això és com canviar els llençols del mateix llit. Quan hi vaig arribar, vaig tardar dos dies a aprendre els detalls tècnics que distingien aquesta gasolinera de la meva a Os i vaig invertir quatre dies a parlar amb tots els empleats i esbrinar quines ambicions tenien i quins canvis creien que farien de la gasolinera un lloc de treball millor i un indret millor per als clients. I tres setmanes a implantar el noranta per cent d’aquests canvis.

Vaig donar un sobre a la delegada dels empleats i li vaig dir que s’esperés vuit setmanes a obrir-lo, fins al dia que ens aplegaríem tots per avaluar els canvis. Vam llogar una cafeteria de la zona per fer la reunió d’avaluació. Després de donar la benvinguda als assistents, vaig cedir la paraula a un dels empleats, que va presentar les xifres de vendes i beneficis, un altre va presentar les estadístiques de baixes per malaltia i un tercer, els resultats d’una enquesta senzilla de satisfacció dels clients i un sondeig més informal de l’estat d’ànim dels seus companys. Jo em limitava a escoltar els empleats, que, després de discutir molt, van votar a favor de retallar un vuitanta per cent dels canvis que ells mateixos havien proposat. Després, vaig prendre la paraula per recapitular els canvis que tothom creia que havien funcionat i que tirarien endavant, i llavors els vaig dir que ara hi hauria sopar i barra lliure. Un dels empleats, un vell rondinaire, va alçar la mà i em va preguntar si només em feia càrrec d’això, del bar.

—No —vaig dir—. Em faig càrrec del fet que durant vuit setmanes se us ha permès ser els vostres propis caps. Lotte, que pots obrir el sobre que et vaig donar abans de posar en pràctica els canvis?

Ho va fer i va llegir la meva llista amb els canvis que creia que funcionarien i els que no. Un murmuri va recórrer l’assemblea quan es van adonar que les meves prediccions —només amb dues excepcions— concordaven amb les seves conclusions amb els resultats a la mà.

—L’objectiu d’això no és convèncer-vos que soc un setciències —vaig dir—. Mireu, he fallat en dos canvis: el de la targeta de cafès, que creia que funcionaria, i el dels cinc brioixos de cinc dies pel preu d’un, que em pensava que no. Però com que l’he encertat amb els altres dotze, dels quals vuit, com el del torn doble, no han funcionat, semblaria que tinc una certa idea de com es porta una gasolinera. Hi esteu d’acord?

Vaig veure uns quants caps que assentien. Aquí al sud assenteixen d’una altra manera. Amb més parsimònia encara. A mesura que s’estenien aquells assentiments, es van sentir uns quants murmuris dispersos. Al final, assentia fins i tot el vell rondinaire.

—Som els penúltims del rànquing de les millors gasolineres del comtat —vaig dir—. He parlat amb la central i hem arribat a un acord. Si estem entre els deu millors al proper rànquing, ens convidaran a una excursió amb el ferri danès a tota la colla. Si estem entre els cinc millors, a un viatge a Londres. I si som els millors, per celebrar-ho, se us concedirà un pressupost i podreu decidir quin serà el premi.

Se’m van quedar mirant. Llavors hi va haver un esclat l’alegria.

—Aquest vespre… —vaig dir a crits, i el xivarri es va apaivagar de seguida—. Aquest vespre som els penúltims del comtat, així que el bar només estarà obert una hora. Després, heu de marxar a casa i carregar les piles per a demà, perquè és llavors, i no demà passat, quan comença l’ascens pel rànquing.

Vivia a Søm, una zona residencial tranquil·la a la banda est, abans de creuar els ponts cap a la ciutat. Vaig llogar un pis espaiós de tres habitacions. De mobles, només en tenia per a dues.

Calculava que els rumors dels abusos a en Carl per part del pare ja corrien com la pólvora a Os i que l’únic que no els hauria sentit era en Carl. I jo. Quan la Grete es va decidir a explicar a tothom aquella confidència d’en Carl, havia començat per mi, i ara probablement estaria fent l’agost un dia rere l’altre a la perruqueria. Si els rumors arribaven a orelles d’en Carl, suposava que seria capaç d’enfrontar-s’hi. I si no se n’assabentava, tampoc passava res. Al capdavall, la responsabilitat i la vergonya eren sobretot meves. No ho podia suportar. Era dèbil. Aquest, però, no va ser el motiu més important per haver de marxar d’Os. Era ella.

De nit, somiava amb la Shannon.

De dia, somiava amb la Shannon.

Quan menjava, quan em desplaçava entre la feina i el pis, quan despatxava els clients, quan feia exercici, quan rentava la roba, quan anava al vàter, quan em masturbava, quan escoltava audiollibres o quan mirava la tele somiava amb la Shannon.

Amb aquell ull somnolent tan sensual, que expressava més sentiments, més calidesa i més fredor que els dos junts de cap altra persona. O amb aquella veu que era gairebé tan greu com la de la Rita, però, tanmateix, tan diferent, tan suau que et feia venir ganes d’estirar-t’hi com si fos un llit calent. Amb besar-la, cardar amb ella, rentar-la, abraçar-la fort, deixar-la anar. Amb aquell pèl roig que brillava al sol, amb l’arc tensat que li dibuixava l’esquena, amb el pes i la promesa dels seus pits, amb aquelles manetes que dibuixaven a l’aire amb tanta seguretat, amb el riure que tenia aquell grunyit de fera salvatge gairebé imperceptible i que també era una promesa.

Vaig provar de dir-me que es repetia la mateixa història, la de la Mari, la d’enamorar-me de la parella del meu germà. Que tenia un coi de malaltia o de mala connexió mental que tenia a veure amb tornar-se boig per anhelar el que no pots o no has de tenir. I si es produís el miracle i la Shannon també em volgués, tan sols seria una repetició del que va passar amb la Mari. L’enamorament s’evaporaria, igual com l’arc de Sant Martí que veus estès per damunt la muntanya desapareix quan t’hi atanses amb el cotxe. No perquè l’enamorament fos una il·lusió, sinó perquè els arcs de Sant Martí s’han de veure des d’una certa perspectiva —des de fora— i a una certa distància —no massa a prop—. I si, no obstant això, l’arc de Sant Martí continua sent allà quan arribes al capdamunt de la muntanya, descobriràs que no t’espera cap tresor al final, sinó tragèdia i vides destruïdes.

Em deia tot això, però no em servia de res. Era com si tingués la refotuda malària. I vaig pensar que potser és cert el que diuen, que és la segona vegada que agafes la malària la que acaba amb tu. Vaig provar de treure’m la malaltia de sobre suant, però no ho volia. Vaig provar d’oblidar-la amb la feina, però hi tornava. Vaig provar de dormir i oblidar, però em despertaven els crits del zoo, tot i que era impossible, perquè el lloc era a gairebé deu quilòmetres.

Vaig provar de sortir per la ciutat. Em van recomanar un bar a Kristiansand, però vaig acabar assegut sol a la barra. No tenia ni idea de com adreçar-me a la gent i tampoc en tenia ganes; més aviat ho veia com una obligació. Perquè no em sento mai sol. O sí, però no em molesta, almenys no gaire. El que passa és que pensava que una dona em podria ajudar, que potser seria un remei contra la febre. Però cap em va mirar més d’un segon. Si hagués estat al Fritt Fall, almenys algú m’hauria preguntat qui era al cap d’un parell de cerveses. Però suposo que ja ho veien en aquell segon: que era un pagerol de visita a la ciutat, que no tenia res d’interessant per aportar, com se sol dir. Potser advertien que el dit del mig es quedava estirat quan agafava el got. Per tant, em vaig afanyar a empassar-me la cervesa —una pale lager Miller, pixarelles americanes— i vaig agafar l’autobús cap a casa. Em vaig estirar al llit i vaig sentir els crits dels micos i de les girafes.

Quan la Julie em va trucar per fer-me unes preguntes tècniques sobre com fer el recompte d’inventari, em vaig adonar que la Grete no havia badat boca sobre els abusos del pare. Després d’aclarir-li els tecnicismes, li vaig demanar que m’expliqués les últimes xafarderies del poble, cosa que va fer fins a cert punt, tot i que vaig notar que estava una mica sorpresa, perquè jo mai havia mostrat cap interès per aquestes coses. Com que no hi havia res d’interessant, li vaig preguntar directament si hi havia rumors sobre la nostra família, alguna cosa relacionada amb en Carl i el pare.

—No. Què vols que hi hagi? —em va preguntar la Julie, i pel to vaig deduir que no tenia ni idea de què li parlava.

—Doncs truca’m si tens cap pregunta més del tema de l’inventari —li vaig dir.

Vam penjar.

Em vaig gratar el cap.

El fet que la Grete no anés difonent pel poble el que sabia d’en Carl i el pare potser no era tan estrany. Havia callat tots aquests anys. I és que, en tota la seva bogeria, per damunt de tot, estava boja d’amor, com jo. No volia perjudicar en Carl i, per tant, continuaria sense dir-ne ni piu. Llavors, però, per què m’havia dit que ho sabia?

Recordava la seva pregunta de com havia salvat en Carl. Què vas fer, Roy? Era una amenaça? Que m’intentava dir que havia deduït qui era el culpable que el pare i la mare s’estimbessin a Huken perquè em quedés al marge dels seus plans per a en Carl?

En aquest cas, era una bogeria tan grossa que el mer fet de pensar-hi m’estremia.

En tot cas, però, significava que tenia un motiu menys per mantenir-me lluny d’Os.

No vaig anar a casa per Nadal.

Tampoc per Pasqua.

En Carl em trucava per posar-me al dia del tema de l’hotel.

L’hivern havia arribat abans de l’esperat i la neu s’hi havia quedat durant molt de temps, per tant, duien retard. També havien de fer uns retocs als plànols, perquè l’ajuntament els havia indicat que volien més fusta i menys formigó.

—La Shannon està emprenyada. No entén que si l’ajuntament no hagués aconseguit aquestes maleïdes parets de fusta, els d’urbanisme no ens haurien donat els permisos. Intenta argumentar que la fusta no és prou sòlida, però això no són més que disbarats, és clar. L’únic que li importa és l’estètica, que tingui la seva firma. Però sempre es tenen aquesta mena de discussions amb l’arquitecte.

Pot ser, però li notava a la veu que probablement aquesta baralla havia estat més intensa que les que se solen tenir amb els arquitectes.

—Està… —Em vaig escurar el coll per interrompre’m quan em vaig adonar que no aconseguiria acabar la pregunta amb una entonació natural. No prou natural per a l’orella d’en Carl, en qualsevol cas. No obstant, almenys vaig deduir que ella no li havia explicat que jo li havia anat amb aquella declaració d’amor idiota durant la festa de l’inici de les obres al Fritt Fall, perquè llavors l’hi hauria notat en la manera de parlar, ja que en aquest sentit som iguals. Per exemple, li notava a la veu que s’havia pres unes quantes Budweisers.

—S’està adaptant bé?

—Sí, sí —va dir—. Es triga, a adaptar-se a una cosa tan diferent. Just després que marxessis, per exemple, va passar un temps taciturna i retreta. És clar que vol tenir fills, però no és tan fàcil, perquè té no sé què, així que sembla que la proveta és l’únic remei.

Vaig notar que se’m tensava l’estómac.

—No passa res, però ara mateix tot plegat és una mica massa. Per cert, anirà a Toronto aquest estiu, que ha d’acabar un parell de projectes allà.

Sentia un to una mica fals o simplement era el que volia sentir? Ja no em podia refiar ni del meu punyeter judici.

—Que potser et pots agafar unes vacances i venir llavors? —va dir en Carl—. Tindrem tota la casa per a nosaltres. Què me’n dius? Festa major, com als vells temps? Vinga!

Encara conservava aquell entusiasme contagiós a la veu i li vaig estar a punt de dir que sí.

—Ja ho veurem. És que l’estiu és temporada alta. Aquí a Sørlandet ve un munt de gent a passar les vacances.

—Au, vinga. També necessites vacances, tu. Que t’has agafat un sol dia lliure des que vas marxar allà?

—I tant —vaig dir, mentre els comptava—. Quan marxa?

—La Shannon? La primera setmana de juny.

Vaig tornar a casa la segona setmana de juny.

42

Quan passava amb el cotxe per Banehaugen, amb el llac de Budal al davant, llustrós com un mirall, i vaig veure el rètol del municipi d’Os, va succeir una cosa estranya. Se’m va fer un nus a la gola, la carretera es va començar a esvair i vaig haver de parpellejar. És com quan per pur avorriment agafes per casualitat un drama lacrimogen de tercera fila a la tele i, com que estàs d’allò més relaxat i desprevingut, de cop i volta t’has d’empassar la saliva.

M’havia agafat quatre dies lliures.

Durant aquells quatre dies, en Carl i jo ens vam estar a la granja contemplant l’estiu. El sol, que semblava que no es pondria mai. Bevent-nos una cervesa rere una altra al jardí d’hivern. Parlant del temps passat. De l’escola, dels amics, de les festes a Årtun i a la cabana de l’Aas. Em parlava dels Estats Units i de Toronto. Dels diners que li havien plogut en un mercat immobiliari en ebullició. Del projecte en què, finalment, els va sortir el tret per la culata.

—El pitjor de tot és que podia haver sortit bé —va dir en Carl, mentre dipositava una cervesa buida a la fila d’ampolles de l’ampit de la finestra. La seva fila triplicava la llargària de la meva—. Va ser un simple error de càlcul. Si haguéssim aconseguit que el projecte tirés endavant tres mesos més, ara aniríem cosits de diners.

Em va explicar que, quan tot se’n va anar en orris, els altres dos socis el van amenaçar amb una demanda.

—Com que era l’únic que no ho havia perdut absolutament tot, es pensaven que em podrien arrencar uns dinerets —va dir rient, i va obrir una altra ampolla.

—Que no tens un munt de feina per fer, ara? —li vaig preguntar.

Havíem estat al solar de l’hotel a veure com anava la cosa. Hi estaven treballant, però no semblava que estiguessin en plena activitat, precisament. Un munt de màquines i poca gent. I si algú m’ho hagués demanat, li hauria dit que no semblava que hagués passat gaire cosa durant els nou mesos que havien transcorregut des que es van posar en marxa. En Carl em va explicar que encara estaven treballant a nivell subterrani i que s’havia tardat força a organitzar el tema de la carretera, l’aigua i el clavegueram. Però que tan bon punt comencessin a edificar l’hotel, la cosa aniria d’allò més ràpida.

—En realitat, l’hotel l’estan construint en un altre lloc mentre som aquí. En diuen edifici modular. O prefabricat. Més de la meitat de l’hotel ens arribarà preparada en forma de caixes enormes que haurem de muntar en uns sòcols.

—Als fonaments?

En Carl va balancejar el cap.

—En certa manera. —Ho va dir com fa la gent quan o bé et volen estalviar detalls massa complicats d’explicar o bé et volen amagar el fet que no ho saben del cert.

En Carl va marxar a parlar una estona amb els treballadors, mentre jo feia un tomb pel bruguerar i buscava nius nous. No en vaig trobar cap. Potser el soroll i el trànsit havien espantat els ocells, però probablement feien niu no gaire lluny.

En Carl va tornar. Es va eixugar la suor del front.

—Anem a bussejar?

Vaig riure.

—Què? —va exclamar en Carl.

—L’equip és tan vell que seria poc menys que un suïcidi.

—Doncs a banyar-nos?

—D’acord.

Evidentment, però, vam acabar al jardí d’hivern una altra vegada. A la cinquena o sisena ampolla, en Carl em va preguntar de sobte:

—Saps com va morir l’Abel?

—El va assassinar el seu germà —vaig dir.

—Parlo de l’Abel per qui el pare em va posar el segon nom, el secretari d’Estat Abel Parker Upshur. Li estaven fent una visita guiada a bord de l’USS Princeton pel riu Potomac i li volien demostrar la potència de foc d’un dels canons. Va explotar i va matar l’Abel i cinc persones més. Va ser el 1844. Per tant, no va veure acabada la gran empresa de la seva vida, l’annexió de Texas el 1845. Què me’n dius, d’això?

Vaig arronsar les espatlles.

—Una llàstima?

En Carl va esclatar a riure.

—Almenys tu sí que fas honor al teu segon nom. Sabies que la companya de taula de Calvin Coolidge…?

Només me’l vaig escoltar a mitges, perquè òbviament coneixia l’anècdota. Al pare li encantava explicar-la. La companya de taula de Coolidge havia apostat que trauria més de dues paraules del llegendari president taciturn. Cap al final del sopar, el president es va girar cap a ella i li va dir: «You lose».

—Qui de nosaltres dos s’assembla més al pare i qui a la mare? —em va preguntar en Carl.

—Fas conya? —vaig dir, i vaig fer un glopet de la Budweiser per quedar bé—. Tu ets la mare i jo, el pare.

—Jo bec com el pare —va dir en Carl—. Tu, com la mare.

—És l’únic que no quadra —vaig dir.

—Així que tu ets el pervertit?

No li vaig contestar. No sabia què dir. Fins i tot mentre passava, no n’havíem parlat, no de debò. Jo em limitava a consolar-lo com si el pare li hagués clavat una pallissa normal i corrent. I li prometia venjança sense emprar paraules relacionades directament amb el tema. M’he preguntat sovint si les coses haurien pogut anar d’una altra manera si n’hagués parlat en veu alta, si hagués deixat sortir les paraules, si les hagués convertit en una cosa que es pogués sentir, en una cosa real i no tan sols una cosa que passava dins dels nostres caps i que, per tant, es podia negar com un enfilall de pensaments. Ves a saber.

—Hi penses? —li vaig preguntar.

—Sí —va dir en Carl—. I no. M’incomoda menys que moltes de les coses que he llegit.

—Sobre què?

—Altres víctimes d’abusos. Però suposo que els que parlen i escriuen sobre el tema són sobretot els que han quedat molt tocats. M’hi jugo el que vulguis que n’hi ha molts com jo. Que ho deixen enrere. És sobretot una qüestió de context.

—Context?

—Els abusos sexuals són nocius sobretot a causa de la condemna social i la vergonya que els envolta. Ens ensenyen que ens traumatitzaran i, per tant, els atribuïm tot el que ens va malament a la vida. Mira els nens jueus que circumciden. Això és mutilació genital. Tortura. Molt pitjor que no que et grapegin una mica. Però no hi ha gaires indicis que pateixin danys mentals a causa de la circumcisió. I és que té lloc en un context que et diu que no passa res, que ho has de suportar i prou, que forma part de la cultura. Potser el pitjor dany no es fa quan es produeix l’abús, sinó quan ens adonem que no és acceptable.

El vaig mirar. Ho deia seriosament? Era la seva manera de racionalitzar-ho? I, en aquest cas, per què no? Whatever gets you through the night, it’s all right.

—Què en sap la Shannon? —li vaig preguntar.

—Tot. —Es va posar l’ampolla als llavis i la va decantar cap amunt, en comptes d’inclinar el cap enrere. Es va sentir un glu-glu. No com un riure, sinó com un plor.

—Sé que sap que vam encobrir la caiguda de l’Olsen a Huken, però sap també que vaig manipular els frens i la direcció del Cadillac quan la mare i el pare van morir?

Va fer que no amb el cap.

—Només li explico tot el que té a veure amb mi.

—Tot? —li vaig preguntar, i vaig mirar enfora, deixant que el sol baix del vespre m’enlluernés.

De reüll, vaig veure que em mirava inquisitivament.

—La Grete se’m va arrimar a la festa de l’inici de les obres l’any passat —vaig dir—. Em va dir que tu i la Mari us citeu a la cabana de l’Aas.

En Carl es va quedar en silenci una estona.

—Merda —va dir fluixet.

—Sí —vaig dir.

Vaig sentir dos crits ràpids de corb al silenci de fora. Crits d’advertència. I llavors va arribar la pregunta:

—Com és que t’ho va dir a tu, la Grete?

Ja m’ho esperava. Justament per això no l’hi havia explicat abans. Per evitar la pregunta i haver de mentir, no explicar-li el que la Grete creia haver vist: que jo volia la Shannon per a mi. I és que si tan sols li deia aquestes paraules, independentment de com d’escabellades semblessin —i tots dos sabíem que la Grete no hi tocava—, li hauria plantat la idea al cap. I llavors seria massa tard, en Carl veuria la veritat com si jo dugués aquestes paraules impreses en majúscules a la cara.

—Ni idea —vaig dir despreocupadament. Massa, probablement—. Suposo que encara et vol. I si vols clavar foc a l’edèn i sortir-te’n bé, t’hi has de colar i encendre’l als marges i confiar que es propagui. Una cosa així.

Em vaig posar l’ampolla a la boca i vaig notar que la meva explicació havia estat una mica massa loquaç i la metàfora una mica massa treballada perquè semblés espontània. Li havia de tornar a passar la pilota:

—Però és veritat, això de tu i la Mari?

—Evidentment no t’ho creus —va dir, dipositant l’ampolla buida a l’ampit.

—No?

—Si no, segurament m’ho hauries explicat abans. M’hauries advertit o una cosa així. O almenys m’hauries confrontat amb el tema.

—És clar que no m’ho vaig creure —vaig dir—. La Grete havia begut i llavors encara desvarieja més. Ho vaig oblidar i au.

—I què t’ha fet recordar-ho ara?

Vaig arronsar les espatlles. Vaig assenyalar el graner amb el cap.

—Li aniria bé una mà de pintura. Que potser podries demanar pressupost a la gent que ha de pintar l’hotel?

—Sí —va dir en Carl.

—Ho paguem a mitges, doncs?

—Vull dir que sí a l’altra pregunta que m’has fet.

El vaig mirar.

—Que si la Mari i jo ens vèiem —va concloure, i va fer un rot.

—No és assumpte meu —vaig dir, i vaig fer un glop de cervesa, que començava a estar esbravada.

—Va ser la Mari qui va prendre la iniciativa. A la festa de benvinguda em va preguntar si no ens podíem trobar tots dos sols i parlar amb franquesa, aclarir les coses. Però em va dir que en aquell moment totes les mirades estaven posades en nosaltres i que el millor seria trobar-nos en un lloc discret, perquè no hi hagués xafarderies. Em va proposar veure’ns a la cabana. Que anéssim cadascun amb el seu cotxe, que aparquéssim en llocs diferents i que jo arribés una mica més tard que ella. Força enginyós, oi?

—Força enginyós —vaig dir.

—La Mari va tenir aquesta idea perquè la Grete li havia explicat que durant una època la Rita Willumsen va tenir un assumpte semblant a la seva cabana amb un amant jove.

—Òndia, tu. Quina dona més ben informada, la Grete Smitt. —Vaig notar que tenia la veu aspra. No li havia preguntat a en Carl si recordava haver-li explicat allò del pare a la Grete mentre anava borratxo a Årtun.

—Que et passa res, Roy?

—No. Per què m’ho preguntes?

—T’has posat d’allò més pàl·lid.

Vaig arronsar les espatlles.

—No t’ho puc dir. Ho vaig jurar per la teva ànima.

—Per la meva?

—Sí.

—Ai, ja fa molt que està perduda. Vinga, va.

Vaig arronsar les espatlles. No recordava si havia jurat silenci etern aquella vegada —no era més que un adolescent— o si només s’havia posat la veritat en quarantena.

—Aquell amant jove de la Rita Willumsen —vaig dir— era jo.

—Tu? —En Carl em mirava fixament amb uns ulls com unes taronges—. Estàs de conya. —Llavors es va copejar les cuixes i va deixar anar una rialla. Va fer xocar la seva ampolla amb la meva—. Explica-m’ho —em va ordenar.

L’hi vaig explicar. A l’engròs, en tot cas. Ell ara reia i ara es posava seriós.

—I has mantingut tot això en secret des de l’adolescència —va dir remenant el cap quan vaig haver acabat.

—És que a la nostra família tenim experiència amb aquestes coses —vaig dir—. Ara et toca explicar-me això de la Mari.

En Carl m’ho va explicar. Ja a la primera trobada a la cabana van acabar al catre, com se sol dir.

—És que té molta pràctica a l’hora de seduir-me —va dir amb un somriure una mica melancòlic—. Sap què m’agrada.

—Per tant, creus que no vas tenir altre remei —vaig dir, i el to em va semblar més acusador que no m’havia imaginat.

—Accepto la meva part de culpa, però és claríssim que ella s’havia marcat aquest objectiu.

—Seduir-te?

—Demostrar, tant a ella com a mi, que sempre seria la meva primera opció. Demostrar-me que jo estaria disposat a arriscar-ho tot. Que la Shannon i qualsevol altra eren i serien simples substitutes de la Mari Aas.

—Trair-ho tot —vaig dir, traient la capsa de snus.

—Eh?

—Has dit «arriscar-ho tot». —Aquesta vegada no vaig ser capaç d’ocultar l’acusació, ni tan sols ho vaig intentar.

—Tant se val —va dir en Carl—. Ens vam continuar veient.

Vaig assentir amb el cap.

—Tots aquells vespres que deies que tenies reunions i la Shannon i jo t’esperàvem a casa.

—Doncs sí —va dir—. Aquesta és la mena d’home que soc.

—I aquell vespre que vas dir que havies estat a can Willumsen, però que havies vist l’Erik Nerell i la dona fent un tomb?

—Sí, aquí vaig estar a punt de delatar-me. Òbviament, tornava de la cabana. Potser em volia delatar. És una càrrega d’allò més pesada tenir constantment aquesta punyetera mala consciència.

—Però vas aguantar —vaig dir.

Va consentir el sarcasme i es va limitar a abaixar el cap.

—Quan ja ens havíem trobat unes quantes vegades, suposo que a la Mari li va semblar que havia aconseguit el que volia i em va deixar. Una altra vegada. Però no em feia res. Era només… nostàlgia. Des de llavors, no ens hem tornat a veure.

—Suposo que us veieu al poble.

—És clar, de tant en tant. Però llavors ella es limita a somriure com si hagués guanyat alguna cosa. —En Carl va somriure amb menyspreu—. Ensenya a la Shannon els fills al cotxet, òbviament empès pel seu estimat periodista, que la segueix com un coi de coolie. El pitjor és que crec que ell sospita alguna cosa. Darrere d’aquella cara ordinària i d’aquells aires de superioritat, veig un paio que em voldria matar.

—De debò?

—Sí. Estic convençut que l’hi ha preguntat a la Mari i que ella, de manera intencionada, li ha donat una resposta que ha deixat marge al dubte.

—I per què ho hauria de fer?

—Per mantenir-lo a l’aguait. Són així.

—Qui?

—Ja ho saps, aquestes. Les Mari Aas i les Rita Willumsen. Pateixen la síndrome de la reina. Més ben dit, els que patim som nosaltres, els abellots. Òbviament, fins i tot les reines volen que els satisfacin els seus desitjos físics, però per damunt de tot han de ser estimades i adorades pels seus súbdits. Per tant, ens manipulen com titelles en les seves punyeteres intrigues eternes. Te n’acabes cansant, collons.

—Que no exageres, ara?

—No! —En Carl va deixar la cervesa d’un cop a l’ampit i dues de les ampolles buides es van tombar i van caure a terra—. L’amor de veritat no existeix entre un home i una dona que no estiguin emparentats, Roy. Hi ha d’haver sang. La mateixa sang. L’amor desinteressat de debò només es troba a la família. Entre els germans i entre els pares i els fills. Fora d’això… —Va estirar la mà, va tombar una altra ampolla i em vaig adonar que estava borratxo—. Ja te’n pots oblidar. És la llei de la selva. Campi qui pugui. —Ara també s’embarbussava—. Tu i jo, Roy, només ens tenim l’un a l’altre. A ningú més.

Em demanava si es referia a la Shannon, però no l’hi vaig preguntar.

Dos dies després tornava a Sørlandet.

En passar el rètol del municipi, vaig mirar pel retrovisor. Semblava que hi deia OZ.

43

A l’agost vaig rebre un SMS.

El cor se’m va accelerar en veure que era de la Shannon.

El vaig haver de rellegir un munt de vegades els dies següents fins que vaig ser capaç de treure’n l’entrellat.

Que volia que ens trobéssim.

Hola, Roy. Quant de temps. Vaig
a Notodden a reunir-me amb
un possible client el 3 de setembre. Em recomanes hotel? Una abraçada, Shannon.

La primera vegada que vaig llegir el missatge, vaig pensar que devia significar que ella sabia que jo solia anar allà a trobar-me amb l’Unni en un hotel. No obstant això, jo no l’hi havia explicat i tampoc recordava haver-l’hi explicat a en Carl. Com és que no l’hi havia mencionat, a en Carl? No ho sé. No era perquè m’avergonyís de tenir relacions amb una dona casada. I difícilment perquè el Caín taciturn que duc a dins m’obligués a tenir la boca tancada, perquè fins feia poc en Carl ho havia sabut gairebé tot de mi. Potser tan sols era el que havia acabat copsant: que en Carl tampoc m’ho explicava tot.

Probablement, la Shannon calculava que jo tindria una certa idea de l’oferta d’allotjament a la rodalia d’Os. Això vaig pensar. I vaig llegir l’SMS una vegada més, tot i que, per descomptat, ja me’l sabia de memòria. Em vaig dir que no havia d’interpretar coses que no hi havia en un text de tres frases d’allò més normals i corrents.

Tot i així…

Com és que es posava en contacte amb mi després d’un any de silenci i em preguntava per un hotel a Notodden? Bàsicament, l’oferta es limitava a dos, màxim tres, i al TripAdvisor, per descomptat, hi havia informació més rellevant i actualitzada que la que jo li pogués oferir. Això últim ho sabia perquè ho vaig mirar a internet l’endemà de rebre l’SMS. I com és que em deia la data del viatge? I que s’havia de reunir amb un possible client, cosa que m’indicava de manera indirecta que hi aniria sola. I, com se sol dir, per acabar-ho d’adobar: per què es quedava a dormir allà, si només hi ha dues hores de cotxe fins a casa?

D’acord, potser no li venia de gust anar per la carretera quan era fosc com una gola de llop. Potser ella i el client soparien junts i es volia poder prendre una copeta de vi. O potser simplement tenia ganes de passar la nit en un hotel per variar d’estar-se a la granja. Potser fins i tot es volia agafar un descanset d’en Carl. Potser era això el que em volia dir amb aquest SMS tan rebuscat. No, no! Era un missatge d’allò més ordinari, una simple excusa com una altra per reprendre la comunicació normal amb el cunyat després que ell ho hagués emmerdat tot quan li va dir que l’estimava.

Li vaig contestar el mateix vespre que vaig rebre l’SMS.

Hola! I tant. El Brattrein està força bé. Bona vista. Abraçades, Roy.

Naturalment, cada punyetera síl·laba estava ben meditada. Em vaig haver d’obligar a no enviar res amb interrogant, com ara «Com va això?», ni res que incités a continuar la conversa. Un eco del seu SMS, ni més, ni menys, així havia de ser. Vaig rebre la resposta al cap d’una hora.

Moltes gràcies, Roy. Una forta abraçada.

Aquí no hi havia res per interpretar, però, amb tot, s’havia vist obligada a actuar segons la meva resposta breu i reservada. Per tant, vaig tornar al primer SMS. Que era una invitació a anar a Notodden?

Durant els dos dies següents, em vaig turmentar amb el tema. Fins i tot vaig comptar les paraules i vaig veure que ella me n’havia enviat vint-i-quatre, jo li havia contestat amb dotze i després ella amb sis. Aquestes meitats eren casuals? O ara li havia d’enviar tres paraules i veure si em contestava amb una i mitja? Ha, ha.

Estava a punt de tornar-me boig.

Vaig escriure:

Doncs bon viatge.

La resposta va arribar mentre intentava adormir-me.

Gràcies. X.

Una paraula i mitja. Per descomptat, sabia que aquella X era un símbol d’un petó, però quina mena de petó? Vaig passar el dia buscant-ho a internet. Ningú ho sabia del cert, però hi havia qui creia que la X venia de l’època en què les cartes se segellaven amb una X i un petó al damunt. D’altres, que la X, com a símbol antiquíssim de Crist, feia que fos un petó religiós, com de benedicció. Però l’explicació que em va agradar més va ser que una X representa dos parells de llavis que es troben.

Dos parells de llavis que es troben.

Era això el que volia dir?

No, collons, de cap manera!

Vaig mirar el calendari i vaig començar a comptar els dies que faltaven per al 3 de setembre fins que em vaig adonar de què estava fent.

La Lotte va ficar el cap per la porta per dir-me que l’assortidor quatre s’havia apagat i em va preguntar què feia a terra el meu calendari.

Un vespre que vaig anar a un bar de Kristiansand, quan m’acabava d’aixecar per anar-me’n d’allà, se’m va atansar una dona.

—Ja marxes a casa?

—Pot ser —vaig dir, i la vaig mirar. Seria una exageració dir que era bonica. Potser ho havia estat. No, bonica no, però, amb tot, una de les primeres noies de la classe que havien cridat l’atenció dels nois. Perquè tenia un aire seductor, descarat, atrevit. Era prometedora, com se sol dir. I potser havia complert aquesta promesa una mica massa de pressa, els havia donat el que volien abans de fer-se’n mereixedors. Es pensava que rebria alguna cosa a canvi. Des de llavors, havien passat moltes coses i ella hauria volgut que la majoria no haguessin passat, tant el que havia fet com el que li havien fet a ella.

Ara estava una mica beguda i buscava esperançada algú que, en el fons, sabia que la tornaria a decebre. Però què et queda, si abandones l’esperança?

Per tant, la vaig convidar a una cervesa, li vaig dir el meu nom, l’estat civil, on treballava i on vivia. A continuació, li vaig fer preguntes i vaig deixar que parlés. Vaig deixar que vessés malediccions i bilis sobre tots els homes de qui havia estat víctima i que li havien destrossat la vida. Es deia Vigdis i treballava en uns vivers, però ara estava de baixa per malaltia. Dos fills. Cadascun a casa el seu pare respectiu aquella setmana. Feia un mes que havia fet fora de casa un tercer home. Vaig pensar que potser es va fer el blau al front mentre el feia marxar. Em va dir que aquell home es passejava de nit amb el cotxe pels voltants de casa seva per veure si ella hi portava algú, que el millor seria que anéssim a casa meva.

Ho vaig sospesar. La seva pell, però, no era prou pàl·lida i tenia un cos massa voluptuós. Encara que tanqués els ulls, aquella veu metàl·lica —que ja m’adonava que no estaria absent gaire estona seguida— destruiria la il·lusió.

—Gràcies, però demà treballo —vaig dir—. Una altra vegada serà.

La seva boca va dibuixar una ganyota lletja.

—No ets cap cosa de l’altre món, si és que t’ho pensaves.

—No m’ho pensava —vaig dir. Vaig buidar el got i vaig marxar.

Al carrer, vaig sentir un repic de talons a l’asfalt darrere meu i vaig saber que era ella. La Vigdis em va agafar del braç i em va bufar a la cara el fum d’una cigarreta acabada d’encendre.

—Almenys porta’m a casa amb taxi —va dir—. Visc en la teva direcció.

Vaig aturar un taxi i la vaig deixar després del primer pont, a l’exterior d’una casa a Lund.

Havia vist una figura retallada en un dels cotxes aparcats al llarg de la vorera i, quan el taxi va continuar el trajecte, em vaig girar i vaig veure un home que en baixava i es dirigia de pressa cap a la Vigdis.

—Aturi’s —vaig dir.

El taxi va abaixar la marxa i vaig veure pel retrovisor que la Vigdis queia a la vorera.

—Reculi —vaig dir.

Si el xofer hagués vist el mateix que jo, probablement no ho hauria fet. Vaig baixar del taxi d’un bot i vaig buscar a les butxaques alguna cosa per embolicar-me la mà dreta mentre anava cap a l’home, que estava inclinat a sobre de la Vigdis i li bramava alguna cosa que s’ofegava en l’eco de les parets cegues i silencioses de les cases del carrer. Vaig suposar que eren renecs, però quan m’hi vaig acostar una mica, vaig sentir aquestes paraules:

—T’estimo! T’estimo! T’estimo!

M’hi vaig atansar i li vaig pegar just quan aixecava la seva cara plorosa cap a la meva. Vaig notar que la pell dels artells se m’esquinçava. Càgon tot. Li vaig tornar a pegar, al nas, que és més tou, i no sabia si la sang que em va esquitxar era seva o meva. Li vaig pegar una tercera vegada. Aquell idiota es va quedar allà balancejant-se al meu davant sense provar de defensar-se ni d’evitar els cops, forçant-se a quedar-se dret per poder continuar rebent llenya, com si ho agraís i tot.

Li pegava de manera ràpida i metòdica, com ho faig amb el sac de boxa. No tan fort per danyar-me encara més els artells, però prou per fer-lo sagnar i acumular líquid sota la pell de la cara, fins que gradualment se li va botir tota, com si fos un matalàs inflable.

—T’estimo —va repetir entre dos dels cops, no adreçat a mi, sinó xiuxiuejant, com si parlés amb ell mateix.

Els genolls se li anaven doblegant cada cop més, de manera que havia d’anar apuntant cada cop més avall. Era com el cavaller negre de l’esquetx dels Monty Python, aquell a qui li tallen les cames, però que no es dona per vençut fins que esdevé un tors que salta per terra.

Vaig tirar enrere el maluc i l’espatlla per donar-li l’últim cop, però el braç se’m va enganxar en alguna cosa. Era la Vigdis. Se’m va penjar a l’esquena.

—No! —exclamava aquella veu metàl·lica a la meva orella—. No! No li facis mal, malparit!

Vaig provar d’espolsar-me-la de sobre, però no es deixava anar. I llavors vaig veure que es començava a estendre un somriure malaltís per la cara plorosa i inflada d’aquell home.

—És meu! —va exclamar ella—. És meu, malparit!

Vaig mirar l’home. Em mirava. Vaig assentir amb el cap. Quan em vaig girar, vaig veure que el taxi havia marxat i em vaig posar a caminar cap a Søm. La Vigdis es va quedar aferrada a mi uns deu o quinze metres i llavors em va deixar anar, i vaig sentir aquell repic de talons mentre tornava corrent i, després, les seves paraules de consol i els sanglots de l’home.

Vaig continuar en direcció est a través de carrers adormits, cap a l’E18. Va començar a ploure. I, per una vegada, plovia de debò. Les sabates xipollejaven quan vaig enfilar el mig quilòmetre del pont vell de Varodd que duu a Søm. Enmig del recorregut se’m va acudir que, de fet, hi havia una alternativa. I ja estava tot xop. Vaig mirar per la vora les aigües negres verdoses d’allà baix. Trenta metres? No obstant, ja devia tenir els primers dubtes, perquè el cap em va començar a argumentar que probablement sobreviuria a la caiguda i que llavors entraria en acció l’instint de supervivència, que em duria a braçades fins a terra ferma, segurament amb danys permanents a l’esquelet i als òrgans interns que no m’escurçarien la vida, però que la farien més desagradable. I suposant que, malgrat tot, tingués sort i em morís entre les ones d’allà baix, què hi guanyaria? I és que m’acabava de venir al cap una cosa. La resposta que havia donat a l’antic policia rural quan em va preguntar per què hauríem de continuar vivint si la vida no ens agradava. «Perquè potser encara és pitjor estar mort». I en recordar-ho, també vaig recordar el que va dir l’oncle Bernard quan li van diagnosticar el càncer: «Quan estàs de merda fins al coll, el més sensat és no anar amb el cap cot».

Vaig riure. Sí, estava sol allà al pont com un guillat i vaig esclatar a riure.

I llavors vaig continuar cap a Søm, amb el pas més lleuger, i al cap d’una estona fins i tot vaig començar a xiular aquella cançó que canta Eric Idle, dels Monty Python, penjat a la creu. Si les Vigdis d’aquest món aconsegueixen mantenir l’esperança, l’esperança d’un miracle, per què no jo?

El 3 de setembre, a les dues de la tarda, vaig entrar amb el cotxe a Notodden.

44

Un cel alt de color blau blanquinós. Encara hi havia restes del caliu de l’estiu i feia olor de coníferes i de gespa acabada de tallar, però les ratxes de vent també mossegaven una mica i tenien una aspror que era absent del tot a la humida Sørlandet.

El recorregut amb cotxe de Kristiansand a Notodden havia durat tres hores i mitja. Havia conduït a poc a poc i, durant el trajecte, vaig canviar de parer unes quantes vegades. Al final, però, vaig arribar a la conclusió que només una cosa seria més patètica que el que acabava d’emprendre: haver fet la meitat del camí a Notodden i llavors fer mitja volta.

Vaig aparcar al centre i vaig començar a recórrer els carrers buscant la Shannon. Quan érem petits, Notodden ens semblava un lloc gran, estrany i gairebé amenaçador. Ara —potser perquè havia passat tant de temps a Kristiansand— em semblava curiosament petit i provincià.

Estava pendent del Cadillac, tot i que suposava que havia llogat un cotxe a can Willumsen. Donava ullades a l’interior de les cafeteries i els restaurants per on passava. Em vaig dirigir cap al llac, vaig passar per davant del cinema. Al final, vaig entrar en una cafeteria petita, vaig demanar un cafè, em vaig asseure de manera que veiés la porta i em vaig posar a fullejar els diaris del lloc.

L’oferta de restauració de Notodden no era gaire àmplia i, per descomptat, la situació perfecta seria que la Shannon em trobés a mi, no a l’inrevés. Que entrés per la porta, que jo alcés els ulls, que les nostres mirades es trobessin i que la seva em digués que no em faria falta la tapadora que m’havia preparat, que era que havia vingut a donar una ullada a una gasolinera en venda. Que recordava que ella havia d’anar a Notodden, però no que fos avui! Que potser, si no estava ocupada amb el client tot el dia, ens podríem trobar per fer un beure després de sopar? O fins i tot per sopar, si no tenia altres plans?

Es va obrir la porta i vaig alçar ràpidament els ulls. Era una colla de xavals que parlaven animadament. Poc després es va tornar a obrir i va entrar una altra colla de xavals. Vaig deduir que la jornada escolar s’havia acabat. La tercera vegada que es va obrir la porta, li vaig veure la cara. Estava canviada, no la recordava gens així. Aquesta cara semblava transparent. No em va veure i jo la vaig poder observar en pau des de darrere del diari. Es va asseure i s’escoltava el noi amb qui havia entrat. No somreia ni reia i encara se li podia endevinar una certa alerta, com si resguardés una sensibilitat ferida. Tanmateix, també em va semblar que ella i aquell noi tenien alguna cosa, un contacte que no aconsegueixes a menys que no deixis que l’altre se t’apropi. Llavors, ella va passejar els ulls pel local i, quan es van trobar amb els meus, es van tensar un instant.

No sé què en sabia, la Natalie, del motiu de fons pel qual el seu pare, en Moe el llauner, l’havia enviat a l’institut aquí a Notodden. Ni com havia explicat les lesions que havia patit a la cuina de casa seva. Probablement, ella no sabia que jo havia tingut a veure amb les dues coses. I si ara venia cap a mi, seia i em preguntava per què ho havia fet, què li hauria de contestar? Que hi havia intervingut per la vergonya que sentia per no haver estat capaç de fer el mateix pel meu germà? Que gairebé havia deixat invàlid el seu pare perquè, per a mi, era un sac de boxa amb la cara del meu pare? Que, en realitat, tot allò tenia a veure amb mi i amb la meva família, no amb la seva?

Va continuar passejant la mirada. Potser no m’havia reconegut. I tant que sí, per descomptat. No obstant, encara que no sabés que havia amenaçat de matar el seu pare, era probable que tingués ganes de fer veure que no reconeixia el paio que li havia venut les píndoles de l’endemà, sobretot ara que tenia l’oportunitat de ser una noia diferent d’aquella nena capcota i retreta que havia estat a Os.

Vaig veure que estava a punt de perdre el fil del que li deia aquell noi, que es girava cap a la finestra, que em girava la cara.

Em vaig aixecar i vaig marxar. En part, per deixar-la tranquil·la. En part, perquè no volia testimonis d’Os si es presentava la Shannon.

Quan van tocar les cinc, ja havia recorregut tota l’oferta de restauració de Notodden. Només em quedava el restaurant de l’Hotel Brattrein, que calculava que no obriria fins a les sis.

Després d’aparcar el cotxe, mentre travessava l’aparcament cap a l’entrada, vaig notar un moment el mateix pessigolleig expectant a l’estómac que quan anava a trobar-me amb l’Unni. Probablement, però, només era com quan els gossos de Pavlov reconeixien un context i començaven a bavejar, perquè a l’instant següent el va tornar a desplaçar l’angoixa. Què collons estava fent? Suïcidar-me des del pont hauria estat millor. Si pugés corrents al cotxe, encara hi arribaria abans no es pongués el sol. Vaig continuar caminant, però. Vaig entrar a la recepció, que estava exactament igual que quan vaig sortir d’allà feia gairebé deu anys.

Estava asseguda al restaurant buit, teclejant al portàtil. Duia un vestit jaqueta blau fosc i una brusa blanca. Duia aquells cabells pèl-roigs curts, amb la ratlla a un costat, agafats amb passadors. Sota la taula, ajuntava els genolls coberts amb unes mitges i les sabates de taló alt negres.

—Hola, Shannon.

Va alçar els ulls per mirar-me. Va somriure sense rastre de sorpresa, com si finalment m’hagués presentat a una reunió que havíem concertat. Es va treure les ulleres que no li havia vist mai fer servir. L’ull ben obert expressava alegria per haver-nos retrobat, una alegria que podia ser la d’una germana. Autèntica, però sense cap mena de corrent de fons. L’ull somnolent explicava una història ben diferent. Em va fer pensar en una dona que s’acaba de girar cap a tu estirada al llit amb els reflexos brillants de la llum del matí a l’iris, però amb una mirada encara amarada de son i de la passió de la nit abans. Vaig sentir un sotrac, una cosa pesada, com una pena. Em vaig haver d’empassar la saliva i em vaig enfonsar a la cadira davant d’ella.

—Ets aquí —va dir—. A Notodden.

L’entonació era de pregunta. Entesos, doncs, haurem de fugir d’estudi, malgrat tot.

—Doncs sí —vaig dir—. M’estic mirant una gasolinera que m’interessa.

—T’agrada?

—Molt —vaig dir, sense deixar de mirar-la—. Aquest és el problema.

—Per què és un problema?

—No està en venda.

—Doncs ja en trobaràs una altra.

Vaig remenar el cap.

—Vull aquesta.

—I com t’ho faràs?

—Hauré d’aconseguir que el propietari s’adoni que si la seva gasolinera és deficitària, tard o d’hora l’acabarà perdent igualment.

—Potser té previst gestionar-la d’una altra manera.

—Segur que ho té previst, que ho promet, que potser fins i tot s’ho creu. Però al cap d’un temps, tot tornarà a ser com abans. Els empleats l’abandonaran, la gasolinera farà fallida i haurà malbaratat encara més anys en un cas perdut.

—Per tant, quan li prenguis la gasolinera, li faràs un favor. És això el que estàs dient?

—Ens faré un favor a tots.

Em va mirar. Allò que li veia a la cara era dubte?

—Quan tens la reunió? —li vaig preguntar.

—Era a les dotze —va dir—. Hem acabat abans de les tres.

—Que et pensaves que duraria més?

—No.

—Llavors per què vas reservar una habitació d’hotel?

Em va mirar i va arronsar les espatlles. Vaig deixar de respirar i vaig notar que em sobrevenia una erecció.

—Has menjat? —li vaig preguntar.

Va fer que no amb el cap.

—No obren fins d’aquí a una hora —vaig dir—. Et ve de gust anar a fer un tomb?

Va fer un gest amb el cap en direcció a les sabates de taló alt.

—Aquí també estem bé —vaig dir.

—Saps qui he vist aquí? —em va preguntar.

—A mi —vaig dir.

—En Dennis Quarry. L’estrella del cinema. Aquell que va passar per la gasolinera i havia d’anar a mirar unes localitzacions, te’n recordes? Crec que viu aquí. He llegit en alguna banda que ja estan rodant la pel·lícula.

—T’estimo —vaig xiuxiuejar, però en aquell mateix instant va tancar la tapa del portàtil amb una força innecessària per fer veure que no ho havia sentit.

—Explica’m què has fet últimament —em va dir.

—Pensar en tu —vaig dir.

—Preferiria que no ho haguessis fet.

—Jo també.

Silenci.

Va sospirar fort.

—Potser això ha sigut un error —va dir.

«Ha sigut». Perfet d’indicatiu. Si hagués dit «és un error», hauria significat que les rodes encara giraven, però «ha sigut» volia dir que ja s’havia decidit.

—Probablement —vaig dir, i vaig fer un senyal amb la mà per dissuadir un cambrer que vaig reconèixer i que suposava que venia a oferir-nos alguna cosa de la cuina, tot i que encara no havien obert.

—Faddah-head —va remorejar la Shannon, donant-se un cop amb el palmell contra el front—. Roy?

—Sí?

Es va inclinar per sobre de la taula. Va posar aquella maneta damunt la meva i em va mirar als ulls.

—Podem pactar que això no ha passat mai?

—És clar.

—Adeu. —Va somriure breument, com si li fes mal en algun lloc, va agafar el portàtil, es va aixecar i va marxar. Vaig tancar els ulls. El repic de les sabates contra el parquet em recordava les passes de la Vigdis darrere meu aquell vespre a Kristiansand, només que en aquell cas s’aproximaven. Vaig tornar a obrir els ulls. No havia mogut la mà de la taula. Em quedava la sensació de l’únic contacte físic que havíem tingut des que vaig entrar a la sala, com aquella picor a la pell que t’agafa després d’una dutxa molt calenta.

Vaig sortir a la recepció, on l’home alt i prim amb l’americana vermella em va somriure.

—Bona tarda, senyor Opgard, m’alegro de tornar-lo a veure.

—Hola, Ralf —vaig dir, i em vaig posar davant del taulell.

—Com que l’he vist entrar, senyor Opgard, m’he permès reservar-li l’última habitació que teníem disponible. —Va fer un gest amb el cap per assenyalar la pantalla que tenia al davant—. Seria una llàstima que algú l’hi prengués a l’últim moment, oi?

—Gràcies, Ralf, però voldria saber quina és l’habitació de la Shannon Opgard. O Shannon Alleyne.

—La 333 —va dir aquell home prim, fent notar que ni tan sols havia de mirar la pantalla.

—Gràcies.

La Shannon havia acabat de fer la bossa, que era damunt del llit, i es barallava amb la cremallera per tancar-la quan vaig empènyer la porta de l’habitació 333. Va esbufegar unes paraules que vaig suposar que eren en anglès barbadià, va estrènyer la bossa i ho va tornar a provar. Vaig deixar la porta mig oberta, vaig entrar i em vaig posar darrere d’ella. Es va donar per vençuda, es va posar les mans a la cara i se li van començar a agitar les espatlles. La vaig abraçar i vaig notar que el seu plor silenciós es propagava del seu cos al meu.

Ens vam quedar així una estona.

Llavors la vaig girar amb compte, li vaig eixugar les llàgrimes amb dos dits i la vaig besar.

I, sense deixar de plorar, em va besar. Com que sanglotava, em va mossegar el llavi inferior i vaig tastar el gust dolç i metàl·lic de la meva pròpia sang barrejat amb la fortor i la picantor de la saliva i la llengua d’ella. Em vaig contenir, preparat per retirar-me tan bon punt mostrés senyals de no voler-ho. Tanmateix, no ho va fer, i vaig deixar anar a poc a poc el que em contenia: el seny, pensar en què passaria —o no— després. La imatge d’estar estirat a la llitera de baix abraçant en Carl. L’únic que li queda, l’únic que encara no l’ha traït. Però s’allunya, s’esvaeix, i l’únic que queda són les mans de la Shannon apujant-me els faldons de la camisa, les seves ungles estrenyent el meu cos contra el seu, la seva llengua com una anaconda al voltant de la meva, les seves llàgrimes rodant per la meva galta. Fins i tot amb aquelles sabates de taló alt és tan baixeta que he de doblegar els genolls per apujar-li la faldilla cenyida.

—No! —esbufega, i es deixa anar, i la meva primera reacció és d’alleujament. Que ens ha salvat a tots dos. Faig un pas enrere, trontollejant i encara una mica tremolós, però em torno a ficar un dels faldons de la camisa sota el cinturó.

Les nostres respiracions van a un ritme accelerat i sento passos i una veu que parla per telèfon a fora, al passadís. I mentre els passos i la veu s’allunyen, allà drets, ens mirem vigilants l’un a l’altre. No com un home i una dona, sinó com boxejadors, com dos bocs furiosos preparats per a la baralla. Perquè, evidentment, aquesta batalla no s’ha acabat. Amb prou feines ha començat.

—Tanca la punyetera porta —esbufega la Shannon.

45

—Pego als homes —vaig contestar. Vaig donar una bosseta de snus a la Shannon i me’n vaig ficar una sota el llavi inferior.

—Ho fas habitualment? —em va preguntar, alçant el cap perquè jo pogués tornar a posar el braç al coixí.

—No sempre, però n’he atonyinat molts, sí.

—Creus que és genètic?

Vaig estudiar el sostre de l’habitació 333. No era l’habitació en què solíem passar les hores plegats l’Unni i jo, però semblava exactament igual i feia la mateixa olor. Un producte de neteja lleugerament perfumat, potser.

—El meu pare copejava sobretot un sac de boxa —vaig dir—. Però sí, probablement això de barallar-me ho he heretat d’ell.

—Repetim els errors dels nostres pares —va dir.

—I els propis —vaig dir.

Va fer una ganyota, es va treure la bosseta de snus i la va deixar a la tauleta de nit.

—És qüestió d’acostumar-s’hi —vaig dir, referint-me a l’snus.

Es va arrecerar en mi. Aquell cos petitet era més tou que no m’havia imaginat i la pell, encara més fina. Els pits eren elevacions lleus en altiplans de pell coberts de neu en què els mugrons s’aixecaven com dos fites enceses. Feia olor d’alguna cosa, una espècia dolça i potent, i la pell tenia matisos, era més fosca sota els braços i al voltant del seu sexe. I era càlida com una estufa.

—De vegades, no tens la sensació de caminar fent cercles? —em va preguntar.

Vaig assentir amb el cap.

—I quan trepitges les teves pròpies petjades —va dir—, no és senyal que t’has perdut?

—Pot ser —vaig dir. Malgrat això, en aquell precís instant, no em va fer aquesta sensació. És cert que el sexe havia estat més com aparellar-se que no com fer l’amor, amb més lluita que no tendresa, amb més ira i por que no alegria i plaer. En un moment donat, es va apartar, em va clavar una bufetada i em va dir que parés. I vaig parar. Fins que em va tornar a pegar i em va preguntar per què punyeta parava. I quan em vaig posar a riure, va enfonsar la cara al coixí i va esclafir a plorar, i jo li vaig acariciar els cabells, els músculs tibats de l’esquena, aquelles lumbars arquejades, i li vaig besar el clatell. Va deixar de plorar i va començar a respirar pesadament. Llavors li vaig posar la mà entre les natges i la vaig mossegar. I ella va exclamar alguna cosa en anglès barbadià, em va empènyer cap al peu del llit i es va estirar de bocaterrosa, amb el cul enlaire. I jo estava tan excitat que no em va molestar que els crits que proferia quan la vaig prendre fossin els mateixos que sentia des del dormitori quan ella estava amb en Carl. Ves a saber, potser pensava en això quan em vaig escórrer, tan descentrat que em vaig enretirar una mica massa tard, però a temps per veure la resta de la meva descàrrega aterrar a la pell de la seva esquena, com una cadeneta de nacre de color blanc grisenc brillant a la llum del fanal que s’havia encès a l’aparcament. Vaig agafar una tovallola i ho vaig eixugar. També vaig provar d’eixugar dues pigues fosques abans d’adonar-me que eren matisos que no marxarien. I vaig pensar que això que havíem fet era el mateix: pigues fosques que no marxarien.

N’hi hauria més, però. I seria diferent, ho sabia. Relacions sexuals que no serien lluites, que no serien només l’encontre entre dos cossos, sinó entre dues ànimes. Sé que sembla cursi, però no se m’acut cap altra manera d’expressar-ho. Dues refotudes ànimes, era el que érem, i ara jo era a casa. Ella era la meva petjada i jo l’havia trobat. L’únic que volia era ser aquí i caminar fent cercles, delirant, perdut, sempre que fos amb ella.

—Ens en penedirem? —va preguntar.

—No ho sé —vaig dir, però sabia que jo no me’n penediria. Simplement, no la volia espantar, cosa que passaria segur si s’adonava que l’estimava tant que tant se me’n fotia tota la resta.

—Només tenim aquesta nit —va dir.

Vam tancar les cortines opaques per allargar la nit i vam aprofitar al màxim les hores que teníem.

Em va despertar un crit de la Shannon.

—M’he quedat adormida!

Es va escapolir del llit abans no la vaig poder agafar. El braç que havia tret per buscar-la va donar un cop al seu telèfon mòbil, que era a la tauleta de nit. Va caure amb un cop sec a terra, una mica lluny del llit. Vaig descórrer les cortines d’una estrebada per poder veure el cos nu de la Shannon per la que sabia que seria l’última vegada en molt de temps. La llum del dia va entrar a doll i vaig aconseguir veure un besllum de la seva esquena mentre desapareixia al bany.

Em vaig quedar mirant el telèfon, que era a l’ombra del llit. La pantalla s’havia encès. El vidre s’havia esberlat. I des de darrere d’aquells barrots de presó fets d’esquerdes vaig veure un Carl somrient que em mirava. Em vaig empassar la saliva.

Un besllum de l’esquena.

Era prou, però.

Em vaig estirar al llit. L’última vegada que vaig veure una dona tan despullada, tan nua a la llum del dia, va ser quan la Rita Willumsen estava dreta en un llac de muntanya, humiliada amb aquell vestit de bany, amb la pell blavenca congelada. Si havia tingut cap dubte, ara veia el que em venia a sobre, com se sol dir.

Vaig entendre què havia volgut dir la Shannon en preguntar-me si allò de pegar era genètic.

46

En Carl era el meu germà. El problema era aquest.

O els problemes.

Més concretament, el primer problema era que l’estimava. L’altre, que havia heretat els mateixos gens que jo. No sé per què alguna vegada vaig ser tan ingenu de creure que en Carl no tenia la mateixa capacitat per exercir la violència que el pare i jo. Potser perquè es donava per fet que en Carl s’assemblava a la mare. La mare i en Carl, que eren incapaços de fer mal a una mosca. Només a les persones.

Em vaig aixecar del llit, vaig anar a la finestra i vaig veure com la Shannon travessava corrent l’aparcament cap al Cadillac.

Probablement se’n penedia. Probablement no tenia pressa per anar enlloc. Tan sols s’havia despertat i s’havia adonat que allò era un error, que s’havia d’allunyar.

S’havia dutxat, s’havia vestit al bany i, probablement, s’havia maquillat. Quan va sortir, em va fer un petó de germanor al front, va murmurar alguna cosa d’una reunió a Os sobre l’hotel, va agafar la bossa i va sortir corrent. Els llums dels frens del Cadillac es van encendre quan va estar a punt de sortir a la carretera just davant d’un camió de les escombraries.

Aquí dins, l’aire encara estava carregat de sexe, de perfum i de son de la nit abans. Vaig obrir la finestra, que havia tancat en un moment donat perquè grinyolava tant que em feia por que fes venir algú a la porta i perquè sabia que encara no havíem acabat. I tenia raó: cada cop que un de nosaltres es despertava, fins i tot un toc d’allò més innocent havia desencadenat una altra ronda. Era com una punyetera fam que no es deixava sadollar.

El que havia vist en obrir les cortines era que el que havia cregut que eren matisos més foscos de la pell eren blaus. No eren les marques vermelles de fer l’amor ni les ratlles que també li havien sortit a la pell aquella nit i que era d’esperar que marxarien al cap d’un dia o dos. Eren marques de cops forts, amb l’aspecte que tenen dies i fins i tot setmanes després. Si en Carl també li havia pegat a la cara, no ho havia fet més fort que el que sabia que ella podria ocultar amb una mica de maquillatge.

Li havia pegat, igual que vaig veure com la mare pegava al pare al passadís del Grand Hotel aquella vegada. Aquell va ser el record que em va passar fugaçment pel cap quan en Carl provava de convèncer-me que va ser un accident el que havia enviat en Sigmund Olsen de cap a Huken. La mare. I en Carl. Vius amb algú i et penses que ho saps tot, d’aquesta persona, però què en saps de debò? Intuïa en Carl que jo podia ser capaç de tenir relacions sexuals amb la seva dona a esquena d’ell? Difícilment. Feia molt que m’havia adonat que tots som estranys els uns per als altres i, evidentment, no van ser només aquells blaus de la Shannon que van fer que m’adonés que en Carl era un home violent. Que el meu germà petit era un assassí. Eren els simples fets. Uns blaus i la línia de plomada.

47

Els dies després de la meva tornada a Sørlandet vaig estar esperant que la Shannon em truqués, que m’enviés un missatge, un correu, el que fos. Era evident que era ella qui havia de prendre la iniciativa, perquè era la que més tenia a perdre. O això creia jo.

No en vaig tenir notícies, però.

I ara ja no tenia dubtes. Se’n penedia. És clar que se’n penedia. Allò havia estat un conte de fades, una fantasia que jo li havia plantat al cap en dir-li que l’estimava i després marxar; una quimera que ella, amb pau i tranquil·litat, i a manca d’altres estímuls, havia anat desenvolupant en una cosa fantàstica mentre rondava pel poble avorrida. Tan fantàstica que el jo real, evidentment, no havia pogut estar a l’altura. Ara, però, ja se n’havia desempallegat i podia tornar a la seva vida corrent.

La pregunta era quan me’n desempallegaria jo també. Em vaig dir que la nit que vam passar junts havia estat l’objectiu, que ja l’havia ratllat a la llista de tasques pendents i que ara havia de passar pàgina. No obstant això, el primer que feia cada matí era mirar el telèfon per si havia rebut cap missatge de la Shannon.

Res.

Així doncs, vaig començar a anar-me’n al llit amb altres dones.

No sé per què, però era com si de sobte haguessin descobert la meva existència, com si hi hagués una societat secreta femenina en què circulava la notícia que m’havia endut al llit la dona del meu germà i que això devia voler dir que jo era l’hòstia. La mala premsa és bona premsa, com se sol dir. O potser duia escrit al front que tant se me’n fotia tot. Potser era això. Potser havia esdevingut aquell home del bar, callat i d’ulls tristos, que havien sentit a dir que les podia tenir a totes excepte l’única que volia de debò i que per això tant se li’n fotia tot. L’home que totes volien convèncer que s’equivocava, que hi havia esperança i salvació, que n’hi havia d’altres, és a dir, elles.

I sí, en treia profit. Feia el paper que m’havien adjudicat, els explicava la història, ometent només els noms i que es tractava del meu germà, i les acompanyava a casa seva si vivien soles o me les enduia a Søm com a últim recurs. Em despertava al costat d’una estranya i em girava per mirar si havia rebut algun missatge al telèfon.

La cosa va millorar, però. De debò. Alguns dies podia passar hores sense pensar en ella. Sé que la malària és una infecció que no et pots treure mai del tot de la sang, però que es pot neutralitzar. Si em mantenia lluny d’ella i no la veia, calculava que la part més desagradable estaria superada en dos anys, màxim tres.

Al desembre em va trucar la Pia Syse per notificar-me que la gasolinera s’havia situat en sisena posició entre les millors de l’empresa a Sørlandet. Per descomptat, jo sabia que trucar per aquestes coses no era tasca de la cap de personal, sinó del cap de vendes, en Gus Myre. Probablement volia alguna altra cosa.

—Volem que segueixis gestionant aquesta gasolinera després que venci el contracte l’any que ve —va dir—. Evidentment, les condicions reflectiran que n’estem molt contents. I que creiem que pots fer pujar encara més la gasolinera al rànquing.

Encaixava amb el meu pla. Vaig mirar per la finestra del meu despatx. Un paisatge pla, grans edificis comercials i una autopista amb rampes d’entrada i sortida circulars que em feien pensar en la pista de curses de cotxes que hi havia al terra de la rebotiga de Vehicles de Segona Mà i Desballestador Willumsen, on els nens podien jugar a les carreres si acompanyaven el pare a comprar un vehicle. M’hi jugo que unes quantes vendes de cotxes de segona mà es van produir per la insistència dels nens que els portessin allà.

—Deixa’m que m’ho pensi —vaig dir, i vaig penjar.

Em vaig quedar assegut mirant la boira que cobria el bosc del zoo. Òndia, tu, aquells arbres encara tenien fullatge verd. No havia vist ni un floc de neu des que havia arribat aquí feia catorze mesos. Diuen que aquí a Sørlandet no hi ha mai hivern de debò, que només augmenta aquell plugim de pixats que no és pluja de debò, sinó una cosa humida que simplement es queda penjada a l’aire, incapaç de decidir-se a pujar o a baixar. Igual que el mercuri del termòmetre, que marcava sis graus dia rere dia. Em vaig quedar mirant fixament aquell banc de boira que semblava un edredó pesant i que feia que el paisatge encara fos més baix i amorf. A l’hivern, Sørlandet era un xàfec congelat en el temps, que es quedava allà i prou. Per tant, quan va tornar a sonar el telèfon i vaig sentir la veu d’en Carl, durant dos segons vaig enyorar —sí, enyorar!— aquelles ratxes de vent glaçades i paralitzadores i aquells torrents de neu que semblen grans de sorra quan et peguen a la cara.

—Com va, això? —em va preguntar.

—Anem fent —vaig dir. De tant en tant, en Carl em trucava només perquè es preguntava això. Com m’anava. Aquell dia, però, li vaig notar a la veu que aquell no era el motiu de la seva trucada.

—Anem fent i prou? —em va preguntar.

—Perdona, és una cosa que diuen aquí a Sørlandet.

No suportava aquella expressió. Era com el temps que feia a l’hivern, ni carn ni peix. Quan la gent d’aquí del sud es trobava amb algun conegut al carrer, deia «I què», que crec que és una barreja de pregunta i salutació, com una mena de How are you, però que sonava com si t’haguessin enxampat amb les mans a la pasta.

—I tu?

—Bé —va dir en Carl.

Vaig notar que les coses no anaven bé. Esperava el «però».

—Tret d’un petit sobrecost al pressupost de l’hotel —va dir.

—Com de petit?

—Força. Només és una discordança de no res al flux de caixa. És que les factures dels constructors vencen abans de l’esperat. No necessitem que entri més efectiu al projecte, sinó només una mica abans. Ja he explicat als del banc que anem una mica avançats.

—De debò que aneu avançats?

—Digues «anem», Roy. «Anem». Ets copropietari. No ho has oblidat, oi? I no, no anem avançats. Haver de coordinar tants capsigranys és com fer un punyeter solitari. El sector de la construcció és un poti-poti estrany de subcontractistes que no n’aprovaven ni una a escola i que han acabat en feines que pocs voldrien fer. Però com que aquests pocs estan molt sol·licitats, ara es poden venjar fent el que els rota.

—Els últims seran els primers.

—Això també ho diuen a Sørlandet?

—A tota hora. Idolatren tot el que és lent. Os va a càmera ràpida en comparació amb com van les coses aquí.

En Carl va fer aquell riure tan afectuós i a mi allò em va alegrar i entendrir. Entendrit per sentir el riure de l’assassí.

—El director del banc em va assenyalar que al contracte del préstec s’estipula que s’han d’haver assolit certes fites per poder obrir una línia de crèdit addicional i que havien anat a visitar les obres i creien que el que els havia dit del progrés de la feina no era exacte. Així que es podria dir que hi va haver una petita crisi de confiança. Ho vaig aconseguir arreglar, però ara el banc diu que he d’informar els participants si se supera el pressupost abans de pagar res. Al contracte dels participants diu que, com que tenen responsabilitat il·limitada, hi ha d’haver una resolució de la junta directiva si el projecte necessita més capital.

—Doncs hauràs de fer això.

—Sí. Sí, suposo que ho faré. Però és que hi pot haver males vibracions i, en principi, la junta pot convocar una assemblea general i aturar-ho tot plegat. Sobretot ara que en Dan ha començat a tafanejar i a furgar.

—En Dan Krane?

—Ha estat buscant tota la tardor alguna història per emmerdar-me. Ha trucat als contractistes per preguntar-los pels avenços i els pressupostos. Vol pescar alguna cosa que pugui exagerar fins al punt de declarar una crisi, però no pot imprimir res mentre no tingui res concret.

—Ni mentre una quarta part dels seus subscriptors i el seu sogre estiguin implicats en l’hotel.

—Exacte —va dir en Carl—. No et cagues al teu propi niu.

—Tret que siguis un pingüí de corona blanca —vaig dir—. I caguen al niu perquè esdevingui un niu.

—D’acord? —va dir en Carl dubtós.

—La merda atreu la llum del sol, que fon el gel de manera que es fa una cavitat i, pam!, ja tens un niu. El mateix mètode que fan servir els periodistes per guanyar lectors. Els mitjans de comunicació viuen de la força d’atracció cap a la merda.

—Una imatge interessant —va dir en Carl.

—Sí —vaig dir.

—Però per a en Krane això és personal. Te n’adones, oi?

—I com tens pensat aturar-ho?

—He parlat amb els contractistes i els he fet prometre que no en dirien ni piu. Per sort, saben el que els convé. Però ahir vaig saber per un amic del Canadà que en Krane ha començat a furgar en aquell assumpte de Toronto.

—Què hi trobarà?

—No gaire. És la meva paraula contra la dels altres i tot plegat és massa complicat perquè un gasetiller de mala mort com en Krane en tregui l’entrellat.

—A menys que estigui molt motivat —vaig dir.

—Càgon, Roy, t’he trucat perquè m’animis una mica.

—Anirà bé, ja ho veuràs. I si no, fes que en Willumsen enviï un d’aquells recaptadors seus a en Krane.

Vam riure. Semblava que es relaxava una mica més.

—Com va per casa? —La pregunta era tan general que difícilment faria desentonar les meves cordes vocals.

—Doncs què vols que et digui? La casa és dreta. I la Shannon s’ha tranquil·litzat. No a l’hora de criticar l’hotel, però almenys ja no em mareja amb el tema de tenir fills. Suposo que s’adona que no és el moment, ara que estem enmig de tot això.

Vaig fer uns quants sorolls per indicar-li que allò era informació d’interès, però tampoc res més.

—Però el motiu real d’aquesta trucada és que el Cadillac necessita unes reparacions.

—Defineix «unes» reparacions.

—És la teva especialitat, ja saps que jo no en tinc ni idea. La Shannon va sentir uns sorolls estranys mentre el conduïa. Ha crescut en un Buick cubà i diu que té l’oïda fina per als cotxes americans veterans. M’ha suggerit que li podries donar una ullada al taller quan tornis a casa per Nadal.

No li vaig contestar.

—Perquè tornaràs per Nadal, oi? —va dir.

—A la gasolinera hi ha molta gent que vol fer festa…

—No! —em va interrompre en Carl—. N’hi ha molts que volen la paga de les hores extraordinàries. A més, ells viuen allà, i tu vindràs a casa per Nadal! I m’ho vas prometre, te’n recordes? Tens família. No gaire, però la família que tens t’espera amb candeletes, càgon tot.

—Carl, és que…

—Pinnekjøtt —va dir en Carl—. Ha après a fer pinnekjøtt. I puré de colinap. No faig conya. Li encanta el menjar de Nadal noruec.

Vaig tancar els ulls, però com que la veia a ella, els vaig tornar a obrir. Merda. Merda, no. Merda. I per què no m’havia inventat una bona excusa, si ja sabia que sorgiria la qüestió del Nadal?

—A veure si m’ho puc manegar, Carl.

Perfecte. Això em donava temps perquè se m’acudís alguna cosa. Alguna cosa que ell acceptaria. Tant de bo.

—És clar que t’ho manegaràs —va dir en Carl, exultant—. Prepararem un Nadal familiar com Déu mana, tu no cal que et preocupis per res! Només has de fer cap al pati, sentir l’olor del pinnekjøtt i el teu germà petit et servirà un aquavit a les escales. No serà el mateix sense tu. Has de venir. Em sents? Has de venir!

48

23 de desembre. El Volvo filava alegrement entre la neu apilada per les llevaneus, que s’assemblava a unes ratlles de cocaïna enormes al llarg de la carretera nacional. A la ràdio sonava «Driving Home for Christmas», que en certa manera hi esqueia, però jo vaig posar el CD de J. J. Cale. «Cocaine».

L’agulla per sota del límit de velocitat. El pols assossegat.

Em vaig posar a cantar la cançó. No és que n’esnifi. Tret d’aquella vegada que en Carl me’n va enviar en una de les seves escasses cartes del Canadà. Com que ja estava d’allò més excitat quan me la vaig ficar pel nas, potser per això no vaig notar cap gran diferència. O potser perquè estava sol. Excitat i sol, com ara. Allà tornava a ser el rètol del municipi. Excitat amb el pols assossegat. Deu ser el que la gent anomena felicitat.

No vaig aconseguir que se m’acudís cap excusa per no anar a casa per Nadal. I no podia ser, això de no tornar a veure mai la família, oi? Per tant, hauria de ser capaç de suportar tres dies de celebracions nadalenques. Tres dies a la mateixa casa que la Shannon. En acabat, de cap al mòdul d’aïllament.

Vaig aparcar davant de la casa, al costat d’un Subaru Outback marró. Segurament hi ha un nom per a aquest to de marró, però no hi entenc gaire, en colors. Hi havia uns quants metres de neu, el sol estava a punt de pondre’s i darrere del turó de l’oest es veia la silueta d’una grua.

Quan vaig fer la volta a la casa, en Carl ja era a la porta. Semblava que se li havia eixamplat la cara, com aquella vegada que va passar les galteres.

—Cotxe nou? —vaig exclamar tan bon punt el vaig veure.

—Vell —va dir—. Necessitàvem un quatre per quatre ara a l’hivern, però la Shannon no m’ha deixat comprar-ne un de nou. És un model del 2007 i el vam comprar per cinquanta dels grans a can Willumsen, una ganga segons un dels nostres fusters que té el mateix model.

—Òndia, tu, vas regatejar? —vaig dir.

—Els Opgard no regategen. —Va fer un somriure burleta—. Però les senyores de Barbados sí.

En Carl em va fer una abraçada llarga i afectuosa allà fora a les escales. Em va semblar que se li havia engrandit el cos des de l’última vegada que ens havíem vist. I desprenia olor d’alcohol. Ja havia començat a celebrar el Nadal, em va dir. Necessitava relaxar-se després d’una setmana de molta feina. Seria bo pensar en altres coses durant uns quants dies. Durant les festes de gaudir, com en Carl creia que es deien quan era petit.

Vam entrar a la cuina mentre en Carl parlava. De l’hotel, on finalment havien accelerat el ritme. En Carl havia pressionat els contractistes perquè s’afanyessin i construïssin les parets i una teulada, de manera que poguessin posar en marxa el treball als interiors i no haver d’esperar fins a la primavera.

A la cuina no hi havia ningú més.

—Els menestrals et fan ofertes més baixes si poden treballar a l’interior durant els mesos d’hivern —va dir en Carl. Almenys crec que va dir això, perquè jo parava l’orella per veure si sentia altres sons. L’únic que sentia, però, era la veu d’en Carl i el batec del meu cor. Ja no tenia el pols assossegat del tot.

—La Shannon és a l’obra —va dir, i ara sí que el vaig escoltar—. Està entestada que ha de coincidir exactament amb els plànols.

—Ben fet, doncs.

—Sí i no. Els arquitectes no pensen en els costos, només que s’han de reflectir en l’esplendor de la seva obra mestra. —En Carl va fer una mena de riure afable, però vaig percebre la ira que hi bullia a sota—. Tens gana?

Vaig fer que no amb el cap.

—Potser m’enduré el Cadillac al taller, així ja està fet.

En Carl va remenar el cap.

—El té la Shannon.

—Al solar de l’hotel?

—Sí. La carretera encara no està acabada del tot, però ara ja puja fins a la zona de les obres. —Ho va dir amb una barreja estranya d’orgull i de dolor. Com si aquella carretera li hagués sortit cara. I en aquest cas, no em sorprenia gens, perquè el terreny era empinat i s’havia de volar un munt de muntanya.

—Amb aquestes condicions, com és que no s’enduu el Subaru?

En Carl va arronsar les espatlles.

—No li agrada el canvi de marxes manual. Prefereix els grans cotxes americans, s’hi va criar.

Vaig deixar la bossa al dormitori infantil i vaig tornar a baixar.

—Una cervesa? —em va preguntar en Carl, que ja en tenia una a la mà.

Vaig fer que no amb el cap.

—Baixaré amb el cotxe a saludar la gent de la gasolinera i a agafar una camisa de vestir al taller.

—Doncs llavors trucaré a la Shannon, així pot baixar el Cadillac directament al taller i tornar amb tu. Et sembla bé?

—Sí, és clar —vaig dir. En Carl em va mirar. Almenys crec que em mirava, perquè jo estava examinant una costura que se m’havia descosit als guants.

La Julie compartia torn amb l’Egil. En veure’m, se li va il·luminar la cara i va fer un crit. Tot i que hi havia clients fent cua a la caixa, va fer la volta al taulell i se’m va llançar al coll, com si allò fos un retrobament familiar. I era exactament això. Ja no hi era, aquell corrent de fons d’una altra cosa, d’anhels i de desig. I durant un instant fugaç va ser com una mena de decepció, un reconeixement que l’havia perdut o, si més no, el seu enamoriscament d’adolescent. I tot i que no havia volgut mai ni tenir-lo ni respondre-hi, sabia que en els moments de solitud acabaria pensant com hauria pogut ser, què era allò a què havia dit que no.

—Porteu gaire tràfec? —li vaig preguntar quan finalment em va deixar anar. Vaig donar una ullada al local. Semblava que en Markus havia copiat la decoració nadalenca i la selecció de productes que ens havien anat tan bé l’any passat. Un noi espavilat.

—Sí —va dir la Julie alegrement—. Jo i l’Alex ens hem promès. —Va alçar la mà per ensenyar-me-la. I sí, collons, duia un anell al dit.

—Quina sort, tu —vaig dir somrient, mentre anava darrere del taulell a girar una hamburguesa que estava a punt de socarrar-se—. I a tu com et va, Egil?

—Bé —va dir, mentre picava una garba nadalenca i una maquineta d’afaitar elèctrica a la caixa—. Bon Nadal, Roy!

—Igualment —vaig dir, mentre observava un moment el món des del meu antic mirador. Des de darrere del taulell de la que hauria d’haver estat la meva gasolinera.

Llavors vaig tornar a sortir al fred i a la foscor de l’hivern i vaig saludar gent que s’apressava amb cara nerviosa. Vaig veure un paio amb pantalons i americana de vestir ajustats davant d’un dels assortidors de gasolina, fumant. Em vaig dirigir cap a ell.

—Aquí no es pot fumar —vaig dir.

—Oh, i tant —va dir amb una veu baixa i ronca que em va fer pensar que s’havia danyat les cordes vocals. Aquelles tres paraules tan curtes no eren prou per determinar el seu dialecte, però semblava del sud.

—No —vaig dir.

És possible que somrigués, almenys els ulls van esdevenir esquerdes estretes en aquella cara plena de pus.

—Watch me.

I ho vaig fer. El vaig mirar. No era alt —era més baix que jo— i rondava els cinquanta, tot i que tenia grans en aquella cara enrogida, gairebé inflada. Des de la distància, semblava grassonet, amb aquell vestit d’interventor de comptes, però em vaig adonar que li anava massa ajustat per altres motius. Les espatlles. El pit. L’esquena. Els bíceps. Una massa muscular que probablement has de mantenir a còpia d’esteroides a la seva edat. Va alçar la cigarreta i hi va fer una pipada a fons. La punta resplendia. I, de cop i volta, em va començar a fer mal el dit del mig.

—És a la zona dels assortidors d’un coi de gasolinera —vaig dir, assenyalant el gran rètol de prohibit fumar.

No l’havia vist moure’s, però de cop i volta era al meu costat, tan a prop que jo no tindria marge per donar impuls a un possible cop.

—I què penses fer? —em va dir, amb la veu encara més baixa.

No era del sud. Era danès. La seva rapidesa em preocupava més que no la musculatura. Això i l’agressivitat, la voluntat, més ben dit, el deler de fer mal que es desprenia d’aquells ulls entretancats. Era com mirar el morro d’un coi de pit bull terrier. Exactament com amb la cocaïna: l’havia provat només una vegada i tampoc no estava temptat de repetir l’experiència. Tenia por. Sí, en tenia. I llavors vaig caure que era així com es devien sentir aquells nois i aquells homes a Årtun segons abans de rebre un gec d’hòsties. Ho havien sabut, igual que ara jo sabia que l’home que tenia al davant era més fort i més ràpid, i estava més disposat a traspassar certs límits de brutalitat que jo. I va ser el fet de clavar els ulls en aquesta manca de límits i en aquesta demència que em va fer recular.

—No penso fer res de res —vaig dir, igual de fluixet que ell—. Bon Nadal a l’infern.

Va fer un somriure burleta i també va recular. No em treia els ulls de sobre. Suposo que veia en mi una mica del que jo havia vist en ell i em demostrava el respecte de no girar-me l’esquena abans d’hora per esmunyir-se dins d’un cotxe esportiu baix, blanc i amb forma de torpede. Un Jaguar E-Type, un dels models de finals dels anys setanta. Matrícula danesa. Pneumàtics d’estiu amples.

—Roy! —va cridar una veu darrere meu—. Roy!

Em vaig girar. Era l’Stanley. Sortia per la porta carregat fins a dalt amb bosses d’on sobresortia paper de regal nadalenc. Va venir cap a mi balancejant-se.

—Quina alegria veure que has tornat! —Em va oferir la galta, perquè tenia les mans ocupades, i jo li vaig fer una abraçada ràpida.

—Homes comprant regals a última hora en una gasolinera —vaig dir.

—Un clàssic, oi? —L’Stanley reia—. He vingut aquí perquè hi ha cua a totes les altres botigues. Al diari d’avui, en Dan Krane diu que s’està fent una facturació rècord a Os, que mai tanta gent ha gastat tants diners en els regals de Nadal. —Va arrufar el front—. Estàs pàl·lid. Espero que no et passi res de dolent.

—No —vaig dir, i vaig sentir el Jaguar rugint fluixet i després grunyint mentre es dirigia cap a la carretera nacional—. Has vist mai aquell cotxe?

—Sí, avui quan arribava al despatx d’en Dan, he vist que marxava. Un cotxàs de categoria. Per cert, que últimament s’ha comprat cotxassos un munt de gent. Tu no, però. I en Dan tampoc. Per cert, avui també estava pàl·lid. Espero que no hi hagi passa de grip, perquè volia tenir un Nadal tranquil, em sents?

Aquell felí blanc va desaparèixer enmig de la foscor del desembre. Cap al sud. En ruta cap a l’Amazones.

—Com el tens, el dit?

Vaig alçar la mà dreta amb el dit del mig encarcarat.

—Fa la seva feina.

L’Stanley va riure benèvolament d’aquella conyeta estúpida.

—Molt bé. I com està, en Carl?

—Tot en ordre, crec. He arribat avui.

Semblava que l’Stanley em volia dir alguna cosa més, però va canviar de parer.

—Ja parlarem, Roy. Per cert, celebro l’esmorzar anual del segon dia de Nadal. Et ve de gust venir?

—Gràcies, però el segon dia de Nadal marxo d’hora, he de tornar a la feina.

—Doncs la nit de Cap d’Any? Faré una festa. Sobretot, gent soltera que coneixes.

Vaig somriure.

—Un Lonely hearts club?

—En certa manera. —Em va tornar el somriure—. Ens veurem?

Vaig fer que no amb el cap.

—M’he agafat festa la vigília de Nadal a canvi de treballar la nit de Cap d’Any. Però gràcies.

Ens vam desitjar bon Nadal, vaig creuar l’aparcament i vaig obrir la porta de l’edifici del taller. Les olors velles i conegudes van sortir a doll en obrir-la. Oli de motor, sabó per a cotxes, metall cremat i fregalls vells. Ni tan sols el pinnekjøtt, l’estufa de llenya i les branques d’avet fan tan bona olor com aquell còctel. Vaig encendre els llums. Tot estava tal com ho havia deixat.

Vaig entrar al quarto i vaig treure la camisa de l’armari. Vaig passar al despatx, que era l’habitació més petita i la més ràpida a escalfar-se, i vaig posar l’estufa d’aire al màxim. Vaig mirar el rellotge. La Shannon podia arribar en qualsevol moment. Ja no era aquell paio gros ple de grans al costat dels assortidors de gasolina qui tenia la culpa que el cor no em cabés al pit. Pum, pum. Em vaig mirar al reflex de la finestra i em vaig arreglar els cabells. Tenia la boca seca. Com quan anava a fer l’examen teòric. Vaig redreçar la placa de matrícula de Basutolàndia, que tendia a relliscar pel clau quan arribava el fred i les parets es comprimien, i també a l’estiu, però en sentit contrari.

Vaig fer un bot que va fer grinyolar la cadira del despatx quan de sobte van trucar a la finestra.

Vaig mirar cap a la foscor. Primer, només vaig veure el meu reflex, però llavors també vaig veure la seva cara. Era dins de la meva, com si fóssim la mateixa persona.

Em vaig aixecar i vaig anar cap a la porta.

—Brrr —va dir, i es va esmunyir a dins—. Quin fred que fa! Encara bo que ja em començo a endurir amb els banys de gel.

—Els banys de gel —vaig repetir, i la meva veu es va transportar pertot, feta aire i impureses. Em vaig quedar palplantat, amb els braços separats del cos, amb una relaxació tan natural com la d’un espantaocells.

—Sí, t’ho pots creure? La Rita Willumsen és aficionada als banys de gel i ens va convèncer a mi i a unes quantes més per acompanyar-la, tres matins a la setmana, però ara només l’acompanyo jo. Fa un forat al gel i, pam!, allà que saltem. —Parlava de pressa i sense alè i em vaig adonar que m’alegrava que no fos només jo qui estava una mica astorat.

Llavors va callar i va alçar els ulls cap a mi. Havia canviat aquell abric senzill i elegant d’arquitecta per una jaqueta embuatada, també negra, igual que la gorra que s’havia abaixat perquè li tapés les orelles. Tanmateix, era ella. Era de debò la Shannon. Una dona amb qui havia estat d’una manera molt concreta, molt física, i, no obstant això, era com si ara i aquí sortís d’un somni. Un somni que s’havia repetit des del 3 de setembre. Era aquí, amb uns ulls que brillaven d’alegria i una boca riallera a la qual havia fet un petó de bona nit cent deu vegades des d’aquell dia.

—No he sentit el Cadillac —vaig dir—. I sí, m’alegro moltíssim de veure’t.

Va fer el cap enrere i va esclafir a riure. I aquell riure va fer que se m’afluixés alguna cosa a l’interior, com una acumulació de neu que s’ha fet tan grossa que el més mínim desgel la fa esfondrar-se.

—He aparcat a la llum, davant de la gasolinera —va dir la Shannon.

—I encara t’estimo —vaig dir.

Va obrir la boca per dir alguna cosa, però la va tornar a tancar. Vaig veure que s’empassava la saliva, que li lluïen els ulls, i no sabia si eren llàgrimes fins que una va caure i li va encertar la galta i va córrer i córrer.

Llavors vam caure l’un als braços de l’altre.

Dues hores més tard, quan vam tornar a la granja, en Carl roncava assegut a la butaca del pare.

Vaig dir que me n’anava al llit i, mentre pujava les escales, vaig sentir que la Shannon despertava en Carl.

Aquella nit va ser la primera en més d’un any que no vaig somiar amb la Shannon.

En comptes d’això, vaig somiar que queia.

49

Vigília de Nadal per a tres.

Vaig dormir fins a les dotze. Havia pencat com un camàlic les últimes setmanes i tenia molta son per recuperar. Vaig baixar, els vaig desitjar bon Nadal, vaig escalfar el cafè i em vaig posar a llegir una de les velles revistes de Nadal, vaig explicar a la Shannon les tradicions nadalenques particulars de Noruega, vaig ajudar en Carl a fer el puré de colinap. En Carl i la Shannon gairebé no van bescanviar paraula. Vaig treure la neu, tot i que era evident que feia dos dies que no n’havia caigut, vaig canviar la garba nadalenca, vaig preparar unes farinetes i les vaig deixar al graner per al Pare Noel, i vaig donar uns cops al sac de boxa. Em vaig posar els esquís al pati. Vaig fer els primers metres seguint el rastre d’unes rodes desacostumadament amples, uns pneumàtics d’estiu. Vaig pujar per la vora de la neu apilada mentre deixava el meu propi rastre en direcció al solar de l’hotel.

No sé per què, però la vista de les obres a dalt a la muntanya nua em va fer pensar en l’allunatge. Buidor, silenci i la sensació d’alguna cosa artificial que no formava part del paisatge. Aquells grans mòduls prefabricats de fusta de què en Carl m’havia parlat estaven fixats provisionalment als fonaments amb cables d’acer, que, segons els enginyers, ho mantindrien tot a lloc, fins i tot amb ratxes de vent de la força d’un huracà. No hi havia llum a les barraques dels obrers, ara que estaven de vacances de Nadal. Va caure la foscor.

De tornada, vaig sentir una nota llarga, trista i coneguda, però no vaig veure cap ocell.

No sé quant de temps vam estar asseguts a taula, segurament no més d’una hora, però me’n van semblar quatre. Segur que el pinnekjøtt era excel·lent, almenys en Carl el va elogiar d’allò més. La Shannon es va mirar el menjar, va somriure i va dir gràcies, gairebé educadament. En Carl tenia l’ampolla d’aquavit, però em reomplia constantment la copa, cosa que devia significar que jo també me l’estava empassant de gust. En Carl ens va parlar de la gran desfilada de Santa Claus a Toronto en què es van conèixer ell i la Shannon. Hi van participar amb amics en comú que havien preparat i decorat el seu trineu. La temperatura era de vint-i-cinc graus sota zero i en Carl s’havia ofert a escalfar-li les mans sota les pellisses d’ovella.

—Tremolava com una fulla, però em va dir que no, gràcies —va dir en Carl, rient.

—No et coneixia —va dir la Shannon—. I anaves emmascarat.

—Una careta del Pare Noel —va dir en Carl, adreçant-se a mi—. En qui pots confiar, si no confies en el Pare Noel?

—No passa res, ara ja t’has tret la careta —va dir la Shannon.

Després de sopar, vaig ajudar la Shannon a desparar taula. A la cuina, mentre esbandia els plats amb aigua tèbia, li vaig passar la mà per les lumbars.

—No —va dir fluixet.

—Shannon…

—No! —Es va girar cap a mi. Tenia llàgrimes als ulls.

—No podem fer veure que no ha passat res —vaig dir.

—Ho hem de fer.

—Per què?

—No ho entens. Ho hem de fer, creu-me. Tu limita’t a fer el que et digui.

—Fer què?

—Fer veure que no ha passat res. Déu meu, és que no és res. Va ser… Va ser només…

—No —vaig dir—. Ho és tot. Jo ho sé. I tu també.

—Sisplau, Roy. T’ho suplico.

—D’acord —vaig dir—. Però de què tens por? Que et torni a pegar? Perquè si et toca…

Va emetre un so, mig riure, mig sanglot.

—No soc jo qui està en perill, Roy.

—Jo? Tens por que en Carl em clavi una pallissa? —Vaig somriure. No volia, però ho vaig fer.

—Clavar-te una pallissa, no —va dir. Havia encreuat els braços sobre el pit com si tingués fred i segurament en tenia, perquè a fora la temperatura estava baixant ràpidament i les parets cruixien.

—Regals! —va exclamar en Carl des de la sala d’estar—. Algú ha posat regals sota un coi d’avet aquí dins!

La Shannon se’n va anar a dormir d’hora, queixant-se de mal de cap. En Carl volia fumar i va insistir que ens abriguéssim bé i anéssim a seure al jardí d’hivern, que òbviament és un nom enganyós de collons quan el termòmetre baixa dels quinze graus sota zero.

En Carl es va treure dos cigars de la butxaca de la jaqueta. Me’n va oferir un. Vaig fer que no amb el cap i li vaig ensenyar la capsa de snus.

—Au, vinga —va dir en Carl—. Ens hem d’entrenar per quan hàgim d’encendre els cigars de la victòria, saps?

—Tornes a ser optimista?

—Sempre ho soc, jo.

—L’última vegada que vaig parlar amb tu, hi havia un parell de problemes —vaig dir.

—De debò?

—El flux de caixa. I la xafarderia d’en Dan Krane.

—La raó de ser dels problemes és solucionar-los —va dir en Carl, i va bufar una barreja d’alè concentrat i fum de cigar.

—I com els has solucionat?

—El més important és que estan solucionats.

—Pot ser que la solució d’aquests dos problemes tingui alguna cosa a veure amb en Willumsen?

—En Willumsen? Què et fa pensar això?

—Doncs que aquest cigar que t’estàs fumant és de la mateixa marca que els que sol repartir a la gent amb qui fa negocis.

En Carl es va treure el cigar de la boca i es va mirar l’anell vermell.

—De debò?

—Sí. Així que no són especialment exclusius.

—No? Ves qui s’ho hauria imaginat.

—Quina mena de negocis has fet amb en Willumsen?

En Carl va xuclar el cigar.

—Tu què creus?

—Crec que t’ha deixat diners.

—Òndia, tu —va dir en Carl, somrient—. I hi ha qui es pensa que soc jo l’espavilat dels dos.

—És així? T’has venut l’ànima a en Willumsen, Carl?

—L’ànima? —En Carl va buidar les últimes gotes de l’ampolla d’aquavit en aquella copeta tan ridícula—. No sabia que creies en l’ànima, Roy.

—Au, va.

—Quan es tracta d’ànimes, l’oferta supera sempre la demanda, Roy, i vist així, em va pagar un bon preu per la meva. El seu negoci també depèn que aquest poble no se’n vagi en orris. I ara ha invertit tant en l’hotel que, si caic jo, cau ell també. Si li has de demanar diners a algú, cal demanar-ne molts, Roy. Així el tens tan ben agafat com ell a tu. —Va alçar la copeta cap a mi.

Jo no tenia ni copeta ni resposta.

—Què li has ofert d’aval? —li vaig preguntar.

—Què sol exigir d’aval, en Willumsen?

Vaig assentir amb el cap. La teva paraula i prou. La teva ànima. Llavors, però, el préstec no podia ser tan i tan gran.

—Però parlem d’altres coses, a banda dels diners, que és un avorriment. En Willumsen ens ha convidat a mi i a la Shannon a la seva festa de la nit de Cap d’Any.

—L’enhorabona —vaig dir secament. A la festa de la nit de Cap d’Any d’en Willumsen es reunia tota la gent important del poble. Els antics i els nous alcaldes, els propietaris de terrenys per fer cabanes, la gent de diners i la gent amb granges prou grans per fer veure que en tenien. Tothom que era a l’interior d’una tanca invisible aquí al poble, l’existència de la qual negaven tots els que eren a dins, és clar.

—Tant se val —va dir en Carl—. A veure, què li passava al meu preciós Cadillac?

Em vaig escurar el coll.

—Coses sense gaire importància. Tampoc te n’estranyis, que té molt de quilometratge i ha tingut una vida molt dura. I aquí a Os hi ha costes molt empinades.

—Així res que no es pugui arreglar?

Vaig arronsar les espatlles.

—Es pot arreglar provisionalment, però potser hauries de començar a pensar a desfer-te d’aquesta carraca. Compra’t un cotxe nou.

En Carl em va mirar.

—Per què?

—Els Cadillacs són complicats. Quan comencen a fallar cosetes, t’avisen de problemes més grans. I tu no tens traça amb els cotxes, oi?

En Carl va arrufar el front.

—Potser no, però és l’únic cotxe que vull. El pots reparar o no?

Vaig arronsar les espatlles.

—Tu manes, faré el que vulguis.

—Molt bé —va dir, i va xuclar el cigar. Se’l va treure de la boca i se’l va mirar—. En certa manera, és una llàstima que no hagin vist el que hem aconseguit tu i jo a la vida, Roy.

—La mare i el pare, vols dir?

—Sí. Què creus que faria ara el pare, si visqués?

—Rascar l’interior de la tapa del taüt —vaig dir.

En Carl em va mirar. Llavors es va posar a riure. Vaig sentir un calfred. Vaig mirar el rellotge i vaig forçar un badall.

Aquella nit vaig tornar a somiar que queia. Estava dret a la vora de Huken i vaig sentir que el pare i la mare em cridaven des de baix, que volien que anés amb ells. Em vaig inclinar per dalt de la vora, tal com en Carl m’havia explicat que ho havia fet l’antic policia rural abans que es deixés anar una pedra i caigués. No veia la part frontal del cotxe, que era més a prop de la paret de la muntanya, i a la part del darrere, a sobre del maleter, s’havien posat dos corbs enormes. Es van enlairar i van pujar volant cap a mi i, en apropar-se, vaig veure que tenien les cares d’en Carl i la Shannon. Just quan em van passar pel davant, la Shannon va cridar dues vegades i em vaig despertar d’un sobresalt. Em vaig quedar mirant la foscor i em vaig aguantar la respiració, però no se sentia cap so procedent del dormitori.

El dia de Nadal, em vaig quedar estirat al llit fins que no vaig poder més. Quan em vaig aixecar, en Carl i la Shannon ja se n’havien anat a l’església. Els havia vist des de la finestra, amb pinta de burgesos, discretament arreglats. Van marxar amb el Subaru. Després de sortir del llit, em vaig dedicar a rondar per casa i pel graner, i vaig reparar un parell de coses. Se sentia el repic fi de les campanes de l’església, que l’aire fred transportava fins aquí dalt des del poble. Després, vaig baixar amb el cotxe al taller i vaig començar a treballar en el Cadillac. M’hi vaig estar fins ben entrat el vespre. A les nou vaig trucar a en Carl, li vaig comunicar que el cotxe estava llest i li vaig suggerir que el passés a buscar.

—No estic en condicions de conduir —va dir. Com si jo no hi hagués comptat.

—Doncs envia la Shannon —vaig dir.

Vaig percebre el seu dubte.

—Llavors el Subaru s’haurà de quedar a casa teva —va dir. I em van voletejar dos pensaments insignificants pel cervell. Que «a casa teva» significava al taller. I que, en aquest cas, volia dir que la granja era casa seva.

—Jo pujaré amb el Subaru i la Shannon amb el Cadillac —vaig dir.

—Llavors el Volvo es quedarà allà.

—D’acord —vaig dir—. Doncs aleshores puc pujar amb el Cadillac a la granja i després que em baixi la Shannon per agafar el Volvo.

—El llop i la cabra —va dir en Carl.

Vaig aguantar la respiració. De debò acabava de dir que deixar-nos a mi i la Shannon a soles en el mateix lloc era com deixar el llop sol amb la cabra? Quant feia que ho sabia? Què passaria ara?

—Ets aquí? —va dir en Carl.

—Sí —vaig dir, amb una tranquil·litat d’allò més estranya. I és que ara em sentia alleujat. Sí, de debò. Allò seria brutal, però almenys ara podia deixar d’anar per la vida furtivament com un estafador de pacotilla—. A veure, Carl —vaig dir—, què has volgut dir amb això del llop i la cabra?

—El llop —va repetir en Carl, pacientment—. Li toca fer el viatge d’anada i el de tornada amb la barca, oi? És complicat. Mira, deixa el Cadillac aparcat fora del taller i vine cap aquí. Així, la Shannon i jo el passarem a buscar quan ens vingui bé. Gràcies per la feina, germà. Ara vine a fer un glop amb mi.

Vaig notar que agafava tan fort el telèfon que el dit lesionat em feia mal. En Carl es referia a la logística, a la solució d’aquella punyetera endevinalla del llop i la cabra. Vaig començar a respirar de nou.

—Entesos —vaig dir.

Vam penjar.

Em vaig quedar mirant el telèfon. Es referia a la logística, oi? És clar. Pot ser que els homes de ca l’Opgard no diguéssim tot el que pensàvem, però el que dèiem era el que pensàvem. No ens expressàvem amb endevinalles.

Quan vaig arribar a la granja, en Carl seia a la sala d’estar i em va oferir una beguda. La Shannon se n’havia anat al llit. Li vaig dir que no em venia gaire de gust beure res, que jo també estava cansat i que havia d’anar directament a la feina en arribar a Kristiansand.

A la llitera, em vaig regirar en un estat d’entreson fins que es van fer les set del matí i em vaig llevar.

La cuina era a les fosques i vaig fer un bot en sentir la veu que xiuxiuejava des de la finestra.

—No encenguis el llum.

Com que coneixia la cuina a cegues, vaig treure una tassa de l’armariet i hi vaig abocar cafè de la cafetera tèbia. No va ser fins que no em vaig atansar a la finestra i li vaig veure el costat de la cara il·luminat per la neu de l’exterior que vaig notar la inflor.

—Què ha passat?

Ella va arronsar les espatlles.

—Ha sigut culpa meva.

—De debò? L’has contradit?

Va sospirar.

—Ves-te’n a casa i no hi pensis, Roy.

—Casa meva és aquí —vaig xiuxiuejar. Vaig alçar la mà i vaig tocar amb molta cura aquella inflor. Ella no em va aturar—. I no me’n puc estar, de pensar. Penso en tu constantment, Shannon. M’és impossible parar. Ens és impossible parar. Els frens s’han fet malbé i no es poden reparar.

Mentre parlava, havia anat apujant la veu i ella va mirar automàticament cap a la xemeneia i el forat del sostre.

—I el camí que estem recorrent va directe al precipici —va xiuxiuejar—. Tens raó: els frens no funcionen, així que hem d’agafar un altre camí, un que no vagi cap al precipici. Has d’agafar un altre camí, Roy. —Em va agafar la mà i la va prémer contra els seus llavis—. Roy, Roy. Marxa mentre encara hi ets a temps.

—Amor meu —vaig dir.

—No diguis això —va fer.

—Però és veritat.

—Ja ho sé, però em fa molt de mal sentir-ho.

—Per què?

Va fer una ganyota, una carassa que va sostreure de manera abrupta tota la bellesa de la seva cara i que em va empènyer a voler besar-l’hi, besar-la, ho havia de fer.

—Perquè jo no t’estimo, Roy. Et desitjo, això sí, però estimo en Carl.

—Menteixes —vaig dir.

—Mentim tots plegats —va dir—. Fins i tot quan ens pensem que estem dient la veritat. El que anomenen veritat és simplement la mentida que més ens convé. I la nostra capacitat de creure en mentides necessàries no té límit.

—Però és que tu saps que no és veritat!

Em va posar un dit als llavis.

—Ha de ser veritat, Roy. Així que marxa ja.

Quan el Volvo i jo vam passar pel rètol del municipi, encara era fosc com una gola de llop.

Tres dies més tard, vaig trucar a l’Stanley i li vaig preguntar si encara estava convidat a la seva festa de la nit de Cap d’Any.

50

—Quina alegria que hagis pogut venir —em va dir l’Stanley. Em va estrènyer la mà i em va passar una copa amb una mena de granissat verd groguenc.

—Bones festes —vaig dir.

—A la fi algú que coneix la diferència! —va dir, picant l’ullet. El vaig seguir a la sala d’estar, on eren els altres convidats, que ja havien arribat.

Seria una exageració dir que la casa de l’Stanley era senyorial, ja que no hi havia cases així a Os, amb les possibles excepcions de les d’en Willumsen i l’Aas. No obstant això, mentre que la residència de l’Aas estava decorada amb una barreja del seny dels pagesos i de la prudència desimbolta de la gent de casa bona, el xalet de l’Stanley era una barreja desconcertant de rococó i art modern.

Dalt de les cadires i la taula rodones amb potes còniques de la sala d’estar penjava un quadre gran pintat toscament que s’assemblava a una portada de llibre, amb el títol Death, What’s in it for me?

—Harland Miller —va dir l’Stanley, que m’havia seguit la mirada—. Em va costar una fortuna.

—Tant t’agradava?

—Crec que sí. Però, és clar, pot ser que sigui una mica de desig mimètic. És que tothom vol tenir un Miller.

—Desig mimètic?

—Disculpa. René Girard, un filòsof. Anomenava així el fenomen que es produeix quan desitgem automàticament el mateix que les persones que admirem. Si el teu heroi s’enamora d’una dona, el teu objectiu inconscient serà conquistar aquesta mateixa dona.

—Ja. Llavors de qui estàs enamorat de debò, de l’home o de la dona?

—Digue-m’ho tu.

Vaig mirar al voltant.

—En Dan Krane és aquí. Em pensava que era un habitual de la festa de la nit de Cap d’Any d’en Willumsen.

—Suposo que ara mateix té més bons amics aquí que allà —va dir l’Stanley—. Disculpa’m, Roy, he d’arreglar unes cosetes a la cuina.

Vaig fer la ronda. Dotze cares conegudes amb noms coneguts. En Simon Nergard, en Kurt Olsen. La Grete Smitt. M’aturava on calia, eixancarrant les cames com un mariner i escoltant-me les converses. Feia girar la copa a la mà i provava de no mirar el rellotge. Parlaven del Nadal, de la carretera nacional, del temps, del canvi climàtic i de la tempesta anunciada que ja estava deixant neu amuntegada a l’exterior.

—Fenòmens meteorològics extrems —va dir algú.

—La tempesta de Cap d’Any habitual —va fer algú altre—. Només has de donar una ullada a l’almanac: es produeix cada cinc anys.

Vaig sufocar un badall.

En Dan Krane estava sol al costat de la finestra. No havia vist mai comportar-se així aquell periodista contingut i educat. No parlava amb ningú i es limitava a observar-nos amb un furor estrany als ulls mentre engolia una copa rere una altra d’aquell granissat de licor groguenc.

No ho volia, però vaig anar cap a ell.

—Com va això? —li vaig preguntar.

Em va mirar com si el sorprengués el fet que algú s’adrecés a ell.

—Bon vespre, Opgard. Coneixes el dragó de Komodo?

—Vols dir un d’aquests llangardaixos enormes?

—Efectivament. Només n’hi ha en un parell d’illes asiàtiques d’allò més petites i una d’elles és Komodo. De la mida del municipi d’Os, d’acord? I resulta que no és tan enorme, almenys no tant com es pensa la gent. Pesa si fa no fa el mateix que un home adult. Es mou a poc a poc; tu i jo podríem fugir corrent d’aquest animal. Per tant, ha de recórrer a l’emboscada. Sí, a l’emboscada covarda. Però no et mata aleshores, ah, no. Tan sols et mossega. On sigui, potser una simple mossegadeta innocent al panxell. I tu t’escapes i et penses que estàs salvat, oi? Però la veritat és que t’ha injectat un verí. I es tracta d’un verí feble, d’efecte lent. Després t’explicaré per què és feble, però ara només esmentaré que als animals verinosos els costa molta energia produir el verí. Com més fort és el verí, més energia hi gasten. El verí del dragó de Komodo contraresta la coagulació de la sang. Per tant, de cop i volta, esdevens hemofílic, la ferida del panxell no cicatritza i l’hemorràgia interna per la mossegada tampoc. Així, tant li fa on fugis en aquesta illeta asiàtica: la llarga llengua olfactiva del dragó de Komodo captarà l’olor de la sang i l’animal et perseguirà balancejant-se lentament. Passen els dies i tu cada cop estàs més i més dèbil, i aviat ja no pots córrer més de pressa que el dragó, que aconsegueix fer-te una altra mossegada. I una altra. Tot tu sagnes i sagnes, la sang no s’atura i et buides decilitre a decilitre. I no te’n pots escapar, perquè estàs atrapat en aquesta illeta i la teva olor és per tot arreu.

—I com acaba la cosa? —li vaig preguntar.

En Dan Krane va callar i em va mirar fixament. Semblava ofès. Suposo que va entendre la meva pregunta com una indicació que volia que s’acabés aquesta exposició.

—Als animals verinosos que viuen en llocs petits dels quals la presa no pot fugir per motius pràctics o d’altra índole no els cal produir un verí costós d’efecte ràpid. Es poden dedicar a aquesta punyetera tortura. És l’evolució portada a la pràctica. O a tu què et sembla, Opgard?

L’Opgard no tenia gaire a dir. Ja m’adonava que parlava d’un o altre animal verinós humà, però es referia al recaptador? A en Willumsen? O a algú altre?

—Segons el pronòstic, sembla que el vent amainarà al llarg de la nit —vaig dir.

En Krane va girar els ulls en blanc, em va donar l’esquena i es va quedar mirant per la finestra.

No va ser fins que vam seure a taula que la conversa va virar cap a l’hotel. Vuit de les dotze persones al voltant de la taula participaven al projecte.

—Almenys espero que l’edifici estigui ben ancorat —va dir en Simon, mirant cap al gran finestral que cruixia amb les ratxes de vent.

—Ho està —va dir algú categòricament—. La meva cabana volarà abans que aquest hotel i ja fa cinquanta anys que és dempeus.

Ja no em vaig poder aguantar més i vaig mirar el rellotge.

Al poble era tradicional que grans i petits es reunissin a la plaça just abans de la mitjanit. No hi havia discursos, comptes enrere ni cap altra formalitat, simplement era una excusa per aplegar-se, esperar els coets i, llavors —durant aproximadament mitja hora de caos carnavalesc i anarquia social—, aprofitar la gran abraçada comuna pels volts de mitjanit per estrènyer el cos i les galtes contra la persona o les persones que les altres nou mil hores de l’any t’estarien vedades. Fins i tot la festa de la nit de Cap d’Any a can Willumsen es desfeia per barrejar-se amb el populatxo.

Algú va dir alguna cosa sobre l’època de bonança al poble.

—El mèrit és d’en Carl Opgard —va interrompre en Dan Krane. La gent estava acostumada a sentir-lo expressar-se amb una veu una mica nasal, calmada, però ara sonava dura, enfurismada—. O la culpa, segons com es miri.

—Segons com es miri? —va preguntar algú.

—Sí. Aquella prèdica a favor del capitalisme que va pronunciar a Årtun va fer que tothom acabés ballant al voltant del vedell d’or, que, per cert, hauria d’haver sigut el nom de l’hotel. Spa El Vedell d’Or. Tot i que… —La mirada ferotge d’en Krane va recórrer la taula—. Ben mirat, Spa Os també és un nom molt encertat. Si ho capgirem, en polonès ospa significa ‘verola’, és a dir, una malaltia que va matar pobles sencers fins al mateix segle XX.

Vaig sentir el riure de la Grete. Potser les paraules d’en Krane eren les que la gent estava acostumada a sentir-li —incisives, enginyoses—, però les havia pronunciat amb tanta agressivitat i fredor que es va fer un silenci al voltant de la taula.

Suposo que l’Stanley va captar el mal ambient i va alçar la copa amb un somriure.

—Molt graciós, Dan, però exageres, oi?

—Tu creus? —En Dan Krane va somriure fredament i va clavar els ulls en algun lloc de la paret dalt dels nostres caps—. Aquest invent que tots i cadascun de nosaltres podem invertir sense tenir els diners per fer-ho no és més que una còpia exacta del crac de l’octubre del 1929. Aquells inversors arruïnats que saltaven dels seus gratacels a Wall Street eren només la punta de l’iceberg. La veritable tragèdia nacional va ser tota aquella gent humil, els milions de petits inversors que havien confiat en la glossolàlia dels corredors de borsa que els prometia una bonança eterna i que van finançar la compra d’accions endeutant-se molt per sobre de les seves possibilitats.

—Ja —va dir l’Stanley—, però mira al teu voltant: hi ha optimisme per tot arreu. Per dir-ho d’alguna manera, no hi veig precisament aquests grans senyals de perill.

—Però és que aquesta és la naturalesa del crac —va dir en Krane, que anava apujant la veu—. No veus res fins que, de cop i volta, ho veus tot. L’insubmergible Titanic havia naufragat feia disset anys, però poc se n’havia après. Si fins i tot al setembre del 1929 l’índex borsari estava més alt que mai. La gent creu que la saviesa de la majoria és insuperable, que el mercat té la raó. I quan tothom vol comprar i comprar, per descomptat, no hi ha ningú que faci el crit d’alarma. Som animals de ramat que tenim la il·lusió que s’està més segur enmig del ramat d’ovelles, enmig de la multitud…

—I és així —vaig dir fluixet. Malgrat això, es va fer un silenci tan abrupte que, tot i que no vaig alçar els ulls del plat, vaig saber que tothom em mirava—. Per això els peixos formen bancs i les ovelles, ramats —vaig continuar—. Per això constituïm societats anònimes i consorcis. Perquè, de fet, és més segur funcionar en ramat. No segur al cent per cent, perquè pot venir una balena en qualsevol moment i empassar-se tot el banc, però sí que és més segur. És conseqüència del mètode d’assaig i error de l’evolució.

Em vaig ficar la forquilla amb gravlaks a la boca i el vaig mastegar mentre notava tots aquells ulls clavats en mi, com si fos un sordmut que havia parlat de cop i volta.

—Doncs fem un brindis per això! —va exclamar l’Stanley, i quan finalment vaig alçar els ulls, vaig veure que tothom havia aixecat les copes cap a mi. Vaig provar de somriure i alçar la meva, encara que era buida. Buida del tot.

Després de les postres ens van servir un vi de Porto i jo em vaig asseure al sofà, de cara al quadre de Harland Miller.

Algú es va asseure al meu costat. Era la Grete. Tenia una canya a la copa de porto.

—Death —va dir—. What’s in it for me?

—Ho llegeixes i prou o m’ho preguntes?

—Les dues coses —va dir la Grete, mirant al seu voltant. Els altres estaven ocupats en altres converses—. No hauries d’haver dit que no —va fer.

—A què? —li vaig preguntar. Tot i que sabia a què es referia, en fer-li entendre que fingia que no l’entenia, esperava que deixés de banda el tema.

—Em vaig veure obligada a fer-ho sola —va dir.

La vaig mirar amb incredulitat.

—Vols dir que has…

Va assentir amb serietat.

—Has fet safareig d’en Carl i la Mari? —vaig acabar la frase.

—N’he informat.

—Mentida! —Se m’havia escapat i vaig donar una ullada al meu voltant per assegurar-me que ningú altre havia sentit aquell exabrupte.

—Ah, sí? —La Grete va fer un somriure sardònic—. Per què creus que en Dan Krane és aquí i la Mari no? O, més ben dit, per què creus que no són a cals Willumsen, com de costum? Perquè algú ha de cuidar els nens? Sí, probablement és el que volen que pensi la gent. Quan l’hi vaig explicar a en Dan, em va donar les gràcies i em va demanar que li prometés no dir-l’hi a ningú altre. Va ser la primera reacció, ho entens? De portes enfora fan veure que no passa res, la façana queda intacta, oi? Però de portes endins, la desunió és total, ja em pots ben creure.

El cor em bategava pesadament i vaig notar que em brollava suor sota la camisa ajustada.

—I a la Shannon, també li has anat amb aquestes xafarderies?

—No són xafarderies, Roy, sinó informació que crec que tothom té dret a tenir, si el cònjuge li és infidel. L’hi vaig dir durant un sopar a ca la Rita Willumsen. I també em va donar les gràcies. Ho veus?

—Quan va ser, això?

—Quan? A veure… Havíem deixat de fer aquells banys de gel, així que deu haver sigut a la primavera.

El meu cervell treballava a marxes forçades. A la primavera. La Shannon va marxar a Toronto just abans de l’estiu i s’hi va quedar durant una bona temporada. Va tornar. Es va posar en contacte amb mi. Càgon. Càgon el dimoni de l’infern. Estava tan furiós que la mà que sostenia la copa m’havia començat a tremolar. Tenia ganes d’abocar tot el porto en aquella maleïda permanent de la Grete, de veure si funcionava com a líquid inflamable quan li empenyés la cara a la plàtera amb espelmes que hi havia davant nostre. Vaig serrar les dents.

—Llavors deu haver sigut tot un contratemps que en Carl i la Shannon segueixin junts.

La Grete va arronsar les espatlles.

—És evident que són infeliços i això sempre és un consol.

—Si són infeliços, per què estan junts? Ni tan sols tenen fills.

—Sí que en tenen —va dir la Grete—. L’hotel és el seu fill. Serà l’obra mestra d’ella i, per tant, ella depèn d’ell. Per aconseguir allò que estimes, depens d’algú que odies. Et sona?

La Grete em mirava mentre xarrupava el porto. Les galtes xuclades, els llavis en forma de petó al voltant de la canya. Ja no suportava estar assegut allà. Em vaig aixecar, vaig sortir al rebedor i em vaig posar la jaqueta.

—Que marxes? —Era l’Stanley.

—Vaig passant cap a la plaça —vaig dir—. M’he d’airejar una mica la testa.

—Falta una hora per a la mitjanit.

—Camino i penso amb parsimònia —vaig dir—. Ens veiem allà.

Vaig recórrer la carretera nacional encorbat. El vent em travessava, s’ho enduia tot. Els núvols del cel. L’esperança del cor. La boira que envoltava tot el que havia passat. La Shannon estava assabentada de la infidelitat d’en Carl. S’havia posat en contacte amb mi abans d’anar a Notodden per venjar-se. Tal com havia volgut fer la Mari. És clar. Una repetició. Havia tornat a trepitjar les meves empremtes, era el mateix coi de cercle impossible de trencar. Per tant, per què lluitar? Per què no simplement seure i deixar-se anar en un son glaçat?

Em va passar un cotxe pel costat. Era l’Audi A1 vermell nou que estava aparcat fora de ca l’Stanley, cosa que volia dir que la persona en qüestió conduïa sota els efectes de l’alcohol, perquè no havia vist ningú allà que no begués aquell granissat groguenc. Vaig veure els llums dels frens quan va girar abans de la plaça, en direcció a can Nergard.

Ja s’havia començat a concentrar gent a la plaça, sobretot joves en grups de quatre o cinc que feien voltes a l’atzar. Tanmateix, tot plegat, el gest o l’acció més insignificant, tenia una intenció, un pla, formava part de la cacera. La gent hi afluïa de totes bandes. I malgrat que el vent escombrava la plaça oberta, es notava l’olor de l’adrenalina, com abans d’un partit de futbol. O d’un combat de boxa. O d’una corrida de toros. Sí, era això. Alguna cosa estava a punt de morir. M’havia col·locat al carreró entre la botiga d’esports i la botiga de roba infantil Dals i des d’allà veia tot el panorama sense que em veiés ningú. Això creia.

Una noia es va separar del seu ramat. Semblava una divisió cel·lular. Caminava a pas una mica inestable, però venia més o menys directa cap a mi.

—Hola, Roy! —Era la Julie. Tenia la veu ronca i entelada per l’alcohol. Em va posar les mans al pit i em va empènyer cap al fons del carreró. Llavors em va abraçar fort—. Bon any nou —va xiuxiuejar, i abans no vaig haver tingut temps de reaccionar, va prémer els seus llavis contra els meus. Vaig notar la seva llengua contra les dents.

—Julie —vaig esbufegar amb la mandíbula serrada.

—Roy —va esbufegar de tornada, clarament malinterpretant-me.

—No podem —vaig dir.

—És un petó de Cap d’Any —va dir—. Tothom…

—Què passa aquí?

La veu venia de darrere la Julie, que es va girar. Era l’Alex. El nòvio de la Julie era l’hereu de can Ribu i els hereus solen ser alts —amb certes excepcions, com jo—. Tenia la mena de cabells curts espessos que sembla que estan pintats al cap, amb clenxa, fixador i ratlles, com un futbolista italià. Vaig avaluar la situació. L’Alex també semblava inestable i encara tenia les mans a les butxaques de l’abric. Semblava que volia parlar abans de pegar-me, venia amb un manifest. Vaig apartar la Julie d’una empenta.

Ella es va girar i va percebre clarament què s’estava preparant.

—No! —va exclamar—. No, Alex!

—No, què? —li va preguntar l’Alex, com si allò l’hagués deixat bocabadat—. Només li volia donar les gràcies a l’Opgard pel que ell i el seu germà han fet pel poble. —Va estendre la mà dreta.

D’acord, doncs no venia amb cap manifest, però el seu posat, amb un peu davant de l’altre, m’indicava clarament què havia planejat. El vell truc del pas de l’encaixada de mans al cop al cap. Probablement era massa jove per saber quants com ell havia apallissat. O potser ho sabia, però també sabia que no tenia opció, que era un home i que havia de defensar el seu territori. L’únic que em calia fer era posar-me al costat del seu camp de visió, donar-li la mà i fer-li perdre l’equilibri d’una estrebada mentre intentava ajustar el seu punt de suport. Li vaig agafar la mà. I en aquell moment li vaig veure la por als ulls. Tenia por de mi, malgrat tot? O tenia por simplement perquè pensava que estava a punt de perdre allò que estimava, allò que fins aleshores havia tingut l’esperança que podia ser seu? Bé, aviat estaria estirat a terra i sentiria el dolor d’una altra derrota, d’una altra humiliació, d’un altre recordatori que no valia gaire, i el consol de la Julie seria sal a la ferida. En resum, una repetició d’aquella nit al barri de Lund, a Kristiansand. Una repetició d’aquell matí a la cuina del llauner. Una repetició de cada maleïda nit de dissabte a Årtun des que jo tenia divuit anys. Acabaria marxant d’allà amb una cabellera més al cinturó i, tot i així, seria el perdedor. Ja no ho volia, havia d’escapar-me, sortir de circulació, desaparèixer. Per tant, vaig deixar que passés.

Em va estirar cap a ell i alhora em va donar un cop amb el cap. Vaig sentir un cruixit quan el seu front va xocar contra el meu nas. En fer un pas enrere, vaig veure que havia estirat l’espatlla cap enrere per pegar-me. El podria haver esquivat fàcilment, però en comptes d’això vaig fer un pas endavant i vaig anar directe cap al seu cop. Va fer un crit quan em va copejar amb la mà just sota l’ull. Em vaig redreçar per rebre el següent cop. Probablement, tenia el canell dret fora de combat, però, al capdavall, aquell noi tenia dues mans. Ell, però, em va clavar una puntada de peu. Bona elecció. Em va encertar l’estómac i em vaig doblegar. Llavors em va pegar a la templa amb el colze. Durant un instant, es va fer fosc.

—Alex, para!

L’Alex, però, no va parar i jo notava la commoció a l’escorça cerebral i el dolor esqueixant la foscor com un llampec fins que finalment tot es va esvair.

Va haver-hi un moment en què hauria donat la benvinguda al final? La xarxa, el tresmall que m’enxampava i m’estirava sota l’aigua. La certesa que finalment rebria el meu càstig, tant pel que havia fet com pel que havia deixat de fer. Pecats d’omissió, com se solen dir. El meu pare cremaria a l’infern perquè no havia deixat de fer el que li feia a en Carl. I és que hauria pogut deixar de fer-ho. I jo també hauria pogut. Per tant, jo també cremaria. M’arrossegaven cap al fons, m’hi esperaven.

—Roy?

Al capdavall, la vida és un artefacte senzill. Té com a únic objectiu maximitzar el plaer. Fins i tot la nostra aclamada curiositat, la nostra propensió a explorar l’univers i la naturalesa humana radiquen en un desig d’aprofundir i allargar aquest plaer. Per tant, quan els comptes donen un resultat negatiu, quan la vida ofereix més dolor que satisfacció i ja no hi ha esperança que la cosa canviï, la rematem. Ens matem a menjar o a beure, nedem fins allà on el corrent és fort, fumem al llit, conduïm borratxos i deixem per a més endavant la visita al metge, encara que el bony al coll creix i creix. O simplement ens pengem al graner. És un moment banal quan t’adones que, de fet, allò és una alternativa del tot viable; sí, ni tan sols sembla la decisió més important de la teva vida. Construir aquella casa o fer aquells estudis van ser decisions més transcendents que resoldre concloure la vida més d’hora que no s’hauria acabat per ella mateixa.

I vaig resoldre que aquesta vegada no m’hi resistiria. Moriria congelat.

—Roy.

Moriria congelat, he dit.

—Roy.

La veu que m’invocava era greu com la d’un home, però suau com la d’una dona, sense rastre d’accent, i m’encantava sentir com deia el meu nom, amb aquella R vibrant i afectuosa.

—Roy.

Evidentment, hi havia l’inconvenient que aquell noi, l’Alex, s’arriscava a una sentència que no concordaria amb l’ofensa. Bé, ni tan sols era una ofensa, sinó un acte totalment just tenint en compte la manera com el noi havia malinterpretat la situació.

—No et pots quedar aquí estirat, Roy.

Una mà em sacsejava. Una maneta. Vaig obrir els ulls. I vaig mirar directament els de la Shannon, marrons, preocupats. No estava segur de si allò era real o somiava, però això era gairebé irrellevant.

—No et pots quedar aquí estirat —va repetir.

—No? —vaig dir, alçant una mica el cap. Estàvem sols al carreró, però vaig sentir que a la plaça exclamaven alguna cosa a l’uníson—. Que li he pres el lloc a algú?

La Shannon em va mirar una bona estona.

—Sí —va dir—. És clar que sí.

—Shannon —vaig dir amb la veu entelada—, t’es…

La resta va quedar ofegada per l’estrèpit en esclatar el cel dalt del seu cap en un espurneig de llum i color.

Em va agafar de les solapes de la jaqueta i em va ajudar a posar-me dret. El mareig em feia un nus a la gola i el panorama feia voltes mentre la Shannon m’ajudava a sortir del carreró per la part posterior de la botiga d’esports. Em va guiar per la carretera nacional, probablement sense que ens veiés ningú, ja que tothom s’havia aplegat a la plaça i es mirava els focs artificials, que volaven cap aquí i cap allà amb les ratxes de vent. Un coet va passar rabent molt a prop de les teulades, mentre que un altre —segurament una de les bengales d’emergència d’en Willumsen— va pujar al cel, on va descriure una paràbola blanca mentre es dirigia cap a les muntanyes a dos-cents quilòmetres per hora.

—Què hi fas, aquí? —em va preguntar mentre ens concentràvem a posar un peu davant de l’altre.

—La Julie m’ha fet un petó i…

—Sí, ja m’ho ha explicat abans que el seu nòvio se l’endugués a rossegons. Vull dir que què fas aquí a Os?

—Celebrar el Cap d’Any —vaig dir—. A ca l’Stanley.

—M’ho va dir en Carl. Però no em contestes la pregunta.

—M’estàs preguntant si he vingut per tu?

Com que no em va contestar, ho vaig fer jo.

—Sí. He vingut perquè et vull demanar que vinguis amb mi.

—Estàs boig.

—Sí —vaig dir—. Estic boig perquè em pensava que em volies. Suposo que me n’hauria d’haver adonat. Vas estar amb mi per venjar-te d’en Carl.

Vaig sentir una estrebada al braç i em vaig adonar que la Shannon havia relliscat i havia perdut l’equilibri un instant.

—Com ho saps? —va preguntar.

—La Grete. M’ha dit que et va explicar allò d’en Carl i la Mari a la primavera.

La Shannon va assentir amb parsimònia.

—Així que és cert? —vaig dir—. Tu i jo… Per a tu allò va ser una simple venjança?

—És cert a mitges —va dir.

—A mitges?

—La Mari no és la primera dona amb qui m’ha enganyat en Carl. Però, que jo sàpiga, és la primera per qui ha sentit alguna cosa. Per això havies de ser tu, Roy.

—Eh?

—Si volia que la venjança fos equivalent, havia de ser infidel amb algú per qui sentís alguna cosa.

Vaig haver de riure. Va ser un riure curt, dur.

—Quina collonada.

Va sospirar.

—Sí, quina collonada.

—Ho veus?

De cop i volta, la Shannon em va deixar anar la mà i es va plantar al meu davant. Darrere d’aquella dona tan petita, la carretera nacional s’endinsava com un cordó umbilical en la nit.

—És una collonada —va dir—. És una collonada enamorar-se del germà del teu marit per la manera com acarona el pit d’un ocell que tens a la mà mentre t’explica coses d’aquest ocell. És una collonada enamorar-te’n per les històries que el seu germà t’ha explicat d’ell.

—Shannon, no…

—És una collonada! —va exclamar—. Una collonada enamorar-te d’un cor que saps que no coneix la traïció.

Em va posar les mans al pit quan vaig intentar passar-li pel costat.

—I és una collonada —va dir fluixet—, una collonada que no puguis pensar en altra cosa que en aquest home a causa d’unes poques hores en una habitació d’hotel a Notodden.

Em vaig quedar allà dret, balancejant-me.

—Som-hi? —vaig xiuxiuejar.

Tan bon punt vam traspassar la porta del taller, em va estirar cap a ella. Vaig ensumar la seva olor. Embriagat i marejat, vaig besar aquells llavis deliciosos, vaig sentir que em mossegava els meus fins que van sagnar i vam tastar una altra vegada la meva sang dolça i metàl·lica mentre em descordava els pantalons i em xiuxiuejava unes paraules furibundes que vaig reconèixer. M’abraçava i alhora em clavava puntades de peu i m’escombrava els peus, de manera que vaig caure al terra de ciment. Em vaig quedar allà mirant-la mentre ballava sobre un peu i es treia la sabata i un dels camals de les mitges. Llavors es va alçar el vestit i se’m va asseure al damunt. No estava molla, però em va agafar el membre erecte i se’l va posar a dins a la força, i em va fer la sensació que la pell del carall s’esquinçaria. Per sort, però, no es va moure, es va quedar allà asseguda, mirant-me amb expressió de dominació.

—T’agrada? —va preguntar.

—No —vaig dir.

Ens vam posar a riure alhora.

El riure va fer que el seu sexe es contragués al voltant del meu i suposo que ella també ho va notar, perquè encara va riure més.

—Hi ha oli de motor en aquell prestatge —vaig dir, assenyalant-lo.

Va decantar el cap i em va dedicar una mirada amorosa, com a un nen que ha d’anar a dormir. Llavors va tancar els ulls i, tot i que continuava sense moure’s, vaig notar que el seu sexe s’escalfava i es mullava.

—Espera —va xiuxiuejar—. Espera.

Vaig pensar en el compte enrere fins a la mitjanit a la plaça. Que, finalment, s’havia trencat el cercle, que havíem sortit a l’altra banda i que jo era lliure.

Es va començar a moure.

I quan es va escórrer, va ser amb un crit furiós, triomfal, com si ella també acabés d’aconseguir obrir d’una puntada de peu la porta que l’havia mantingut confinada.

Érem al llit abraçats, parant l’orella. El vent havia amainat i ara i adés se sentia l’espetarrec d’un coet tardà. I llavors li vaig fer la pregunta que m’havia fet a mi mateix tantes vegades des d’aquell dia que en Carl i la Shannon havien entrat al pati d’Opgard.

—Per què vau venir a Os?

—En Carl no t’ho ha dit?

—Només això de posar el poble al mapa. Que fugia d’alguna cosa?

—No t’ho ha explicat?

—Només em va comentar que tenia un contenciós relacionat amb un projecte immobiliari al Canadà.

La Shannon va sospirar.

—Era un projecte a Canmore que es va haver d’abandonar a causa de sobrecostos i manca de finançament. I no hi ha cap contenciós. Ara ja no.

—Què vols dir?

—Que la causa està decidida. Van condemnar en Carl a pagar una indemnització als seus socis.

—I què més?

—Que no estava en condicions de fer-ho. Així que va fugir. Aquí.

Em vaig alçar sobre els colzes.

—Vols dir que en Carl està… reclamat per la justícia?

—En principi, sí.

—Per això el tema de l’hotel spa? Per liquidar els deutes a Toronto?

Va somriure vagament.

—No té pensat tornar al Canadà.

Ho vaig provar de digerir. La tornada a casa d’en Carl tan sols era la fugida d’un simple estafador?

—I tu? Per què el vas acompanyar?

—Perquè jo vaig dissenyar el projecte de Canmore.

—I què?

—Allò era la meva obra mestra. El meu edifici IBM. No vaig aconseguir que es construís a Canmore, però en Carl em va prometre una altra oportunitat.

Llavors ho vaig entendre.

—L’hotel spa. Ja l’havies dissenyat.

—Amb algunes modificacions, sí. El paisatge d’aquí i el que envolta Canmore, a les Rocalloses, no és gaire diferent. No ens quedaven diners i no teníem ningú que volgués invertir en el nostre projecte. Per tant, en Carl va suggerir Os. Deia que era un lloc en què la gent encara es refiava d’ell, que el veien com una mena de nen prodigi local.

—I vau venir aquí. Sense una corona a la butxaca, però amb un Cadillac.

—En Carl deia que l’appearance ho és tot quan vols vendre un projecte com aquest.

Vaig pensar en l’Armand, aquell predicador ambulant. Quan un dia es va saber que s’havia enriquit amb les persones crèdules que buscaven una cura i que, alhora, els dissuadia de demanar l’ajuda mèdica que necessitaven, va haver de fugir al nord. Tanmateix, quan el van trobar allà, va resultar que havia fundat una secta, s’havia construït una església de curació miraculosa i tenia tres «esposes». El van arrestar per frau fiscal i estafa, i quan li van preguntar durant el judici per què havia continuat amb l’estafa després d’haver-se escapat, va contestar: «Perquè és el que sé fer».

—Com és que no m’ho vau explicar? —li vaig preguntar.

La Shannon va somriure per a ella.

—Eh? —vaig fer.

—Em va dir que no en trauries res de bo. Intento recordar exactament com ho va formular. A veure… Va dir que, tot i que no ets gens sensible ni gaire empàtic, ets un moralista. Al contrari d’ell, que és un cínic delicat i compassiu.

El que més em venia de gust era cagar-me en tot, però vaig haver de riure. Era un tros de malparit, però tenia la capacitat d’expressar el que volia amb les paraules adients. No sols em corregia l’ortografia de les redaccions, sinó que, de vegades, també m’arreglava un parell de frases, les elevava una mica, per dir-ho d’alguna manera, donava ales a aquella merda. Donava ales a la merda. Sí, aquell era el seu do.

—Però t’equivoques si no creus que en Carl té les millors intencions —va dir la Shannon—. De debò que vol el millor per a tothom. Però, per descomptat, vol el millor del millor per a ell. I, mira, ho aconsegueix i tot.

—Probablement encara hi ha uns quants esculls. Com ara que en Dan Krane està preparant un article.

La Shannon va remenar el cap.

—En Carl diu que aquest problema està resolt. I que ara les coses aniran molt millor. El projecte torna a estar dins dels terminis previstos. D’aquí a dues setmanes signarà un contracte amb un hoteler suec que s’encarregarà de gestionar l’hotel.

—Així, en Carl Opgard salva el poble. S’aixeca un monument etern a ell mateix. I es fa ric. Quina d’aquestes coses creus que és més important per a ell?

—Crec que els nostres motius són tan complexos que ni tan sols nosaltres mateixos els comprenem a fons.

Li vaig acariciar un blau sota la clavícula.

—I els seus motius per pegar-te també són complexos?

Va arronsar les espatlles.

—Abans que el deixés i marxés a Toronto a final de la primavera passada, no m’havia posat mai la grapa a sobre. Però quan vaig tornar, alguna cosa havia canviat. Ell havia canviat. Bevia constantment. I em va començar a pegar. Es va quedar tan fet pols després de la primera vegada, que estava convençuda que no es repetiria. Però després va esdevenir un patró, com una mena de mania, com si fos una cosa que havia de fer. De vegades, es posava a plorar abans de començar i tot.

Vaig pensar en els plors a baix a la llitera, en aquella vegada que em vaig adonar que no eren d’en Carl, sinó del pare.

—Com és que no vas tornar a marxar? —li vaig preguntar—. I per què no et vas quedar a Toronto? Tant l’estimaves?

Va remenar el cap.

—Havia deixat d’estimar-lo.

—Vas venir per mi?

—No —va dir, i em va acariciar la galta.

—Vas venir per l’hotel —vaig dir.

Va assentir amb el cap.

—Estimes aquell hotel.

—No —va dir—. Odio l’hotel. Però és la meva presó, no em deixa escapar.

—I malgrat això, l’estimes —vaig dir.

—Igual que una mare estima el fill que la té d’ostatge —va dir, i vaig pensar en el que havia dit la Grete.

La Shannon es va regirar.

—Quan has creat una cosa que t’ha costat tant de temps, dolor i amor com m’ha costat a mi aquest edifici, esdevé part de tu. No, part de tu, no; és més gran que tu, més important. El fill, l’edifici, l’obra d’art, és la teva única oportunitat d’aconseguir la vida eterna, oi? És més important que qualsevol altre objecte del teu amor. Ho entens?

—Llavors també és un monument dedicat a tu.

—No! —em va tallar—. Jo no dissenyo monuments. He dissenyat un edifici funcional senzill i bell. Perquè nosaltres, la gent, necessitem bellesa. I la bellesa del meu disseny per a l’hotel està en la senzillesa, en la lògica evident. Els meus plànols no tenen res de monumental.

—Per què dius «els plànols» i no «l’hotel»? Si gairebé està acabat.

—Perquè estan a punt de destruir-lo. Les concessions al municipi pel que fa a la façana. Els materials barats que en Carl ha accedit a utilitzar per no anar-se’n del pressupost. Tot el vestíbul i el restaurant, que es van modificar mentre jo era a Toronto.

—Així, vas tornar per salvar el teu fill.

—Però vaig fer tard —va dir—. I un home que creia que coneixia em va intentar sotmetre a còpia de pallisses.

—Llavors, si ja has perdut la batalla, per què continues aquí?

Va somriure tristament.

—Digue-m’ho tu. Suposo que una mare se sent obligada a assistir al funeral del seu propi fill.

Em vaig empassar la saliva.

—Que t’hagis quedat no té res a veure amb cap altra cosa?

Em va mirar durant una bona estona. Llavors va tancar els ulls i va assentir lentament amb el cap.

Vaig respirar fondo.

—T’he de sentir dir-ho, Shannon.

—Sisplau. No m’ho demanis.

—Per què no?

Vaig veure que els ulls se li omplien de llàgrimes.

—Perquè és com dir «Obre’t, sèsam», Roy, i per això m’ho preguntes.

—Què vols dir?

—Si em sento dir-ho, se m’obrirà el cor i llavors m’afebliré. I fins que tot estigui acabat aquí, he de ser forta.

—Jo també he de ser fort —vaig dir—. I t’he de sentir dir-ho per ser així de fort. Digue-ho fluixet perquè només ho senti jo. —Li vaig posar les mans a les orelletes, com si fossin petxines blanques.

Em va mirar. Va respirar fondo. Es va aturar. Va tornar a agafar impuls. I llavors va xiuxiuejar les paraules màgiques, més fortes que qualsevol consigna, que qualsevol credo, que qualsevol conjur:

—T’estimo.

—I jo també t’estimo —li vaig xiuxiuejar de tornada.

La vaig besar.

Em va besar.

—Que et bombin —va dir.

—Quan això hagi acabat… —vaig dir—. Quan hagin acabat l’hotel, seràs lliure?

Va assentir amb el cap.

—Puc esperar —vaig dir—. Però llavors farem les maletes i marxarem.

—A on? —em va preguntar.

—A Barcelona. O a Ciutat del Cap. O a Sydney.

—Barcelona —va dir—. Gaudí.

—Fet.

Ens vam mirar als ulls per segellar aquella promesa. Es va sentir un soroll procedent de la foscor que regnava a l’exterior. Una daurada grossa? Què l’havia fet baixar de la muntanya? Els coets?

Li va passar alguna cosa per la cara. Angoixa.

—Què tens? —li vaig preguntar.

—Escolta —va xiuxiuejar—. No és gens bo, aquest so.

Vaig escoltar. No era una daurada grossa. Aquesta tonada pujava i baixava.

—Collons, és el camió dels bombers.

Com si obeíssim un senyal, vam saltar del llit i vam sortir corrents a la nau del taller. Vaig obrir la porta i vam ser a temps de veure desaparèixer cap al poble aquell vell camió de bombers. N’havia canviat unes quantes peces, era un GMC que el municipi havia comprat a l’exèrcit, que l’havia fet servir en un aeroport. L’argument de compra era que tenia un preu raonable i que ja tenia un tanc amb capacitat per a mil cinc-cents litres d’aigua. L’argument de venda, al cap d’un any, era que aquell vehicle pesant era tan negat en terreny empinat que si es declarés un incendi en una zona una mica elevada, els mil cinc-cents litres no tindrien res a extingir quan el camió hi arribés. Tanmateix, ningú s’havia volgut fer càrrec d’aquella carraca i aquí seguia.

—No haurien d’haver permès focs artificials al centre amb aquest temps —vaig dir.

—No crema el centre —va dir la Shannon.

Li vaig seguir la mirada. Cap a la muntanya, en direcció a Opgard. El cel estava de color groc merdós.

—Ai, merda —vaig xiuxiuejar.

Vaig tombar al pati amb el Volvo. La Shannon venia just darrere amb el Subaru.

Opgard era allà brillant sota la llum de la lluna, inclinat, lleugerament decantat cap a l’est. Intacte. Vam baixar dels cotxes. Jo em vaig dirigir cap al graner i la Shannon cap a la casa.

Un cop a dins, vaig reparar que en Carl ja havia passat per allà i s’havia endut els seus esquís. Vaig agafar els meus i els bastons i vaig anar corrents cap a casa. La Shannon era a la porta esperant-me amb les meves botes d’esquí a la mà. Em vaig posar els esquís i em vaig ficar al bosc a tota velocitat, cap al cel groc merdós. El vent havia amainat tant que el rastre que havia deixat en Carl no s’havia tapat i el vaig aprofitar per agafar empenta. Suposava que ara feia poc més que un vent fresc. En tot cas, ja sentia els crits i l’espetarrec del foc abans d’acabar de pujar el turó. Per això em vaig quedar tot sorprès i alleujat quan finalment hi vaig arribar i vaig mirar cap a l’hotel, cap a l’entramat i els mòduls d’allà baix. Hi havia fum, però flames no. Devien haver arribat a temps d’extingir-lo. Llavors, però, vaig descobrir la brillantor a la neu a l’altra banda de l’edifici, a la carrosseria vermella del camió dels bombers i a les cares inexpressives de les persones que hi havia allà, girades cap a mi. I quan el vent va amainar un moment, vaig veure aquelles llengües grogues voraces per tot arreu i em vaig adonar que simplement havia bufat un moment les flames que sobresortien de les fustes de la banda de sotavent cap a un altre cantó. I també vaig veure quin era el problema per a aquella gent que provava d’extingir l’incendi. La carretera només arribava fins a la part de davant de l’hotel i havien hagut de deixar el camió dels bombers una mica lluny, perquè no s’havia tret la neu de la zona de davant. Això significava que, tot i que havien desenrotllat del tot la mànega, no era prou llarga per poder fer la volta fins a la part de darrere de l’hotel i dirigir el raig d’aigua a favor del vent. Encara que segurament tenien el raig d’aigua a la màxima pressió, es desfeia de cara al vent i tornava cap a ells com si fos pluja.

Tot i que era a menys de cent metres de distància, no notava l’escalfor del foc. Però quan vaig trobar la cara d’en Carl entre les altres, també xopa per la suor o per l’aigua de la mànega, vaig veure que no hi havia res a fer. Tot estava perdut.

51

El primer dia de l’any va clarejar amb una llum grisa.

Feia que el paisatge semblés pla i amorf i, mentre pujava amb el cotxe des del taller cap al solar de l’hotel —cap al solar cremat—, vaig tenir la sensació momentània d’haver-me equivocat de camí, que allò no era en absolut un terreny que tenia d’allò més ben apamat, sinó una cosa estranya, un altre planeta.

Quan hi vaig arribar, vaig veure en Carl acompanyat de tres homes, plantats davant de les ruïnes negroses i fumejants del que hauria d’haver esdevingut l’orgull del poble. Encara ho podia acabar sent, és clar, però difícilment aquest any. Les restes de fusta ennegrides i carbonitzades apuntaven cap al cel com si fossin dits índexs admonitoris que ens estiguessin explicant a nosaltres, a ells, a algú, que no s’edifica un coi d’hotel spa a la muntanya nua, que és contranatural, que desperta els esperits.

En baixar del cotxe i anar cap a ells, vaig veure que els altres tres eren el policia rural Kurt Olsen, l’alcalde Voss Gilbert i el cap de bombers, un tal Adler, que treballava d’enginyer a l’ajuntament quan no estava de guàrdia al parc de bombers. No sé si van fer muts perquè venia jo o si just en aquell moment ja havien acabat de bescanviar impressions.

—Què? —vaig dir—. Teniu cap teoria?

—Han trobat les restes d’un coet de la nit de Cap d’Any —va dir en Carl tan fluixet que amb prou feines el vaig sentir. Tenia els ulls clavats en alguna cosa molt i molt llunyana.

—Correcte —va dir en Kurt Olsen, que tenia la cigarreta agafada entre el dit índex i el polze, orientada cap al palmell de la mà com si fos un soldat fent guàrdia nocturna—. Pot haver pujat del poble amb el vent i haver calat foc a les fustes, és clar.

I tant, és clar, però per l’èmfasi que va posar en «pot», em va semblar que no s’ho creia gaire.

—Però? —vaig dir.

En Kurt Olsen va arronsar les espatlles.

—Però el cap de bombers diu que quan hi van arribar, van veure dos parells de petjades mig esborrades per la neu que duien cap a l’hotel. Amb el vent que feia, no les poden haver deixat gaire abans que hi arribés el camió de bombers.

—Era impossible deduir si les petjades eren de dues persones que havien entrat a l’obra o d’una persona que hi havia entrat i després n’havia sortit —va dir el cap de bombers—. No vam tenir altre remei que partir del worst-case i provar d’enviar efectius per comprovar si hi havia algú dins dels mòduls. Però ja estaven encesos i la temperatura era massa alta.

—Aquí no hi ha cap cadàver —va dir l’Olsen—. Però sí que sembla que hi hagi hagut gent en plena nit. És evident, doncs, que no podem descartar que l’incendi fos provocat.

—Provocat? —vaig dir, gairebé cridant.

Potser a l’Olsen el to li va semblar exageradament sorprès. En qualsevol cas, em va dedicar aquella mirada seva de policia escrutador.

—Qui tindria res a guanyar amb això? —vaig preguntar.

—Això, qui podria ser, Roy? —va dir en Kurt Olsen. No em va fer cap gràcia la manera com va pronunciar el meu nom.

—Ai, ai —va dir l’alcalde, fent un senyal amb el cap en direcció al poble, que era mig amagat sota un banc de boira que s’hi havia desplaçat per dalt del gel del llac de Budal—. Quina ressaca els espera quan es llevin.

—Bé —vaig dir—, quan estàs de merda fins al coll, l’únic que pots fer és posar en marxa la reconstrucció.

Els altres em van mirar com si els hagués parlat en llatí.

—Potser, però serà difícil aixecar l’hotel aquest any —va dir en Gilbert—. I llavors la gent no podrà posar en venda els terrenys per a les cabanes durant un temps.

—De debò? —Vaig mirar ràpidament en Carl. No deia res, ni tan sols semblava que ens sentís. Simplement contemplava absent el terreny cremat amb una cara que em va fer pensar en ciment acabat d’endurir.

—Aquest és l’acord a què es va arribar amb el municipi —va sospirar en Gilbert d’una manera que va fer que m’adonés que repetia una cosa que acabava de dir—. Primer l’hotel, després les cabanes. Per desgràcia, sembla que força gent del poble ha dit blat abans de tenir-lo al sac i ben lligat, i ja s’han comprat cotxes més cars del compte.

—Sort que l’hotel està ben assegurat contra incendis, doncs —va dir en Kurt Olsen mirant en Carl.

En Gilbert i el cap de bombers van apuntar un somriure, com si volguessin indicar que hi estaven d’acord, però que ara mateix allò era un pobre consol.

—Bé, doncs —va dir l’alcalde, i es va ficar les mans a les butxaques de l’abric per indicar que volia marxar—. Bon any nou.

L’Olsen i el cap de bombers li van seguir els passos.

—És veritat? —vaig preguntar fluixet quan ja eren fora de l’abast de la veu.

—Que serà un bon any? —em va preguntar en Carl amb veu de somnàmbul.

—Si està ben assegurat —li vaig dir.

En Carl va girar tot el cos per mirar-me, com si de debò estigués emmotllat amb ciment.

—Per què nassos no hauria d’estar ben assegurat? —va preguntar. Parlava d’allò més a poc a poc, d’allò més fluixet. No era per l’efecte de l’alcohol, però. Que s’havia pres alguna mena de pastilla?

—Però està massa ben assegurat? —vaig preguntar.

—Què vols dir?

Notava que la còlera s’anava acumulant a dins meu, però sabia que havia de parlar en veu baixa fins que els altres s’haguessin ficat als cotxes.

—Vull dir que en Kurt Olsen es planta aquí i insinua que l’incendi és provocat i que l’hotel està sobreassegurat. T’acusa de frau d’assegurança. Que no te n’has adonat?

—Insinua que jo he provocat l’incendi?

—Ho has fet, Carl?

—Per què ho hauria de fer?

—L’hotel estava a punt d’anar-se’n a fer punyetes. Se n’anava molt del pressupost, però fins ara ho has aconseguit amagar. Potser aquesta era l’única sortida per eximir els teus veïns d’haver de pagar la factura i a tu d’haver de passar per aquesta vergonya. Ara pots començar de nou amb un full en blanc i construir l’hotel com s’ha de construir, amb materials com cal i els diners de l’assegurança. Mira, encara pots aconseguir que s’aixequi l’estàtua en honor d’en Carl Opgard.

En Carl em va mirar amb cara de fascinació, com si jo fos un objecte que hagués mutat de forma davant dels seus ulls.

—De debò tu, el meu propi germà, creus que seria capaç de fer una cosa així? —Llavors va decantar una mica el cap—. Sí que ho creus, sí. Llavors, digues: com és que soc aquí, amb ganes de fer-me l’harakiri? Per què no soc a casa destapant el xampany?

El vaig mirar. I llavors ho vaig començar a entendre. En Carl era capaç de mentir, però no d’enganyar-me fingint que estava afligit.

—No —vaig xiuxiuejar—. Això no, Carl.

—No, què?

—Sé que estaves desesperat i que vas retallar despeses, però això no.

—Què? —va bramar, furiós de sobte.

—L’assegurança. No vas deixar de pagar l’assegurança de l’hotel, oi?

Em va mirar i semblava que la fúria s’havia evaporat. Havien de ser pastilles.

—Seria d’imbècils —va xiuxiuejar— haver deixat de pagar l’assegurança just abans que s’incendiés, perquè llavors… —A poc a poc, se li va estendre un somriure burleta a la cara, de la mena que m’imagino que et dedica un que va fins a dalt d’àcid al balcó abans d’ensenyar-te que sap volar—. A veure, llavors què passaria, Roy?

52

Als paratges muntanyosos com el nostre, la foscor no cau, sinó que puja. Puja des de les valls, des dels boscos i des del llac d’allà baix, i durant una estona es pot veure que ja s’ha fet de nit al poble i als camps, mentre que aquí dalt encara és de dia. Aquell dia, però, el primer de l’any, va ser diferent. Potser perquè hi havia uns núvols densíssims per sobre de nosaltres que ho pintaven tot de gris, potser perquè la negror del solar cremat semblava xuclar tota la llum d’aquella cara de la muntanya, potser perquè a Opgard regnava la desesperació o potser pel fred que venia de l’espai sideral. En qualsevol cas, la llum del dia es va extingir com si s’hagués consumit.

En Carl, la Shannon i jo vam sopar en silenci, escoltant-nos els sorolls de la temperatura en descens a les parets. Quan vaig acabar, vaig agafar un tovalló, em vaig eixugar el bacallà i el greix de la boca i la vaig obrir.

—En Dan Krane diu a la pàgina web de l’Os Blad que l’incendi només implica un retard.

—Sí —va dir en Carl—. M’ha trucat i li he dit que començarem la reconstrucció la setmana que ve.

—Així, no sap que l’obra no estava assegurada contra incendis?

En Carl va posar els avantbraços a banda i banda del seu plat.

—Només ho sabem els que estem asseguts al voltant d’aquesta taula, Roy. I que no surti d’aquí.

—Em pensava que, com a periodista que és, hauria investigat més de prop el tema de l’assegurança. Al cap i a la fi, estem parlant del destí del poble.

—No cal que t’amoïnis, que ja ho solucionaré, em sents?

—Et sento.

En Carl va menjar més bacallà. Em va mirar de reüll. Es va aturar i va fer un glop d’aigua.

—Si en Dan sospités que l’hotel no estava assegurat contra incendis, no hauria escrit que tot està sota control, oi que te n’adones?

—Si tu ho dius.

En Carl va deixar la forquilla.

—Què m’estàs intentant dir realment, Roy?

I, durant un instant, el vaig veure. El llenguatge corporal dominant, la veu fluixa, però autoritària, la mirada penetrant. Per un moment, va ser com si en Carl hagués esdevingut el pare.

Vaig arronsar les espatlles.

—Suposo que el que estic dient és que pot semblar que algú li hagi dit a en Dan Krane que no escrigui res negatiu de l’hotel. I que això va passar molt abans de l’incendi.

—Com qui, si fos el cas?

—Un recaptador danès que ha estat aquí al poble. Algú va veure el seu Jaguar aparcat fora de les oficines de l’Os Blad just abans de Nadal. I després, pel que sembla, en Dan Krane semblava pàl·lid i malalt.

En Carl va somriure amb menyspreu.

—El recaptador d’en Willumsen? Aquell de qui parlàvem quan érem petits?

—Llavors no creia que existís. Ara, sí.

—Ja. I quin motiu tindria en Willumsen per frenar-li la llengua, a en Dan Krane?

—La llengua, no. La ploma. Quan en Dan Krane va parlar del projecte de l’hotel ahir a la festa de ca l’Stanley, no va ser precisament per lloar-lo.

Quan vaig dir allò, alguna cosa va llambrejar als ulls d’en Carl, una cosa que jo no li havia vist mai. Era dura i negra, com el tall d’una destral.

—En Dan Krane no escriu el que pensa —vaig dir—. En Willumsen el censura. Així que et pregunto a tu per què.

En Carl va agafar el tovalló i es va eixugar la boca.

—Bé, en Willumsen podria tenir milions de bons motius per frenar en Dan.

—Li preocupa el préstec que t’ha concedit?

—Podria ser. Però per què m’ho preguntes a mi?

—Perquè la vigília de Nadal vaig veure marques de pneumàtics d’estiu a la neu, fora de casa.

A en Carl se li va allargar la cara, literalment, com si l’estigués veient a través d’un mirall de fira.

—Va nevar dos dies abans de Nadal —vaig dir—. Les marques dels pneumàtics devien ser del mateix dia o del dia abans.

No calia dir res més. Al poble, ningú duu pneumàtics d’estiu al desembre. En Carl va llançar una mirada pretesament fortuïta a la Shannon. Ella li va tornar la mirada i també tenia una duresa als ulls que jo no li havia vist mai.

—Hem acabat? —va preguntar la Shannon.

—Sí —va dir en Carl—. Ja hem acabat de parlar del tema.

—Volia dir de menjar. Ja estem?

—Sí —va dir en Carl. Jo vaig assentir amb el cap.

La Shannon es va aixecar, va desparar taula i se’n va anar a la cuina. Vam sentir que obria l’aixeta.

—No és el que et penses —va dir en Carl.

—Què em penso?

—Et penses que jo vaig enviar el recaptador a en Dan Krane.

—Però no ho vas fer?

En Carl va fer que no amb el cap.

—El préstec d’en Willumsen, òbviament, és confidencial i no figura a la comptabilitat, on sembla que anem tirant d’una línia de crèdit que no tenim. Però pel que fa al capital efectiu, aquest préstec ens ha permès dur a terme l’última fase de l’obra. Ara el tema tornava a estar ben encarrilat, havíem retallat despeses dràsticament i, amb això i tot, havíem recuperat gairebé tot el retard que dúiem des de la primavera. Així que em va sorprendre d’allò més que aquell recaptador vingués aquí… —En Carl es va inclinar endavant i mussitava a través de les dents serrades—. A casa meva, Roy! Va venir aquí a dir-me què passaria si no pagava el deute. Com si necessités cap recordatori. —En Carl va tancar els ulls ben fort, es va tornar a posar bé a la cadira i va sospirar pesadament—. De tota manera, va resultar que el motiu d’aquell recordatori era que en Willumsen ha començat a amoïnar-se.

—Per què, si el tema estava ben encarrilat?

—Perquè fa un temps en Dan va trucar a en Willumsen per entrevistar-lo com un dels participants destacats del poble i li va preguntar què opinava del projecte i de mi. En el transcurs de l’entrevista, en Willumsen es va adonar que en Dan finalment tenia prou material per a un article d’allò més crític que afectaria la confiança dels participants en el projecte i la benevolència de l’ajuntament. Estava relacionat amb els comptes, o amb la manca de comptes, però, a més, en Dan havia parlat amb gent de Toronto que li havia explicat que havia fugit d’un concurs de creditors, que hi havia unes quantes similituds entre aquell cas i l’Hotel Spa d’Alta Muntanya Os. Per tant, a en Willumsen l’amoïna que pugui tornar a fugir del país i que en Dan enfonsi el projecte amb un article sobre frau i estafa. Per tant, va convocar el seu recaptador per encarregar-li dues coses.

—Aturar l’article d’en Dan i fer-te por per si tenies plans d’escapolir-te del teu deute.

—Sí.

Vaig mirar en Carl. No hi havia dubte, ara deia la veritat.

—I ara que aquesta merda s’ha cremat, què faràs?

—Consultar-ho amb el coixí —va dir en Carl—. I m’encantaria que et quedessis a dormir aquí.

El vaig mirar. No era una frase de cortesia. Hi ha qui vol estar sol quan arriba una crisi; d’altres, com en Carl, necessiten estar envoltats de gent.

—I tant —vaig dir—. Em puc agafar uns dies lliures i quedar-me aquí. Pot ser que necessitis ajuda.

—De debò? —va dir, i em va mirar agraït.

En aquell moment, va entrar la Shannon amb les tasses de cafè.

—Bones notícies, Shannon. En Roy es queda.

—Que bé —va dir la Shannon amb un entusiasme que semblava genuí. Em va somriure com a un cunyat estimat. No sabia si m’agradava el seu talent per a l’actuació, però, en tot cas, en aquell moment el vaig apreciar.

—Està bé saber que tens família en qui pots confiar —va dir en Carl, empenyent la cadira enrere, de manera que les potes van carrisquejar contra la tarima de fusta matussera—. Em saltaré el cafè, que fa dia i mig que no dormo. Me’n vaig al llit.

En Carl va marxar i la Shannon es va asseure al seu lloc. Ens vam beure el cafè en silenci fins que vam sentir la cadena del vàter a dalt i la porta del dormitori que es tancava.

—I què? —vaig dir fluixet—. Què se sent?

—Què se sent de què? —La seva veu era plana i la cara, inexpressiva.

—Quan el teu hotel s’ha reduït a cendres.

Va remenar el cap.

—No era el meu hotel. Ja saps que això es va esfumar en algun punt del camí.

—Ja, però la SC Hotel Spa d’Alta Muntanya Os s’haurà de declarar en fallida quan se sàpiga que l’hotel no estava assegurat. Sense hotel, no hi haurà terrenys per construir cabanes i, amb això, el valor de mercat d’aquests ermassos tornarà a ser gairebé nul. Estem tots ben fotuts. Nosaltres, en Willumsen i el poble.

No em va contestar.

—M’he mirat una mica el tema de Barcelona —vaig dir—. Jo no soc home de ciutat, a mi m’agrada la muntanya. I a prop de Barcelona hi ha un munt de muntanyes. I les cases també són més barates.

Continuava sense dir res. Es limitava a mirar-se la tassa de cafè.

—Hi ha unes muntanyes que es diuen Sant Llorenç que semblen estupendes —vaig dir—. A quaranta minuts de Barcelona.

—Roy…

—I segur que allà es deu poder comprar una gasolinera. Tinc uns diners apartats, prou per…

—Roy! —Va alçar els ulls de la tassa de cafè i em va mirar—. Aquesta és la meva oportunitat —va dir—. Que no ho entens?

—La teva oportunitat?

—Ara que aquest esguerro s’ha cremat. Aquesta és la meva oportunitat perquè es construeixi el meu edifici tal com ha de ser.

—Però…

Vaig callar quan les seves ungles se’m van clavar a l’avantbraç. Es va inclinar cap endavant.

—El meu fill, Roy. Que no ho entens? Ha ressuscitat.

—Shannon, no hi ha diners.

—La carretera, l’aigua, el clavegueram, el solar, tot és a lloc.

—No ho entens. Potser algú hi construirà alguna cosa d’aquí a cinc o deu anys, però el teu hotel no l’edificarà ningú, Shannon.

—Ets tu qui no ho entén. —Tenia una resplendor febril als ulls que no li havia vist mai—. En Willumsen hi té massa a perdre. Conec homes com ell. Han de guanyar, no accepten la derrota. En Willumsen farà el que sigui per no perdre ni el préstec pendent ni els guanys dels terrenys per a les cabanes.

Vaig pensar en en Willumsen i la Rita. La Shannon no anava desencaminada.

—Creus que en Willumsen s’arriscarà una altra vegada —vaig dir—. Doble o res, oi?

—Ho ha de fer. I jo m’he de quedar aquí fins que s’aixequi el meu hotel. Ai, et deus pensar que estic boja —va esclatar desesperada, i va posar el front contra el meu avantbraç—. Però és que vaig néixer per veure aixecar-se aquest edifici. Ho pots entendre? Quan estigui acabat, tu i jo podrem marxar a Barcelona. T’ho prometo! —Va prémer els llavis contra la meva mà. Llavors es va posar dreta.

Jo també estava a punt d’aixecar-me i abraçar-la, però em va empènyer de nou a la cadira.

—Ara hem de mantenir els caps i els cors freds —va xiuxiuejar—. Pensar. Hem de pensar, Roy. Així més endavant podrem ser inconscients. Bona nit.

Em va fer un petó al front i em va deixar allà.

Em vaig estirar a la llitera i vaig pensar en les paraules de la Shannon.

Era cert que en Willumsen no suportava perdre. No obstant, també sabia quan havia d’acceptar una pèrdua per limitar-la. La Shannon es creia el que deia perquè ho volia amb totes les seves forces? Perquè estimava l’hotel i l’amor encega? I era per això que jo també em vaig deixar convèncer? No sabia quina de les forces oposades —la cobdícia o la por— guanyaria quan en Willumsen s’assabentés que l’hotel no estava assegurat, però la Shannon probablement tenia raó quan deia que era l’únic que podia salvar el projecte.

Em vaig abocar per la vora del llit i vaig mirar el termòmetre que hi havia fora de la finestra. Vint-i-cinc sota zero. Ara no hi havia res viu allà fora. Llavors, però, vaig sentir el corb fent un crit d’avís. Així doncs, sí que hi havia alguna cosa que venia de camí. Viva o morta.

Vaig parar l’orella. Ni un soroll a casa. I tot d’un plegat vaig tornar a ser un nen i em deia que els monstres no existeixen. Per més que sabés que era mentida.

Perquè l’endemà en va venir un.

SISENA PART

53

Quan em vaig despertar, de seguida vaig percebre que havia arribat el fred intens. Més que no per l’efecte de la temperatura a la pell, ho vaig notar per les altres sensacions. Hi sentia millor, era més sensible a la llum i era com si l’aire que respirava, ara amb les molècules més comprimides, m’insuflés més vida.

Per exemple, pel cruixit de la neu a l’exterior de casa sabia que allà hi havia una persona que pesava força i vaig deduir que era en Carl, que s’havia llevat d’hora i sortia a fer algun encàrrec. Vaig obrir les cortines i vaig veure el Cadillac circulant a poc a poc i amb compte pel gel del revolt de les Cabres, encara que hi havíem abocat sorra i el gel era com paper de vidre fred. Vaig entrar al dormitori a veure la Shannon.

Tenia el cos calent de dormir i feia més olor que de costum d’aquella aroma especiada deliciosa tan típica d’ella.

La vaig despertar amb un petó i li vaig dir que encara que en Carl només hagués anat a buscar el diari, teníem almenys mitja hora per a nosaltres sols.

—Roy, et vaig dir que havíem de mantenir el cor fred i pensar! —va esbufegar—. Fuig d’aquí!

Em vaig aixecar. Ella em va agafar fort.

Era com emergir tremolant del llac de Budal i estirar-se en una roca escalfada pel sol. Dura i tova alhora. Un benestar tan intens que et fa cantar el cos.

Sentia el seu alè a l’orella, obscenitats xiuxiuejades en una barreja de barbadià, anglès i noruec. Va arribar a l’orgasme sorollosament i amb tot el cos tensat descrivint un arc. Quan hi vaig arribar jo, vaig enfonsar la cara al coixí per no cridar-li directament a l’orella i vaig notar l’olor d’en Carl. L’olor inconfusible d’en Carl. També hi havia una altra cosa, però. Un soroll. Venia de la porta de darrere nostre. Em vaig posar en tensió.

—Què passa? —va preguntar la Shannon, panteixant.

Em vaig girar cap a la porta. Estava entreoberta, però oi que era jo qui no l’havia tancat? És clar. Vaig aguantar la respiració i vaig sentir que la Shannon feia el mateix.

Silenci.

Podia ser que no hagués sentit venir el Cadillac? I tant que sí, coi, que no ho havíem fet amb la sordina posada. Em vaig mirar el rellotge de polsera, que m’havia deixat posat. Només havien passat vint-i-dos minuts des que havia marxat.

—No hi ha perill —vaig dir, i em vaig girar esquena avall.

Ella es va arraulir al meu costat.

—Barbados —em va xiuxiuejar a cau d’orella.

—Eh?

—Vam dir Barcelona. Però què et sembla Barbados?

—Allà els cotxes funcionen amb gasolina?

—És clar que sí.

—Deal.

Em va besar. La llengua era lliscosa i forta. Buscava i ensenyava. Agafava i donava. Collons, em tenia ben enganxat. Estava a punt de penetrar-la una altra vegada quan vaig sentir la remor del motor. El Cadillac. Ella s’aferrava a mi amb els ulls i les mans mentre jo sortia del llit. Vaig agafar els calçotets i vaig tornar per la tarima freda al dormitori infantil. Em vaig estirar a la llitera i vaig parar l’orella.

El cotxe es va aturar a fora i es va obrir la porta de l’entrada.

En Carl va fer unes sabatades al rebedor per espolsar-se la neu i a través del forat vaig sentir que entrava a la cuina.

—He vist el seu cotxe a fora —vaig sentir que deia en Carl—. Hi ha entrat directament?

Era com si em convertís en gel, allà estirat.

—La porta era oberta —va dir una altra veu. Greu, rogallosa. Com si s’hagués danyat les cordes vocals.

Em vaig incorporar amb ajut dels colzes i vaig obrir les cortines. El Jaguar estava aparcat al costat del graner, a la zona on s’havia tret la neu.

—En què el puc ajudar? —va preguntar en Carl amb veu continguda, però tensa.

—Pot pagar al meu client.

—Que l’ha cridat un altre cop perquè s’ha cremat l’hotel? Trenta hores. Gens malament, aquest temps de resposta.

—Vol els diners ara.

—L’hi pagaré tan bon punt hagi cobrat els diners de l’assegurança.

—No cobrarà diners de l’assegurança. L’hotel no estava assegurat.

—Segons qui?

—El meu client té les seves fonts. Com que s’han incomplert les condicions del préstec, venç immediatament. Oi que li queda clar, senyor Opgard? Molt bé. Doncs té dos dies. És a dir, quaranta-vuit hores, des de… ara.

—Escolti…

—L’última vegada que vaig ser aquí va rebre un avís. I com que això no és cap obreta en tres actes, senyor Opgard, aquesta és la martellada final.

—La martellada?

—La fi. La mort.

A baix es va fer un silenci. Me’ls vaig imaginar. El danès amb aquells grans vermells colèrics, assegut a taula. Amb un llenguatge corporal relaxat, cosa que només el feia semblar encara més amenaçador. En Carl suant, encara que acabava d’entrar des d’una temperatura de trenta graus sota zero.

—Com és que li agafa aquest pànic? —va preguntar en Carl—. En Willumsen té un aval.

—Diu que sense l’hotel no té gaire valor.

—Però quina gràcia tindria matar-me? —La veu d’en Carl ja no era tan continguda, ara s’assemblava més aviat al xisclet d’una aspiradora—. Llavors en Willumsen sí que no cobrarà els seus diners.

—No morirà vostè, Opgard. Almenys no a la primera ronda.

Jo ja sabia què vindria a continuació, però dubtava si en Carl també ho sabia.

—Morirà la seva dona, Opgard.

—La Sh… —en Carl es va empassar la «a»—… nnon?

—Un nom encantador.

—Però això és… assassinat.

—La reacció és proporcional a l’import pendent.

—Però dos dies? I com suposen vostè i en Willumsen que aconseguiré una suma així en tan poc de temps?

—No descarto que hagi de fer alguna cosa força dràstica, potser fins i tot desesperada. Més enllà d’això, no tinc opinió, senyor Opgard.

—I si no ho aconsegueixo…

—Llavors serà viudo i tindrà dos dies més.

—Però, Déu meu…

Ja m’havia aixecat, provant de no fer soroll mentre em posava els pantalons i el jersei. No vaig sentir els detalls de què passaria al cap de quatre dies, però tampoc no em calia.

Vaig baixar les escales de puntetes. Possiblement —possiblement— hauria aconseguit encarregar-me del danès amb l’element sorpresa del meu costat. Ho dubtava, però. Recordava la seva rapidesa de moviments a l’exterior de la gasolinera i, per l’acústica, havia deduït que estava assegut de cara a la porta i em veuria tan bon punt hi entrés.

Em vaig posar les sabates amb compte i em vaig esmunyir per la porta principal. Allà fora, el fred em feia pressió contra les temples. Podria haver fet marrada, córrer descrivint un arc cap al graner, fora del camp de visió de la cuina, però no em quedaven gaires segons, així que m’ho vaig jugar tot que l’havia encertat, que el danès seia d’esquena a la finestra. La neu seca gemegava sota els meus passos veloços. Com que em sembla que la tasca principal d’un recaptador és fer por, calculava que el danès adornaria una mica aquella amenaça. D’altra banda, també era probable que no hi hagués gaire a dir.

Vaig entrar a correcuita al graner, vaig obrir les aixetes i hi vaig posar dues galledes de zenc a sota. Es van omplir en menys de deu segons. Vaig agafar les galledes per les nanses i vaig baixar corrent cap al revolt de les Cabres. L’aigua es vessava i em mullava els pantalons. Quan vaig arribar al revolt, vaig deixar una de les galledes a sobre del gel i vaig buidar l’altra davant meu descrivint un arc. L’aigua corria pel gel endurit i per la sorra escampada a sobre, que semblava grans de pebre negre als llocs on havia fet forat al gel. L’aigua va igualar les irregularitats i els foradets i va seguir la trajectòria marcada per la capa de gel, cap a la vora del precipici. Vaig fer el mateix amb l’altra galleda. Evidentment, feia massa fred perquè l’aigua fongués el gel. Es va dipositar com una capa fina al damunt i va començar a compactar la capa de sota. Encara era allà dret contemplant el gel quan vaig sentir que el Jaguar arrencava i —com si estiguessin sincronitzats— el so llunyà i fràgil de les campanes de l’església, que començaven a repicar al poble. Vaig alçar els ulls cap a casa i vaig veure que venia aquell cotxe blanc amb forma de torpede. Amb compte, a poc a poc. Potser l’havia sorprès la facilitat amb què havia pujat les costes cobertes de gel amb els pneumàtics d’estiu. Suposo, però, que la majoria dels danesos no en saben gaire, del gel. No saben que la superfície és com paper de vidre quan es refreda prou.

Tampoc saben que esdevé com una pista d’hoquei sobre gel quan s’escalfa. Per exemple, fins als set graus sota zero aproximadament.

No em vaig moure, em vaig quedar allà amb les galledes penjant a banda i banda. El danès em va mirar fixament des de darrere del parabrisa amb aquells ulls com escletxes estretes que recordava de la zona dels assortidors, ara tapats amb unes ulleres de sol. El cotxe es va aproximar i va passar de llarg, i els nostres caps van girar com planetes al voltant del seu propi eix. Potser recordava vagament la meva cara, potser no. I potser havia trobat una explicació plausible de per què aquell paio estava allà plantat amb dues galledes a les mans, però potser no. I tal vegada se’n va adonar quan l’adherència a la calçada es va esfumar tot d’un plegat i va trepitjar més a fons el pedal del fre automàticament, tal vegada no. Ara el cotxe també era un planeta que feia voltes pel gel, a poc a poc, amb l’acompanyament de la música de les campanes de l’església, com un patinador artístic. Vaig veure que feia girar el volant desesperadament, que les rodes davanteres amb els pneumàtics amples d’estiu es retorçaven endavant i enrere com si volguessin fugir d’una agafada, però el Jaguar estava atrapat i fora de control. I quan el cotxe va haver girat cent vuitanta graus i patinava cap enrere cap a la vora del revolt, el vaig tornar a mirar directament a la cara, un planeta vermell amb petits volcans actius. Les ulleres de sol li havien lliscat pel nas mentre forcejava amb el volant amb els colzes alçats. Llavors em va veure i va deixar de forcejar. I és que ara ho havia entès. Havia entès per a què eren les galledes i que si ho hagués copsat de seguida, potser hauria tingut alguna possibilitat si hagués saltat del cotxe a l’instant. Ara, però, era massa tard.

Suposo que l’acció de treure la pistola va ser un acte reflex. La resposta automàtica d’un recaptador, d’un soldat, quan rep un atac. I probablement alçar una mà amb la galleda per acomiadar-me també va ser un acte reflex meu. Amb prou feines vaig sentir l’esclat de dins de l’habitacle quan va prémer el gallet i, a continuació, vaig notar un esclafit com una fuetejada quan la bala va travessar la galleda de zenc just al costat de la meva orella. Vaig aconseguir veure el forat de la bala al parabrisa, com si fos una rosa de gel, i el Jaguar va desaparèixer marxa enrere cap al fons de Huken.

Vaig aguantar la respiració.

La galleda de zenc encara es balancejava per l’efecte del tir, penjant de la meva mà alçada.

Les campanes de l’església voltejaven més i més de pressa.

Llavors finalment em va arribar un estrèpit sord.

Em vaig quedar allà dret, immòbil. Devia ser un funeral. Les campanes de l’església van continuar repicant una estona, però amb un interval cada cop més llarg entre els repics. Mirava més enllà del poble, de les muntanyes i del llac de Budal quan el sol va fer aparició dalt del cim d’Ausdaltinden.

Llavors les campanes de l’església van emmudir i vaig pensar, Déu meu, que bonica que és la meva terra.

Suposo que és la mena de coses que penses quan estàs enamorat.

54

—Has abocat aigua al gel? —em va preguntar en Carl amb incredulitat.

—Això fa pujar la temperatura —vaig dir.

—Així esdevé una pista de patinatge —va dir la Shannon, que venia amb la cafetera de la cuina. Ens va abocar cafè.

Es va adonar que en Carl havia alçat els ulls per mirar-la.

—Toronto Maple Leafs! —va exclamar, com si hi hagués una acusació a la mirada d’ell—. Que no et vas fixar que mullaven la pista amb aigua als descansos?

En Carl es va tornar a girar cap a mi.

—Així, ara hi torna a haver un cadàver a Huken.

—Esperem que sí —vaig dir, i vaig bufar el cafè.

—Què fem? Avisem en Kurt Olsen?

—No —vaig dir.

—No? I si el troben?

—Llavors nosaltres no hi hem tingut res a veure. No vam veure ni vam sentir que el cotxe sortís de la carretera i per això no hem avisat de res.

En Carl em va mirar.

—Germà meu —va dir. Aquelles dents blanques li brillaven—. Sabia que se t’acudiria un pla.

—Escolta’m bé —vaig dir—. Si ningú sap ni sospita que el recaptador ha estat aquí, no tindrem cap problema i no n’haurem de dir ni piu. Pot passar un segle abans que algú descobreixi les restes a Huken. Però si algú esbrinés que ha estat aquí o si descobreixen el Jaguar, la nostra història és la següent…

En Carl i la Shannon es van atansar amb les cadires, com si jo tingués la intenció de xiuxiuejar a la nostra pròpia cuina.

—Per regla general, el millor és aproximar-se el màxim possible a la veritat, així que ho explicarem tal com va ser: el recaptador va venir a pressionar-nos perquè paguéssim els diners que en Carl deu a en Willumsen. Direm que cap de nosaltres es va quedar mirant com va marxar, però que la carretera estava relliscosa de collons al revolt de les Cabres. Llavors, quan la policia baixi a Huken i vegi els pneumàtics d’estiu del Jaguar, ja deduiran la resta.

—Les campanes de l’església —va dir en Carl—. Podem dir que no vam sentir l’estimbada per les campanes de l’església.

—No —vaig dir—. Res de campanes. Les campanes de l’església no repicaven el dia que va ser aquí.

Tots dos em van mirar inquisitivament.

—Com és que no? —va preguntar en Carl.

—El pla encara no està acabat al cent per cent —vaig dir—, però això no va passar avui, el danès va viure una mica més.

—Per què?

—No pensis en el danès —vaig dir—. Calculo que un recaptador no divulga on i quan treballa, així que difícilment algú tret de nosaltres sap que avui ha estat aquí. Si en troben el cadàver, la nostra història serà el que determini el moment de la mort. Ara el nostre problema és en Willumsen.

—Sí, perquè òbviament sap que el seu recaptador ha estat aquí —va dir en Carl—. I l’hi pot acabar dient a la policia.

—No ho crec —vaig dir.

Es va fer una pausa.

—Efectivament —va dir la Shannon—. Perquè llavors hauria d’explicar a la policia que és ell qui ha llogat el recaptador.

—És clar —va dir en Carl—. Oi, Roy?

No li vaig contestar. Em vaig limitar a fer un glop llarg i sorollós de la tassa de cafè. La vaig deixar.

—Oblida’t del danès —vaig dir—. El problema és en Willumsen, perquè no desistirà de cobrar el deute només perquè el danès hagi desaparegut.

La Shannon va fer una ganyota.

—I està disposat a matar. Creus que el seu recaptador ho deia seriosament, Roy?

—Només ho he sentit a través del forat de la xemeneia —vaig dir—. Pregunta-l’hi a en Carl, que estava assegut al seu davant.

—Doncs… doncs crec que sí —va dir en Carl—. Però estava tan cagat de por que m’hauria cregut qualsevol cosa. En Roy és l’únic de nosaltres que entén com funciona un cervell… així.

Va estar a punt de dir-ho. Un cervell d’assassí.

De nou, em miraven tots dos.

—Sí, t’hauria matat —vaig dir, mirant la Shannon.

Se li van eixamplar les pupil·les i va assentir amb el cap parsimoniosament, amb l’estil típic d’Os.

—I després hauria sigut el teu torn, Carl —vaig dir.

En Carl va abaixar els ulls i es va mirar les mans.

—Crec que necessito un glop —va dir.

—No! —vaig dir. Vaig agafar aire i em vaig tranquil·litzar—. Et necessito sobri. I necessito una corda de remolcar i un conductor que ho hagi fet abans. Shannon, que pots baixar al revolt i escampar-hi més sorra?

—Sí. —Va estirar una mà cap a mi i em vaig posar en tensió, perquè per un instant em vaig pensar que m’acariciaria la galta, però simplement me la va posar a l’espatlla—. Gràcies.

En Carl, que continuava assegut, semblava que s’acabés de despertar.

—Sí, és clar, gràcies! Gràcies! —Es va inclinar per sobre de la taula i em va agafar la mà—. Ens has salvat a la Shannon i a mi, i aquí em tens, rondinant i queixant-me com si això fos problema teu.

—I tant que és problema meu —vaig dir. I gairebé hauria dit alguna cosa grandiloqüent sobre que érem família i que estàvem junts en aquesta guerra, però vaig decidir que valia més esperar. Al capdavall, no feia més de mitja hora que m’ho havia estat muntant al llit amb la meva cunyada.

—Avui en Dan ha sortit amb l’artilleria pesant a l’editorial —va dir en Carl des de la cuina mentre jo era al rebedor canviant-me i preguntant-me quina mena de botes eren millors si hi havia gel a la paret de la muntanya—. Opina que en Voss Gilbert i el govern municipal són uns populistes i uns cagacalces. Que és una tradició que es va inaugurar sota el mandat d’en Jo Aas, però que llavors era una mica menys descarat.

—Té ganes que li clavin una pallissa —vaig dir, i vaig triar les antigues botes d’esquí del pare.

—De debò existeix algú que tingui ganes que li clavin una pallissa? —va preguntar en Carl, però jo ja era mig fora de la porta.

Em vaig dirigir cap al graner, on la Shannon estava omplint a palades de sorra una de les galledes de zenc.

—Encara aneu a fer banys de gel tres dies a la setmana tu i la Rita Willumsen? —li vaig preguntar.

—Sí.

—I només hi aneu vosaltres dues?

—Sí.

—Us pot veure algú?

—És a les set del matí i és fosc, així que… no.

—Quan hi torneu a anar?

—Demà.

Em vaig gratar la barbeta.

—Què estàs pensant? —em va preguntar.

Vaig mirar la sorra que s’escapava de la galleda a través del forat de bala.

—Estic pensant en com la pots matar.

Més tard aquell vespre, quan vaig haver repassat el pla amb en Carl i la Shannon per sisena vegada i en Carl va assentir amb el cap i tots dos vam mirar la Shannon, ella ens va plantejar les seves exigències:

—Si hi participo i ens en sortim, l’hotel s’haurà de reconstruir segons els meus plànols originals —va dir—. Fins al més mínim detall.

—Molt bé —va dir en Carl, després de pensar-s’ho una mica—. Faré tot el que pugui.

—No cal —va dir la Shannon—, perquè seré jo qui dirigirà les obres, no tu.

—Escolta…

—Això no és cap proposta de negociació, sinó un ultimàtum.

És probable que en Carl veiés el mateix que jo: que ho deia seriosament. Llavors es va girar cap a mi. Vaig arronsar les espatlles per indicar-li que amb això no el podia ajudar.

Va sospirar.

—D’acord, els Opgard no regategem. Si la cosa surt bé, la feina és teva, però espero poder aportar-hi alguna cosa.

—Ai, segur que ja et mantindrem ocupat —va dir la Shannon.

—Doncs llavors repassem el pla una altra vegada —vaig dir.

55

Eren les set del matí i a fora encara era de nit.

Anava de puntetes pel dormitori, que era a les fosques, mentre m’escoltava la respiració uniforme de la persona que dormia al llit de matrimoni. Em vaig aturar quan va cruixir el terra. Em vaig quedar quiet, parant l’orella. Cap interrupció del ritme. L’única llum procedia de la lluna a través d’una escletxa a les cortines. Vaig continuar, vaig posar els genolls contra el matalàs i em vaig esmunyir amb compte cap a la persona que dormia. Aquest costat del llit encara conservava l’escalfor de l’altra persona que havia estat allà. I no me’n vaig poder estar: vaig posar la cara contra el llençol, vaig inhalar aquella aroma de dona i de seguida —com amb un projector de cinema— van aparèixer les imatges d’ella i de mi. Despullats i suats per haver fet l’amor, però amb fam de més, sempre.

—Bon dia, estimat meu —vaig xiuxiuejar.

Vaig posar la pistola contra la templa de la persona que dormia.

La respiració es va aturar. Va emetre un parell de roncs forts, furiosos. I llavors va obrir els ulls.

—Dorms molt silenciosament per ser un home tan gras —vaig dir.

En Willum Willumsen va parpellejar un parell de vegades a la penombra, com si es volgués assegurar que allò no era un somni.

—Què significa això? —va preguntar amb la veu enterbolida.

—És la martellada final —vaig dir—. La fi. La mort.

—Què fas, Roy? Com has entrat?

—Per la porta del soterrani —vaig dir.

—Està tancada amb clau —va dir.

—Sí —em vaig limitar a dir.

Es va incorporar al llit.

—Roy, Roy, Roy. No vull que prenguis mal. Fot el camp i et prometo que ho oblidaré.

Li vaig pegar al dors del nas amb el canó de la pistola. Se li va esquinçar la pell i va començar a sagnar.

—No moguis les mans de l’edredó —vaig dir—. Deixa que ragi la sang.

En Willumsen es va empassar la saliva.

—Això d’aquí és una pistola?

—Correcte.

—Ja ho entenc. És una mena de repetició del que va passar l’altra vegada?

—Sí. Només que aquella vegada ens vam separar en vida.

—I ara?

—Ara no n’estaria tan segur. Has amenaçat de matar la meva família.

—És la conseqüència d’incomplir les condicions d’un préstec tan gran, Roy.

—Sí, i aquesta és la conseqüència de posar en marxa la conseqüència d’incomplir les condicions d’un préstec tan gran.

—Creus que hauria de deixar que els meus prestataris m’arruïnessin sense fer res? Ho creus de debò? —Hi havia més indignació que no por a la seva veu i no vaig poder evitar admirar en Willum Willumsen per la velocitat amb què era capaç de tocar de peus a terra, com se sol dir.

—No n’opino gaire res, d’aquest tema, Willumsen. Tu fas el que has de fer i jo faig el que he de fer.

—Si creus que aquesta és la manera de salvar en Carl, t’equivoques. En Poul farà la seva feina igualment. L’encàrrec no es pot anul·lar, perquè ara no tinc cap manera de contactar-lo.

—No, no la tens —vaig dir, i em va semblar que sonava com una citació fora de lloc de la història de la música pop quan vaig dir—: En Poul és mort.

En Willumsen va obrir de bat a bat aquells ulls grossos de calamar. Ara veia la pistola i, evidentment, la reconeixia.

—He hagut de tornar a baixar a Huken —vaig dir—. El Jaguar és damunt del Cadillac, tots dos de cap per avall. Estan aixafats i allò sembla un coi d’entrepà de cotxes antics. I el que queda del danès surt del cinturó de seguretat i sembla un refotut llom de porc farcit.

En Willumsen es va empassar la saliva.

Vaig agitar la pistola.

—L’he trobat atrapada entre la palanca de canvis i el sostre, i he hagut de desencallar-la d’una puntada de peu.

—Què vols, Roy?

—Vull que no matis ningú de la meva família, incloent-hi les cunyades.

—Fet.

—I després vull que cancel·lem el deute que en Carl té amb tu. I, a més, que ens concedeixis un altre préstec pel mateix import.

—Això no ho puc fer, Roy.

—He vist la còpia d’en Carl del contracte de préstec que vau signar vosaltres dos. Esbocinem la teva còpia i la seva ara i aquí, i signem el contracte d’un préstec nou.

—No pot ser, Roy. El contracte el té el meu advocat. I com segurament et deu haver explicat en Carl, es va signar en presència de testimonis, així que no pot desaparèixer sense més ni més.

—Quan dic que l’esbocinem, parlo metafòricament. Aquí tens un contracte de préstec que substitueix l’antic.

Vaig encendre el llum de la tauleta de nit amb la mà lliure, em vaig treure de la butxaca interior dos fulls A4 amb un contingut idèntic i els vaig dipositar a l’edredó davant d’en Willumsen.

—Aquí diu que el préstec es redueix de trenta milions a una suma molt més baixa. De fet, tan baixa com dues corones. També diu que el motiu de la reducció és que vas aconsellar personalment en Carl que retallés les despeses de l’assegurança de l’hotel i que, per tant, consideres que ets igual de responsable per la situació en què es troba en Carl. En resum: la seva desgràcia és la teva. A més, li concedeixes un nou préstec de trenta milions.

En Willumsen va remenar el cap enèrgicament:

—No ho entens. No tinc tants diners. N’he hagut de demanar per poder fer el préstec a en Carl. Si no els recupero, estic acabat. —En continuar, semblava plorós—. Tothom es pensa que guanyo diners a cabassos ara que la gent del poble està gastant tant, però tothom marxa a Kongsberg i a Notodden a comprar-se cotxes nous, Roy. No volen que els vegin ni de lluny en un dels meus de segona mà.

La papada de dalt del coll de la camisa del pijama de ratlles va tremolar una mica.

—I, malgrat això, l’has de signar —vaig dir, allargant-li el bolígraf que havia portat.

Vaig veure que recorria el full amb els ulls. Llavors em va mirar inquisitivament.

—Ja ens ocuparem dels testimonis i de la data després que l’hagis signat —vaig dir.

—No —va dir en Willumsen.

—No… a què?

—No el signaré. No em fa por morir.

—Potser no. Però et fa por fer fallida?

En Willumsen va assentir sense dir res. Llavors va riure breument.

—Recordes l’última vegada que vam estar en aquesta situació, Roy? I que et vaig dir que el càncer havia tornat? Mentia. Però ara ha tornat. No em queda gaire temps. Per això no puc perdonar un deute tan gran i, en qualsevol cas, no puc prestar-ne més. Vull deixar un negoci sanejat a la meva dona i als altres hereus. Ara és l’únic que importa.

Vaig assentir amb el cap durant una bona estona, perquè s’adonés que m’ho pensava bé.

—És una llàstima —vaig dir—. Una autèntica llàstima.

—Sí, oi? —va dir en Willumsen, i em va tornar els fulls amb el suplement que en Carl havia redactat al llarg de la nit.

—Doncs sí —vaig dir, sense agafar-li els fulls. En lloc d’això, vaig treure el telèfon—. Perquè aleshores hem de fer una cosa molt més dolorosa.

—Amb els tractaments a què m’he sotmès, em sembla que la tortura no m’afectarà gaire, Roy.

No li vaig contestar. Vaig teclejar «Shannon» i vaig obrir el FaceTime.

—Què? Matar-me? —En Willumsen ho va preguntar amb una entonació que subratllava l’evident idiotesa de matar una persona de qui vols esprémer diners.

—A tu, no —vaig dir, i vaig mirar la pantalla del telèfon.

Hi va aparèixer la Shannon. L’envoltava la foscor, però la llum de la càmera es reflectia gràcies a la neu que hi havia al llac de Budal glaçat. Parlava, però no amb mi, sinó amb algú darrere la càmera.

—Et puc fer un vídeo, Rita?

—I tant —vaig sentir que deia la Rita.

La Shannon va girar el telèfon i la Rita va aparèixer il·luminada per la llum incisiva de la càmera. Duia un abric i un barret de pells amb un casquet de bany blanc que sobresortia de sota. Li sortia baf de la boca en fer saltets amunt i avall al davant d’un forat quadrat al gel, prou ample perquè s’hi fiqués una persona i prou estret perquè la persona en qüestió es pogués agafar al gel d’ambdues bandes quan n’hagués de tornar a sortir. Al costat del forat hi havia una serra per a gel i el tros de gel que havien retallat.

—Matar la teva dona —vaig dir, i vaig posar la pantalla davant d’en Willumsen—. De fet, la idea me la va donar en Poul.

No dubtava que en Willumsen tingués càncer. Li vaig veure el dolor als ulls en adonar-se que podia perdre el que havia cregut que era imperdible. La dona que potser estimava més que a ell mateix i que era el seu únic consol, perquè el sobreviuria, viuria per ell. En aquell moment, em va saber greu per en Willumsen, de debò.

—S’ofegarà —vaig dir—. Accidentalment, és clar. La teva dona saltarà allà dins. Plop. I quan es disposi a pujar a la superfície, s’adonarà que el forat ja no hi és. Notarà que hi ha gel solt per sobre seu, s’adonarà que és la capa que han retallat i intentarà empènyer-la. Però a la Shannon només li caldrà continuar mantenint el peu damunt de la tapa de gel per aguantar-la, perquè la teva dona no tindrà res contra què agafar empenta amb els peus, només aigua. Aigua freda.

En Willumsen va sanglotar fluixet. Em complaïa, allò? Espero que no, perquè en aquest cas voldria dir que soc un psicòpata i, és clar, això no ho vol ser ningú.

—Començarem amb la Rita —vaig dir—. Després, si no signes, continuarem amb els teus altres hereus. La Shannon, que no descarta la possibilitat que la teva dona participés en el dictamen de la seva sentència de mort, està molt motivada per dur a terme la tasca.

A la pantalla, la Rita Willumsen s’havia tret la roba. Era evident que es congelava de fred, només faltaria, i la seva pell pàl·lida es veia aspra i blavenca sota aquella llum incisiva. Em vaig fixar que duia el mateix vestit de bany que quan vam sortir a remar pel llac aquell estiu. No semblava més gran, sinó més jove. Com si el temps ni tan sols fos circular, sinó que anés marxa enrere.

Vaig sentir el frec del bolígraf contra el full.

—Au —va dir en Willumsen, tirant els fulls i el bolígraf a l’edredó davant meu—. Ara atura-la!

Vaig veure que la Rita Willumsen es posava a la vora del forat. La mateixa postura que a la barca, com si tingués la intenció de capbussar-se.

—Abans has de signar tots dos exemplars —vaig dir sense apartar els ulls de la pantalla. Vaig sentir que en Willumsen agafava els fulls i escrivia.

Vaig examinar les signatures. Semblaven correctes.

En Willumsen va fer un crit i vaig mirar la pantalla. No havia sentit cap esquitxada. La Rita era bona. El tros de gel omplia la pantalla i vam veure una maneta bruna agafar-lo i aixecar-lo.

—Ja pots parar, Shannon. Ha signat.

Per un instant, va semblar que la Shannon posaria igualment el tros de gel al forat. Llavors, però, el va deixar anar al seu costat i un moment després va aparèixer la Rita entre l’aigua negrosa, com si fos una foca, amb els cabells llisos i brillants al volant de la cara riallera, enviant senyals de fum blancs amb l’alè cap a la llum de la càmera.

Vaig tallar la connexió.

—Bé, doncs —vaig dir.

—Bé, doncs —va dir en Willumsen.

Com que a l’habitació feia fred, m’havia anat ficant gradualment sota l’edredó, no amb tot el cos, però prou perquè el terme companys de llit no fos enganyós del tot.

—Suposo que ara marxaràs, oi? —va dir en Willumsen.

—Tant de bo fos així de fàcil —vaig dir.

—Què vols dir?

—Em sembla que el primer que faràs quan marxi és força evident, eh que sí? Trucaràs a un altre recaptador o a un assassí a sou i provaràs d’acabar amb la família Opgard abans no aconseguim lliurar aquest document al teu advocat. Quan t’adonis que no hi arribaràs a temps, ens denunciaràs a la policia per extorsió i negaràs la validesa del que acabes de signar. I negaràs també qualsevol coneixement de cap recaptador, és clar.

—Això creus?

—Doncs sí, Willumsen. Tret que em puguis convèncer del contrari.

—I si no puc?

Vaig arronsar les espatlles.

—La qüestió és intentar-ho.

En Willumsen em va mirar.

—Per això duus guants i un casquet de bany?

No li vaig contestar.

—Per no deixar empremtes dactilars ni cabells? —va continuar.

—No pensis en això, Willumsen. En comptes d’això, prova a veure si t’empesques una altra manera de resoldre l’assumpte.

—Mmm, a veure… —En Willumsen va plegar les mans dalt del pit, on sobresortia un bosc de pèls negres del pijama. Al silenci que va seguir, sentia el trànsit allà dalt a la carretera nacional. M’encantaven aquestes primeres hores del matí a la gasolinera. Ser allà quan un poblet es despertava per rebre un nou dia, quan la gent sortia a ocupar els seus llocs a la nostra petita maquinària social. Tenir la visió de conjunt, poder intuir la mà invisible que governava les activitats i que feia que tot marxés més o menys com ho havia de fer.

En Willumsen es va escurar el coll.

—No em posaré en contacte ni amb un recaptador ni amb la policia, perquè tots dos tenim massa a perdre si ho faig.

—Tu ja ho has perdut tot —vaig dir—. Només ho tens tot a guanyar. Au, vinga, que ets venedor de cotxes de segona mà, convenç-me.

—Mmm.

L’habitació es va tornar a quedar en silenci.

—Se t’esgota el temps, Willumsen.

—Leap of faith —va dir.

—Ara estàs provant de vendre el mateix cotxe defectuós dues vegades —vaig dir—. Au, vinga, que vas aconseguir endossar el Cadillac al meu pare i ens vas fer pagar a en Carl i a mi el que més endavant vam saber que era el doble del que costa un equip de busseig de segona mà a Kongsberg.

—Em cal una mica més de temps perquè se m’acudeixi alguna cosa —va dir en Willumsen—. Torna aquesta tarda.

—Per desgràcia —vaig dir—, ho hem de decidir abans no marxi d’aquí i abans no hi hagi prou llum perquè algú em pugui veure sortir. —Vaig alçar la pistola i l’hi vaig posar contra la templa—. De debò que voldria que hi hagués una altra sortida, Willumsen, perquè no soc cap assassí i, en certa manera, em caus bé. Sí, de debò que sí. Però en aquest cas has de ser tu qui m’ensenyi aquesta altra sortida, perquè jo no la veig. Tens deu segons.

—Això és molt injust —va dir en Willumsen.

—Nou —vaig dir—. És injust que et doni l’oportunitat d’argumentar a favor de la teva vida, quan la Shannon ni tan sols la va tenir? És injust que t’arrabassi els últims mesos de vida que et queden en comptes de tots els anys de vida que li queden a la teva dona? Vuit.

—Potser no, però…

—Set.

—Em dono per vençut.

—Sis. Vols que m’esperi fins a acabar el compte enrere o…?

—Tothom vol viure el màxim de temps possible.

—Cinc.

—Em vindria de gust un cigar.

—Quatre.

—Deixa’m que agafi un cigar, va.

—Tres.

—Són allà al calaix de l’escriptori. Deixa’m…

L’esclafit va ser tan fort que semblava que algú m’hagués clavat un objecte punxegut als timpans.

Evidentment, he vist al cinema que aquesta mena de trets al cap sempre acaben amb cascades de sang per tota la paret, però, sincerament, em vaig sorprendre en veure que era així de debò.

En Willumsen es va desplomar al llit d’esquena, amb el que s’assemblava a una expressió d’ofensa a la cara, potser perquè li havia furtat dos segons de vida. Just després vaig notar que el matalàs es mullava i vaig sentir olor de merda. No el treuen gaire a les pel·lícules, el fet que els esfínters del mort obren les rescloses.

Vaig ficar la pistola a la mà d’en Willumsen i em vaig aixecar del llit. Com que quan treballava a la gasolinera d’Os no sols llegia la revista Illustrert Vitenskap, sinó també True Crime, a més del casquet de bany i els guants, m’havia enganxat amb cinta adhesiva els camals dels pantalons als mitjons i les mànigues de la jaqueta als guants, de manera que no caiguessin pèls i deixessin restes d’ADN al lloc dels fets per a la policia, si això s’investigués com a assassinat.

Em vaig afanyar a baixar les escales del soterrani, vaig agafar una pala que hi havia allà, vaig deixar la porta sense tancar amb clau i vaig travessar el jardí marxa enrere, tapant a palades les petjades de les botes que anava deixant a la neu al meu pas. Vaig recórrer el camí que baixa fent pendent cap al llac de Budal. Allà no hi havia gaires cases. Vaig llençar la pala a dins d’un contenidor d’escombraries que hi havia a l’entrada de vehicles d’una casa quadrada acabada d’edificar. Llavors vaig notar que tenia les orelles gelades, vaig recordar que duia una gorra de llana a la butxaca i me la vaig posar a sobre del casquet de bany. Vaig continuar fins a un dels molls petits. Havia aparcat el Volvo darrere dels coberts de les barques. Vaig donar una ullada al gel. Allà fora es banyaven dues de les tres dones de la meva vida. I jo havia assassinat el marit d’una d’elles. Curiós. El cotxe encara estava tebi i va arrencar sense problemes. Em vaig dirigir a Opgard. Eren dos quarts de vuit i encara era fosc com una gola de llop.

Aquella mateixa tarda la notícia es va emetre per la ràdio nacional.

«S’ha trobat un home mort a casa seva al municipi d’Os, a Telemark. La policia considera que la mort és sospitosa».

La notícia de la mort d’en Willumsen va caure com una maçada al poble. Crec que és una imatge adient. M’imagino que el xoc va ser més gran que quan es va cremar l’hotel, que la gent va quedar d’allò més afectada emocionalment perquè aquell venedor de cotxes de segona mà astut, agradable, esnob i trempat que sempre havia estat allà havia marxat per sempre. Segur que se’n parlava a totes les botigues i cafeteries, a totes les cantonades i entre les quatre parets de totes les cases. Fins i tot la gent que em vaig trobar que sabia que el càncer d’en Willumsen havia tornat anaven amb el cor encongit per la pena.

Les dues nits següents vaig dormir malament. No perquè tingués remordiments de consciència. Havia intentat de debò ajudar en Willumsen a salvar-se, però, com a jugador d’escacs, com pots ajudar el teu adversari quan li has fet escac i mat? Senzillament, no és la teva jugada. No, hi havia un altre motiu ben diferent. Tenia la sensació inquietant que havia oblidat alguna cosa, que hi havia alguna cosa essencial en què no havia pensat quan planejava l’assassinat. Simplement no era capaç de concretar què podia ser.

El tercer dia després de la mort d’en Willumsen, dos dies abans del funeral, vaig saber en quin punt l’havia cagat.

56

Eren les onze del matí quan en Kurt Olsen es va aturar amb el cotxe davant de casa.

Darrere seu venien dos cotxes més. Matrícules d’Oslo.

—Si que està relliscós el revolt aquell —va dir en Kurt, que esclafava una burilla fumejant a terra quan vaig obrir la porta de l’entrada—. Que hi esteu fent una pista de gel o què?

—No —vaig dir—. Hi aboquem sorra. Se n’hauria d’encarregar l’ajuntament, però ho fem nosaltres.

—Ara no reprendrem aquest debat —va dir en Kurt Olsen—. Et presento la Vera Martinsen i en Jarle Sulesund, de la Kripos.[2] —Darrere d’ell hi havia una dona amb uns pantalons negres i una jaqueta curta del mateix teixit i un home amb aspecte de pakistanès o d’indi—. Tenim una pila de preguntes, així que deixa’ns passar.

—Ens demanàvem si li podríem fer unes quantes preguntes —el va interrompre la dona, la Martinsen—. Si li va bé. I si ens permet que entrem. —Va mirar en Kurt. Després a mi. Va somriure. Mitja melena rossa recollida en una trena, cara ampla, espatlles amples. Vaig suposar que jugava a handbol o que feia esquí de fons. No perquè només mirant algú se sàpiga quin esport practica, sinó perquè aquests són els esports més populars entre les dones i tens més possibilitats d’encertar si tens en compte les xifres reals que no la teva intuïció exagerada. Allà palplantat pensava en aquestes minúcies irrellevants. I, en mirar la Martinsen, em vaig adonar que hauria de fer un esforç si no volia que se’m mengés viu, com se sol dir. Però bé, nosaltres també estàvem preparats.

Vam entrar a la cuina, on ja seien en Carl i la Shannon.

—Voldríem parlar amb tots vostès —va dir la Martinsen—. Però preferim fer-ho d’un en un.

—Podeu pujar al nostre antic quarto, mentrestant —vaig dir com qui no vol la cosa, i vaig veure que en Carl entenia quina era la meva intenció: que sentissin les preguntes i les respostes, de manera que ens poguéssim assegurar que estàvem tan sincronitzats com quan vam assajar la història que havíem d’explicar en cas que ens interrogués la policia.

—Un cafè? —vaig preguntar quan en Carl i Shannon van haver sortit.

—No, gràcies —van dir la Martinsen i en Sulesund, sufocant el «sí» d’en Kurt.

N’hi vaig servir un a en Kurt.

—La Kripos m’ajuda en la investigació de l’assassinat d’en Willumsen —va dir en Kurt, i vaig veure que la Martinsen posava els ulls en blanc a en Sulesund—. La qüestió és que difícilment es tracta d’un suïcidi, sinó d’un assassinat. —L’Olsen va pronunciar la paraula «assassinat» en to de baix profund, la va deixar penjant a l’aire perquè fes el seu efecte i em va mirar com si volgués comprovar si reaccionava d’alguna manera abans de continuar—. Un assassinat que s’ha intentat camuflar com a suïcidi. Un truc més vell que l’anar a peu.

Em semblava haver llegit exactament aquesta frase en un article de la True Crime.

—Però l’assassí no ens ha enganyat. És cert que en Willumsen tenia agafada l’arma del crim, però no tenia restes de pólvora a la mà.

—Restes de pólvora —vaig repetir, com si paladegés aquelles paraules.

En Sulesund es va escurar el coll.

—Tècnicament, no són sols restes de pólvora. Es diu GSR, que ve de gunshot residue. Són partícules diminutes de bari, plom i unes quantes substàncies químiques més procedents de la munició i de l’arma que s’enganxen a la majoria de coses que es troben en un radi de mig metre quan es dispara un tret. Es fixen a la pell i a la roba, i són d’allò més difícils de treure. Per sort. —Va riure ràpidament i es va posar bé les ulleres de muntura d’acer que duia—. Són invisibles, però, afortunadament, hem portat els instruments.

—Sigui com vulgui —el va interrompre en Kurt—, a en Willumsen no li hem trobat ni rifa ni rafa. Ho entens?

—Ho entenc —vaig dir.

—A més, resulta que la porta del soterrani era oberta i la Rita estava seguríssima que estava tancada amb clau. Per tant, suposem que es va obrir amb un rossinyol. L’assassí també va remoure la neu amb una pala per ocultar les petjades al jardí quan va marxar. Vam trobar la pala, que la Rita va identificar, en un contenidor d’escombraries molt a prop.

—Òndia, tu —vaig dir.

—Sí —va dir en Kurt—. I tenim la sospita de qui és l’autor del crim.

No li vaig replicar.

—No tens curiositat per saber qui? —En Kurt em va observar amb aquella mirada idiota com de raigs X.

—I tant, però heu de guardar el secret de sumari, oi?

En Kurt es va girar cap als dos de la unitat d’investigacions criminals i va fer una rialleta.

—Això és una investigació d’assassinat, Roy. Donem i ens guardem la informació segons convingui per a la investigació.

—Ja.

—Amb un assassinat tan professional com aquest que tenim al davant, el nostre focus d’interès és un cotxe. En concret, un Jaguar antic amb matrícula danesa que s’ha observat a la rodalia i que sospito que pot pertànyer a un recaptador professional.

«Que tenim al davant». «El nostre focus d’interès». Collons, feia que semblés que nedava en casos d’assassinat. Òbviament, la sospita de l’existència del recaptador no era cosa seva, sinó un assumpte que es comentava arreu del poble des de feia anys.

—Per tant, hem parlat amb la policia criminal danesa i els hem enviat l’arma i el projectil. Han trobat una concordança amb un assassinat de fa nou anys a Århus. No van resoldre mai aquell cas, però un dels sospitosos tenia un Jaguar E-Type antic de color blanc. Es diu Poul Hansen i és sabut que opera de recaptador. —En Kurt es va girar despectivament cap a la gent de la Kripos—. Té un Jaguar, però és massa garrepa per desfer-se de l’arma del crim. No és una cosa típicament danesa?

—Em pensava que era típicament sueca —va dir la Martinsen sense fer cap mena d’expressió.

—O islandesa —va dir en Sulesund.

En Kurt es va tornar a girar cap a mi:

—Has vist aquest Jaguar últimament, Roy? —Ho va dir despreocupadament. Massa despreocupadament. Tan despreocupadament que em vaig adonar que allò era una finta, que m’intentava fer caure al parany, que volia que cometés un error. Sabien més del que feien veure. No tant, però, per no provar d’enganyar-me. Per tant, els faltava alguna cosa. Òbviament, el que més em venia de gust era dir que no havia vist aquell cotxe i sentir-los donar-me les gràcies i marxar, però llavors hauríem caigut en la trampa. Perquè havien vingut per un motiu. I aquest motiu era el Jaguar. Ara havia de vigilar i, instintivament, sabia que la persona amb qui més havia de vigilar era amb la dona, la Martinsen.

—He vist el Jaguar —vaig dir—. Va ser aquí.

—Aquí? —va dir la Martinsen fluixet, i va posar el seu telèfon al meu davant a la taula—. Té cap inconvenient que ho enregistrem, Opgard? Només perquè no oblidem res del que ens vulgui explicar.

—No, i ara, endavant —vaig dir. Suposo que la seva educació en parlar era contagiosa.

—A veure —va fer en Kurt, posant els colzes a taula i inclinant-se cap a mi—. Què feia aquí en Poul Hansen?

—Extorsionar en Carl —vaig dir.

—Ah, sí? —va fer en Kurt, clavant-me els ulls. Vaig veure, però, que la Martinsen havia començat a recórrer l’habitació amb la mirada, com si busqués alguna cosa. Una cosa diferent d’allò evident que tenien davant dels ulls i que, en tot cas, estaven enregistrant. Es va aturar a la xemeneia.

—Va dir que aquesta vegada no era a Os per recaptar diners per a en Willumsen, sinó d’en Willumsen —vaig dir—. Semblava força disgustat, per dir-ho d’alguna manera. Pel que sembla, en Willumsen li devia diners d’uns quants encàrrecs. I ara li havia dit que estava amb una mà al davant i una altra al darrere.

—En Willumsen, amb una mà al davant i una altra al darrere?

—Quan es va cremar l’hotel, en Willumsen va decidir oblidar-se dels diners que li devia en Carl. Eren molts diners, però després de l’incendi en Willumsen se sentia còmplice de les decisions que s’havien pres i que havien comportat costos addicionals.

Havia d’anar amb compte amb aquest assumpte. Els de ca l’Opgard encara érem els únics del poble que sabíem que l’obra no estava assegurada contra incendis. Els únics vius, en qualsevol cas. Tanmateix, deia la veritat, perquè els documents de la cancel·lació del préstec antic i de la concessió del nou ara estaven en mans de l’advocat d’en Willumsen i resistirien l’escrutini públic.

—A més, en Willumsen tenia càncer i difícilment li quedava gaire de vida —vaig dir—. Així que suposo que volia deixar per a la posteritat que havia contribuït generosament a la construcció de l’hotel i que no el van aturar les complicacions econòmiques derivades de l’incendi.

—Un moment —va dir en Kurt—. Qui devia diners a en Willumsen? En Carl o la societat propietària de l’hotel?

—És complicat —vaig dir—. Ho hauràs d’aclarir amb en Carl.

—No som de la unitat de delictes econòmics. Continuï —va dir la Martinsen—. En Poul Hansen va exigir a en Carl el pagament dels diners que en Willumsen li devia?

—Sí, però, és clar, nosaltres no teníem diners, només el deute condonat. I encara no ens havien pagat el nou préstec. Ens el pagaran d’aquí a dues setmanes.

—Òndia, tu —va dir en Kurt inexpressivament.

—I què va fer en Poul Hansen després d’això? —em va preguntar la Martinsen.

—Es va donar per vençut i va marxar amb el cotxe.

—Quan va ser això? —Les seves preguntes eren ràpides i estaven pensades per accelerar també el ritme de les respostes. Som així de fàcils de programar. Em vaig humitejar els llavis.

—Això va ser abans o després de l’assassinat d’en Willumsen? —va amollar en Kurt, que havia perdut la paciència. I quan la Martinsen es va girar cap a ell, li havien desaparegut la calma i el somriure de la cara. Si les mirades matessin, en Kurt hauria caigut fulminat. Ara ja sabia què tenien a la faixa, com se sol dir. La cronologia. Sabien alguna cosa de la visita d’en Poul Hansen aquí a Opgard.

A la història que ens havíem empescat, en Poul Hansen no havia vingut a Opgard el dia abans de l’assassinat, tal com va fer en realitat, sinó just després del fet, per exigir a en Carl els diners que no li havia aconseguit esprémer a en Willumsen. Perquè només una seqüència com aquesta podia explicar que en Poul Hansen hagués mort en Willumsen i, a més, hagués acabat amb el seu Jaguar al fons de Huken. El rampell d’en Kurt, però, havia estat el crit del corb que necessitava. Vaig prendre una decisió i esperava que en Carl i la Shannon s’ho estiguessin escoltant bé per la xemeneia i comprenguessin com canviava la nostra història.

—Va ser el dia abans que matessin en Willumsen —vaig dir.

La Martinsen i en Kurt van bescanviar mirades.

—Concorda més o menys amb el moment en què en Simon Nergard ens ha dit que va veure un Jaguar E-Type passar per davant de la seva granja per la carretera que puja aquí dalt i que no va enlloc més —va dir la Martinsen.

—I al solar de l’hotel —vaig dir.

—Però va venir aquí?

—Sí.

—Llavors resulta estrany que en Simon Nergard digui que no va veure tornar a baixar el Jaguar.

Vaig arronsar les espatlles.

—Ah, és clar, el Jaguar és blanc i hi ha molta neu —va dir la Martinsen—. O què, si no?

—Pot ser —vaig dir.

—Ajudi’ns, vostè que en sap, de cotxes. Per què en Simon Nergard no el va veure ni el va sentir?

Era bona. I no es donava per vençuda.

—Un trasto esportiu com aquest se sent fàcilment quan puja costa amunt amb una marxa curta, oi? Però no quan circula costa avall si el conductor posa el cotxe en punt mort. Creu que en Hansen va fer això, passar per davant de can Nergard en silenci?

—No —vaig dir—. S’ha de frenar massa als revolts i el Jaguar és un vehicle força pesant. A més, a la gent que duu aquesta mena de cotxes no li agrada circular en punt mort, no són de la mena dels que estalvien gasolina. Al contrari, els agrada sentir els seus motors. Si he de conjecturar res, diria que en Simon Nergard estava assegut al vàter cagant.

Vaig aprofitar el silenci que es va fer per rascar-me l’orella.

Llavors la Martinsen em va fer un assentiment amb el cap gairebé imperceptible, com el que fa un boxejador a un altre que li ha calat la finta. Aquesta finta era fer que els ajudés amb una mica massa d’entusiasme a explicar per què en Simon no havia vist el Jaguar i, amb això, revelar que era important per a mi que creguessin que el Jaguar havia passat per davant de can Nergard i havia tornat al poble. Però per què? La Martinsen va comprovar que el telèfon enregistrava bé la conversa i en Kurt es va apressar a intervenir:

—Quan vas saber que en Willumsen era mort, com és que no vas dir res del recaptador?

—Perquè tothom deia que era un suïcidi —vaig dir.

—I no et va semblar estrany que allò passés precisament quan et vas assabentar que estava amenaçat de mort?

—El recaptador no va dir res de cap amenaça de mort. En Willumsen tenia càncer i l’alternativa potser eren mesos de dolor. He vist el meu oncle Bernard morir de càncer, així que no, no em va semblar tan estrany.

En Kurt va agafar aire per continuar, però la Martinsen li va indicar amb la mà que ja n’hi havia prou i va callar.

—I en Poul Hansen no ha estat aquí des de llavors? —em va preguntar la Martinsen.

—No —vaig dir.

Vaig veure que em seguia la mirada fins a la xemeneia.

—Segur?

—Sí.

Tenien alguna cosa més, però què? Què? Vaig veure que en Kurt joguinejava inconscientment amb la funda de cuir del telèfon mòbil que duia enganxada al cinturó. Fins i tot semblava del mateix tipus que la que feia servir el seu pare. El telèfon mòbil. Un altre cop això. Era el que m’havia mantingut despert, el que havia oblidat, l’error que no trobava.

—Perquè… —va començar la Martinsen, i en aquell mateix instant ho vaig saber.

—A veure, no —la vaig interrompre, i li vaig fer el que esperava que semblés un somriure avergonyit—. De fet, el matí que va morir en Willumsen, em vaig despertar pel so d’un Jaguar. El cotxe, és clar, no l’animal.

La Martinsen va callar un moment i em va mirar inexpressivament.

—Continuï —va dir.

—Amb les marxes curtes fa un soroll força distintiu, rugeix com un gran felí, com… Bé, suposo que com un jaguar.

La Martinsen semblava impacient, però em vaig prendre el meu temps. Sabia que en aquest camp de mines el mínim pas en fals es castigaria de manera implacable.

—Però quan em vaig despertar del tot, el soroll ja no hi era. Vaig descórrer les cortines i mig esperava veure el Jaguar. A fora encara era de nit, però allà no hi havia cap cotxe, l’hauria vist. Així que vaig pensar que ho havia somiat.

La Martinsen i en Kurt es van tornar a mirar. Era evident que el tal Sulesund no participava en aquesta part de la investigació. Probablement era el que s’anomena un tècnic forense. Per tant, jo encara no sabia per què els havia acompanyat. Em feia la sensació, però, que ho esbrinaria aviat. Bé. Almenys els havia explicat una història que tindria sentit fins i tot si trobaven el Jaguar a Huken. Llavors semblaria que en Poul Hansen havia pujat cap aquí el matí després de l’assassinat, potser per tornar a intentar extorsionar-nos, que els pneumàtics d’estiu no s’havien adherit bé al revolt de les Cabres i que havia lliscat per la vora del precipici i s’havia estimbat a Huken sense que ningú se n’hagués adonat. Vaig agafar aire. Vaig estudiar la possibilitat d’aixecar-me per agafar cafè, perquè notava que en necessitava, però em vaig quedar assegut.

—El motiu de la pregunta és que hem invertit una mica de temps a buscar el número de telèfon mòbil d’en Hansen —va dir la Martinsen—. No tenia cap número registrat al seu nom, suposem que per la seva ocupació. Però hem revisat les estacions base de la zona i han captat senyals només d’un telèfon amb número danès els últims dies. Quan hem mirat quines estacions base han rebut senyals d’aquest número danès, coincidien amb els testimonis que tenim d’haver vist el Jaguar. El que és estrany és que si ens mirem el període al voltant de l’assassinat, és a dir, més o menys des del moment en què els va visitar a vostès, el telèfon s’ha trobat a la mateixa zona molt limitada d’una sola estació base. Aquesta. —La Martinsen va dibuixar un cercle a l’aire amb el dit índex—. I per aquesta zona no hi viu ningú altre, només vostès aquí a Opgard. Com s’ho explica?

57

La dona de la Kripos —probablement tenia una graduació més formal— havia arribat finalment al quid de la qüestió. El telèfon mòbil. Evidentment, el danès tenia telèfon mòbil. Jo tan sols havia oblidat pensar-hi quan preparàvem el pla i ara la Martinsen havia rastrejat aquell mòbil fins a una petita zona al voltant de la nostra granja. Exactament el mateix que va passar aquella vegada amb el telèfon d’en Sigmund Olsen. Com punyeta podia haver fet la mateixa espifiada dues vegades? Ara havien constatat que el telèfon del recaptador s’havia trobat als encontorns d’Opgard abans, durant i després de l’assassinat d’en Willum Willumsen.

—A veure —va dir la Martinsen, i va repetir—: com s’ho explica?

Era com un d’aquells videojocs en què una pila d’objectes venen volant cap a tu a diferents velocitats i amb diversos patrons de moviment i saps que només és qüestió de temps que acabis xocant almenys amb un d’ells i que s’acabi la partida. Em costa molt estressar-me, però ara em suava l’esquena. Vaig arronsar les espatlles i, a la desesperada, vaig provar de semblar relaxat:

—Com s’ho expliquen, vostès?

Suposo que, a la Martinsen, la meva pregunta li va semblar retòrica, com se sol dir, i no hi va fer cas. Es va inclinar endavant a la cadira per primera vegada.

—No va marxar mai d’aquí, en Poul Hansen, després de venir? Va passar la nit aquí? Resulta que no l’ha allotjat ningú amb qui hem parlat, ni la pensió ni ningú, i la calefacció del vell Jaguar és força fluixeta, així que hauria fet massa fred per dormir al cotxe aquella nit.

—Probablement es va quedar a l’hotel —vaig dir.

—A l’hotel?

—És broma. Vull dir que probablement va anar amb el cotxe a les ruïnes de l’incendi i es va ficar en una de les barraques dels treballadors, que ara són buides. Si s’ho manega tan bé per obrir panys amb un rossinyol, li devia resultar d’allò més fàcil.

—Però el telèfon mòbil indica…

—El solar de l’hotel és just passat aquest turó —vaig dir—. A la mateixa zona de l’estació base que nosaltres. Oi que sí, Kurt? També vas buscar un telèfon mòbil per aquí fa temps.

En Kurt Olsen es va xuclar el bigoti i em va mirar amb un gest als ulls que s’assemblava a l’odi. Es va girar cap als dos agents de la Kripos i va assentir breument amb el cap.

—En aquest cas, voldria dir —va dir la Martinsen sense apartar els ulls de mi— que es va deixar el telèfon en aquesta barraca dels treballadors quan va marxar a matar en Willumsen. I que encara és allà. Pots demanar reforços, Olsen? Sembla que haurem d’aconseguir un manament d’escorcoll per a les barraques, doncs. I, pel que sembla, hi haurà molt per escorcollar.

—Bona sort —vaig dir, i em vaig aixecar.

—Ai, és que no hem acabat del tot —va dir en Kurt amb un somriure.

—Doncs tu diràs —vaig dir, i em vaig tornar a asseure.

En Kurt es va bellugar a la cadira, com si em volgués indicar que es posava encara una mica més còmode.

—Quan vam preguntar a la Rita si podia ser que en Poul Hansen tingués la clau de la porta del soterrani, ens va dir que no. Però vaig veure que se li crispava la cara i fa tant de temps que soc policia que soc capaç de llegir una mica les cares que fa la gent, així que la vaig pressionar i llavors va admetre que una vegada et va donar aquesta clau, Roy.

—Doncs sí —em vaig limitar a dir. Estava cansat.

En Kurt s’havia tornat a inclinar cap endavant ajudant-se amb els colzes.

—Així que la pregunta és si li vas donar la clau a en Poul Hansen. O si tu mateix vas entrar amb la clau a can Willumsen el matí de la seva mort.

Vaig haver de sufocar un badall. No perquè estigués cansat, sinó perquè el cervell necessitava més oxigen, suposo.

—Què nassos us fa pensar una cosa així?

—Només és una pregunta.

—Per què hauria d’assassinar en Willumsen, jo?

En Kurt es va xuclar el bigoti i va mirar la Martinsen, que li va donar el vistiplau per continuar:

—Una vegada, la Grete Smitt em va explicar que tu i la Rita Willumsen us vèieu allà dalt a la cabana d’en Willumsen. I quan l’hi vaig mencionar a la Rita Willumsen després que m’expliqués allò de la clau del soterrani, també ho va admetre.

—I què?

—I què? Sexe i gelosia. Són els dos mòbils d’assassinat més habituals a tots els països industrialitzats.

Això també ho havia tret de la revista True Crime, si no m’equivoco. Aquest cop no vaig aconseguir sufocar el badall.

—No —vaig dir amb la boca ben oberta—. No vaig matar en Willumsen, és clar.

—No —va dir en Kurt—. Perquè ens acabes d’explicar que estaves roncant al llit aquí en el moment de l’assassinat d’en Willumsen, és clar. És a dir, entre dos quarts de set i dos quarts de vuit del matí?

En Kurt tornava a joguinejar amb la funda del telèfon. Era com tenir un apuntador. I ara me n’adonava: també havien comprovat els moviments del meu telèfon mòbil.

—No, em vaig alçar del llit —vaig dir—. Llavors vaig baixar amb el cotxe a un dels molls del llac de Budal.

—Sí, tenim un testimoni que creu haver vist un Volvo com el teu per allà just abans de les vuit. Què hi feies, allà?

—Vaig anar a espiar les nimfes del llac.

—Què?

—Després de despertar-me i creure haver sentit el Jaguar, vaig recordar que la Shannon i la Rita anaven a banyar-se al gel, però no sabia exactament a on. Per tant, vaig suposar que seria en algun lloc en línia recta entre la cabana d’en Willumsen i el llac. Vaig aparcar al costat d’un dels coberts i les vaig buscar, però era fosc i no les vaig trobar.

Vaig veure que a en Kurt gairebé li implosionava la cara, com quan surt l’aire d’una pilota de platja.

—Alguna cosa més? —vaig preguntar.

—Per si de cas, comprovarem si té GSR a les mans —va dir la Martinsen, encara sense gaire expressivitat. Tanmateix, el seu llenguatge corporal havia canviat. Havia abandonat aquell posat tens i hipersensible, que potser només perceps si has fet esports de combat o t’has barallat al carrer. Potser ni tan sols n’era conscient, però al seu interior havia arribat a la conclusió que jo no era l’enemic i es va anar relaxant, gairebé de manera imperceptible.

Va fer entrada el tècnic forense Sulesund, que va obrir la bossa que duia. Va treure un ordinador i un objecte que s’assemblava a un eixugacabells.

—XRF analyzer —va dir, i va obrir l’ordinador—. Només li he d’escanejar la pell i tindrem el resultat de seguida. Però primer he de connectar això al programa d’anàlisi.

—D’acord. Mentrestant, pujo a buscar en Carl i la Shannon, perquè també puguin parlar amb ells? —vaig preguntar.

—Perquè et puguis fregar bé les mans abans? —va preguntar en Kurt Olsen.

—Gràcies, però no ens cal parlar amb els altres —va dir la Martinsen—. Per ara, tenim el que necessitem.

—Doncs ja estic preparat —va dir en Sulesund.

Em vaig arromangar la camisa i vaig alçar les mans davant d’ell mentre m’escanejava com si fos un producte de la botiga de la gasolinera.

En Sulesund va connectar l’eixugacabells a l’ordinador amb un cable USB i va teclejar alguna cosa. Vaig veure que en Kurt escrutava amb tensió la cara del tècnic forense. Fins i tot vaig notar que la Martinsen m’observava mentre jo mirava per la finestra i pensava que encara sort que havia cremat els guants juntament amb la resta de la roba que havia dut aquell matí. I que m’havia de recordar de rentar la camisa ensagnada que havia dut la nit de Cap d’Any perquè estigués neta per al funeral.

—Està net —va dir en Sulesund.

Em semblava sentir en Kurt Olsen renegant dintre seu.

—Bé —va dir la Martinsen, aixecant-se—, gràcies per la seva cooperació, Opgard. Espero que no li hagi semblat massa desagradable. És que ens hi hem d’esforçar molt, en els casos d’assassinat.

—Fan la seva feina —vaig dir, mentre m’abaixava la màniga de la camisa—. Això s’ha de respectar, només faltaria. I… —Em vaig ficar una bosseta de snus a la boca, vaig mirar en Kurt Olsen i vaig dir amb total sinceritat—: Espero de debò que trobin en Poul Hansen.

58

D’una manera estranya, el funeral d’en Willum Willumsen també semblava el funeral de la SC Hotel Spa d’Alta Muntanya Os.

Va començar amb el parlament commemoratiu d’en Jo Aas.

—I no permeteu que nosaltres caiguem en la temptació, ans deslliureu-nos de qualsevol mal —va dir. Llavors va explicar com, de gota en gota, el difunt havia posat els fonaments d’un negoci que havia resultat viable perquè ocupava un lloc natural a la societat local. Era i és una resposta a una necessitat real de les persones que vivim aquí, va dir l’Aas—. Tothom coneixia en Willum Willumsen com a home de negocis implacable, però íntegre. Feia diners allà on es podien fer i mai no tancava cap acord si no creia que hi sortiria guanyant. Però respectava aquests acords, fins i tot quan el vent canviava de direcció i els guanys esdevenien pèrdues. Sempre. I aquesta és la mena d’integritat cega que defineix un home, la prova definitiva que té tremp.

En aquell punt, la mirada gèlida d’en Jo Aas estava fixa en en Carl, que seia al meu costat a la segona bancada de l’església d’Os, que era plena de gom a gom.

—Per desgràcia, em sembla que no tots els homes de negocis que hi ha avui dia aquí al poble estan a l’altura dels principis que seguia en Willum.

No vaig mirar en Carl, però era com si sentís l’escalfor de l’enrojolament de vergonya que li cremava a la cara.

Suposo que en Jo Aas va escollir precisament aquella ocasió per destrossar la imatge del meu germà petit perquè sabia que era una tribuna immillorable per a allò que volia dir. I ho volia dir perquè encara l’impulsava el mateix: volia establir l’ordre del dia. Uns dies abans, en Dan Krane havia publicat un editorial dedicat als equips de govern municipal actuals i anteriors en què descrivia en Jo Aas com un polític que tenia com a talent més destacat badar bé les orelles i entendre allò que sentia i llavors ajustar les seves jugades de manera que —com per art de màgia— semblessin el terme mitjà dels punts de vista de totes les parts implicades. Era així com sempre havia aconseguit que s’acceptessin totes les seves propostes, cosa que creava la impressió de ser un líder poderós. No obstant això, en realitat, tan sols s’acomodava al seu públic o merament seguia el corrent. «És el gos qui belluga la cua o és la cua, que belluga el gos?», va escriure en Dan Krane.

Òbviament, allò havia desfermat un gran enrenou. Perquè com gosava aquell nouvingut insolent atacar el seu propi sogre, l’estimat exalcalde, el seu Gerhardsen local, el seu polític estrella? El diari havia rebut un munt de cartes al director, tant en paper com a la xarxa, que en Dan Krane havia contestat dient que allò no era en absolut una crítica a en Jo Aas. Perquè no era la idea de la democràcia que el poble estigués representat? I que potser hi havia un representant i un demòcrata més autèntic que un polític que era capaç d’interpretar la disposició del poble i girar-se d’allà d’on ve el vent? I, en certa manera, ara s’il·lustrava l’argument d’en Krane, perquè el que sentíem des del púlpit no era en Jo Aas, sinó l’eco de tot un poble transmès per aquell que sempre interpretava i transmetia el que ells, la majoria, pensaven. I és que fins i tot per a les persones a qui s’adreçava el missatge, és a dir, per als Opgard, havia estat impossible no adonar-se que la gent parlava. Potser s’havia filtrat que en Carl havia perdut el control del projecte de l’hotel després d’haver acomiadat els contractistes principals. Que tenia dificultats amb les finances, que les havia tapat amb préstecs personals que havia mantingut en secret i que els comptes no donaven la imatge real. Que l’incendi podia haver estat el cop de gràcia. De moment, potser no hi havia ningú que tingués res concret, però era la suma dels detallets coneguts per certes persones aquí i allà el que creava una imatge que no agradava a ningú. Tanmateix, en Carl havia estat d’allò més optimista a la tardor, proclamant als quatre vents que tot tornava a estar ben encarrilat, i evidentment això era el que la gent del poble volia sentir ara que ja havien invertit en el projecte.

I ara en Willum Willumsen havia estat assassinat per un recaptador, si ens havíem de creure la premsa que havia envaït el poble. Què significava, això? Hi havia qui pensava que devia un munt de diners a algú. Es rumorejava que en Willumsen havia invertit més diners en l’hotel que els altres, que havia concedit grans préstecs. Per tant, era aquest assassinat la primera esquerda als fonaments, el presagi que tot plegat se n’aniria en orris? En Carl Opgard, aquell emprenedor astut amb l’encant d’un predicador, havia tornat al seu poble natal i els havia estafat a tots amb el seu castell en l’aire?

Quan sortíem de l’església, vaig veure la Mari Aas agafada del braç del seu pare. L’habitual resplendor càlida i fosca de la seva cara ara semblava pàl·lida en contrast amb l’abric negre que duia.

No hi havia ni rastre d’en Dan Krane.

Els mateixos familiars amb vestits que els anaven balders que havien tret el taüt el van introduir al cotxe fúnebre, que va marxar mentre érem allà drets i ens el miràvem amb una espècie de cara de devoció.

—No el cremaran ara —va dir una veu, fluixet. Era la Grete Smitt, que de cop i volta era al meu costat—. La policia vol tenir el cadàver el màxim de temps possible per si de cas sorgeix res que hagin de comprovar. Només els han deixat el cos per al funeral i ara tornarà directament a la cambra frigorífica.

No vaig apartar els ulls del cotxe fúnebre, que anava tan a poc a poc que semblava que estava parat mentre un núvol de fum blanc sortia del tub d’escapament. Quan a la fi va desaparèixer en tombar el revolt cap als camps poble endins, em vaig girar cap on havia estat la Grete. S’havia esfumat.

Com que la cua per donar el condol a la Rita Willumsen era llarga i tampoc sabia si en aquell moment em voldria veure la cara, vaig marxar, em vaig asseure al seient del conductor del Cadillac i vaig esperar.

L’Anton Moe, que anava vestit de diumenge, i la seva dona van passar per davant del cotxe. Cap dels dos va alçar els ulls.

—Hòstia, tu —va dir en Carl quan ell i la Shannon es van haver assegut i vaig arrencar el cotxe—. Saps què ha fet la Rita Willumsen?

—Què? —vaig dir, mentre sortia de l’aparcament.

—Quan li he donat el condol, m’ha estirat cap a ella i em pensava que m’abraçaria, però llavors m’ha xiuxiuejat «Assassí» a cau d’orella.

—«Assassí»? Estàs segur que ho has sentit bé?

—Sí. I somreia. Al mal temps, bona cara, etcètera, etcètera, però és que…

—Assassí.

—Sí.

—Probablement l’advocat li ha notificat que el seu marit et va condonar un deute de trenta milions i te’n va donar trenta més just abans de morir —va dir la Shannon.

—I això em converteix en assassí? —va exclamar en Carl indignat. Sabia que estava disgustat, no perquè fos innocent, sinó perquè les acusacions eren injustes, tenint en compte el que la Rita Willumsen podia saber. Així funcionava el cervell d’en Carl. Li semblava que la Rita Willumsen l’havia jutjat a partir de qui era com a persona, no dels fets, i això el feria.

—Potser no ens hauria d’estranyar que sigui suspicaç —va dir la Shannon—. Si coneixia l’existència del préstec, probablement li sembla estrany que el marit no li expliqués que havia cancel·lat un import tan gran. I si la desconeixia, probablement li sembla que fa pudor que l’advocat hagi rebut el document després de l’assassinat, però amb signatures datades uns quants dies abans.

Com a resposta, en Carl es va limitar a grunyir. Evidentment, li semblava que ni tan sols una lògica tan clara podia justificar el comportament de la Rita.

Vaig alçar els ulls cap al cel. Segons el pronòstic, havia de fer bon temps, però ara venien núvols foscos de l’oest. A la muntanya, de seguida bufen nous vents, com se sol dir.

59

Vaig obrir els ulls. Un incendi. La llitera i les parets que m’envoltaven estaven enceses en flama i el foc rugia cap a mi. Vaig saltar a terra i vaig veure que del matalàs sortien unes altíssimes flames grogues. Aleshores, com és possible que no sentís res? Em vaig mirar i ho vaig descobrir. Que jo també em cremava. Sentia les veus d’en Carl i la Shannon procedents del seu dormitori i vaig anar corrent a la porta, però estava tancada amb clau. Vaig fer un bot cap a la finestra i vaig obrir les cortines incendiades. El vidre havia desaparegut, substituït per una reixa de ferro. I allà fora, enmig de la neu, hi havia tres persones. Pàl·lides, immòbils, mirant-me fixament. L’Anton Moe. La Grete Smitt. I la Rita Willumsen. El camió de bombers venia arrossegant-se des de la foscor d’allà baix al revolt de les Cabres. Sense sirenes, sense llum. Baixant i baixant de marxa. El motor rugia més i més fort, però el camió anava més i més lent. Llavors es va aturar del tot i va patinar enrere, endinsant-se a la foscor d’on havia vingut. Un home camatort va sortir balancejant-se del graner. En Kurt Olsen. Duia posats els guants de boxa del pare.

Vaig obrir els ulls. L’habitació era a les fosques, no es cremava. Tanmateix, el rugit hi era. No, no era un rugit, sinó un motor molt revolucionat. Era el fantasma del Jaguar, que pujava des de Huken. Llavors em vaig despertar més i vaig sentir que era el soroll de tractor d’un Land Rover.

Em vaig posar els pantalons i vaig anar a la planta baixa.

—T’he despertat?

En Kurt Olsen era a les escales, amb els polzes ficats al cinturó.

—És d’hora —vaig dir. No havia mirat el rellotge, però tampoc vaig veure cap senyal de sortida del sol en girar-me cap a l’est.

—No podia dormir —va dir—. Ahir vam acabar de registrar les barraques del solar de l’hotel i no vam trobar ni en Poul Hansen ni el seu cotxe, ni cap indici que cap dels dos hagués estat allà. I ara l’estació base ja no rep senyals del seu telèfon, per tant, o se li ha esgotat la bateria o l’ha apagat. Però anit se’m va acudir una cosa i volia comprovar-la com més aviat millor.

Vaig provar de concentrar-me.

—Has vingut sol?

—Estàs pensant en la Martinsen? —va dir l’Olsen, i em va dedicar un riure burleta que no sabia com interpretar—. No he vist cap motiu per despertar la gent de la Kripos, que això no tardarà gaire.

Un soroll darrere meu a les escales.

—Què passa, Kurt? —Era en Carl, borratxo de son, però insuportablement de bon humor, com sempre al matí—. Un atac a trenc d’alba?

—Bon dia, Carl. Roy, quan vam venir a parlar amb tu, ens vas dir que el matí que va morir en Willumsen et va despertar el que et va semblar un Jaguar. Però que llavors el soroll va marxar i vas pensar que només havia sigut un somni.

—Sí?

—Se’m va acudir que, quan vam ser aquí, allà baix al revolt de les Cabres la carretera estava d’allò més relliscosa. I que podria… I aquí parla el meu cervell, que no pot deixar de buscar possibles solucions a aquest enigma… Que podria ser que no fos un somni, que el que vas sentir va ser el Jaguar, però que simplement no va superar l’últim pendent, que va començar a patinar cap enrere i…

L’Olsen va fer una pausa artificial mentre picava la cendra de la cigarreta.

—Creus… —Jo provava de semblar sorprès—. Creus que…?

—En qualsevol cas, ho vull comprovar. El noranta per cent de la feina d’investigació…

—… consisteix a seguir pistes que no duen enlloc —vaig dir—. True Crime. Jo també vaig llegir aquest article. Fascinant, oi? Has donat un cop d’ull a Huken?

En Kurt Olsen va escopir una mica insatisfet a fora de les escales.

—Ho he provat, però és fosc i allò és molt empinat, així que necessito algú que m’aguanti per poder-me abocar prou per mirar-m’ho.

—És clar —vaig dir—. Necessites una llanterna?

—Ja en tinc una —va dir, es va tornar a posar la cigarreta a la comissura dels llavis i va aixecar una cosa negra que semblava un xoriço.

—Us acompanyo —va dir en Carl, i va tornar escales amunt a vestir-se.

Vam baixar a peu al revolt de les Cabres, on el Land Rover de l’Olsen ens esperava amb els fars frontals encesos, apuntant cap a la vora del precipici. El canvi brusc de temps havia fet pujar la temperatura i només estàvem a uns pocs graus sota zero. En Kurt Olsen es va lligar una corda que tenia al maleter al voltant de la cintura.

—Si un de vosaltres pot agafar això… —va dir. L’hi va donar a en Carl i va caminar amb compte cap a la vora de la carretera. Hi havia un metre o dos de pendent empinat rocós abans que la paret donés pas al precipici i desaparegués de la vista. I mentre estava allà dret, inclinat cap endavant donant-nos l’esquena, en Carl es va atansar a la meva orella.

—Acabarà trobant el cadàver —va xiuxiuejar—. I llavors s’adonarà que alguna cosa no quadra. —En Carl tenia la cara brillant per la suor, i el pànic que se li desprenia de la veu em va fer pensar en paradoxes, en aquell estafador que deia que tenia tanta por de ser descobert que preferia morir-se de fam—. Hem de… —En Carl va assenyalar l’esquena de l’Olsen amb el cap.

—Espavila’t! —vaig mussitar tan fluixet com vaig poder—. Trobarà el cadàver i no hi haurà res que no quadri.

Just en aquell moment, en Kurt Olsen es va girar cap a nosaltres. La cigarreta brillava com un llum de frenada enmig de la foscor.

—Potser convindria lligar la corda al para-xocs del cotxe —va dir—. Si no, podríem acabar relliscant tots.

Li vaig prendre l’extrem de la corda a en Carl, vaig fer un llaç de guia al voltant del para-xocs, vaig indicar amb el cap a en Kurt que ja estava i vaig llançar una mirada discreta, però admonitòria, a en Carl.

En Kurt va anar baixant pel pendent i es va abocar mentre jo mantenia la corda en tensió. Va engegar la llanterna i va dirigir el raig de llum cap avall.

—Hi veus res? —li vaig preguntar.

—Oh yeah —va contestar en Kurt Olsen.

Núvols baixos de color blau acer filtraven una llum plana mentre la gent de la Kripos baixava en Sulesund i dos companys a Huken. En Sulesund duia una granota embuatada i aquell eixugacabells. La Martinsen s’ho mirava tot plegat amb els braços encreuats.

—Si que han vingut de pressa —vaig dir.

—Han anunciat neu —va dir—. Els llocs dels fets sota un metre de neu són una porqueria.

—Ja sap que és perillós estar allà baix, oi?

—Això ens ha dit l’Olsen, però no hi sol haver esllavissades de pedra amb temperatures sota zero —va dir—. L’aigua de la muntanya es dilata quan glaça i es fa lloc, però actua com si fos pega. És quan es fon que cauen les pedres.

Semblava que sabia de què parlava.

—Ja som aquí baix —va dir la veu d’en Sulesund pel walkie-talkie d’ella—. Canvi.

—Esperem amb ànsia. Canvi.

Vam esperar.

—Els walkie-talkies no són una mica de l’edat de pedra? —vaig preguntar—. Podrien haver fet servir els telèfons mòbils.

—Com sap que hi ha cobertura allà baix? —va preguntar, mirant-me.

Insinuava que acabava de revelar que havia estat allà baix? Que potser encara li quedava un últim vestigi de sospita?

—Bé —vaig dir, i em vaig ficar una bosseta de snus a la boca—, si l’estació base va rebre senyals del mòbil d’en Poul Hansen després que acabés aquí baix, això demostra que hi ha cobertura, oi?

—Doncs a veure si ell i el seu mòbil són allà —va dir la Martinsen.

Com a resposta, el walkie-talkie va espetarregar.

—Aquí hi ha un cadàver —va belar en Sulesund—. Aixafat, però és en Poul Hansen. Està congelat, ja ens podem oblidar de fixar l’hora exacta de la mort.

La Martinsen va parlar amb aquella caixa negra.

—Hi veus també el seu telèfon mòbil?

—No —va dir en Sulesund—. O sí, que l’Ålgård l’acaba de trobar a la butxaca de la seva jaqueta. Canvi.

—Escaneges el cadàver, agafes el mòbil i puges? Canvi.

—D’acord. Canvi i fora.

—La granja és seva? —em va preguntar la Martinsen, mentre se subjectava el walkie-talkie al cinturó.

—Meva i del meu germà —vaig dir.

—Això és molt bonic. —Els seus ulls van lliscar pel paisatge de la mateixa manera que havien lliscat per la cuina el dia abans. Suposo que amb prou feines se li escapava cap detall.

—En sap gaire, de com es porta una granja? —li vaig preguntar.

—No —va dir—. I vostè?

—No.

Vam riure.

Vaig treure la capsa de snus. En vaig agafar una bosseta i n’hi vaig oferir.

—No, gràcies —va dir.

—Ho ha deixat? —li vaig preguntar.

—Tant es nota?

—Ha fet cara de consumidora de snus quan he obert la capsa, sí.

—D’acord, doncs doni-me’n un.

—No vull ser qui…

—Un i prou.

Li vaig allargar la capsa.

—Com és que no ha vingut en Kurt Olsen? —vaig preguntar.

—El seu policia rural ja s’ha posat a resoldre nous casos —va dir amb un somriure agre, i amb el dit del mig tibat i el dit índex es va ficar l’snus entre els llavis vermells humits—. Quan vam escorcollar les barraques, vam trobar un letó, un dels obrers de l’hotel.

—Em pensava que les barraques estaven tancades fins que es reprengués l’obra.

—Sí, però el letó volia estalviar diners i, en comptes d’anar a casa per Nadal, es va quedar a la barraca sense permís. El primer que va dir quan els policies van aparèixer per la porta va ser: «It wasn’t me who started the fire». Resulta que havia baixat al centre a veure els focs artificials de la nit de Cap d’Any i mentre baixava cap al poble just abans de mitjanit, li va passar un cotxe pel costat. Després, quan va tornar, l’hotel estava en flames. Va ser ell qui va trucar per avisar de l’incendi. De manera anònima, és clar. I no es va arriscar a anar a la policia a explicar-los que havia vist aquell cotxe, segons ens va dir, perquè llavors s’hauria sabut que s’havia quedat a la barraca tot el Nadal i l’haurien acomiadat de la feina. A més, els fars del cotxe el van encegar tant que no va poder dir a la policia res de la marca ni del color del vehicle. L’únic que va notar era que només li funcionava un dels llums de frenada. Bé, en tot cas, l’Olsen l’està interrogant ara.

—Creu que té res a veure amb l’assassinat d’en Willumsen?

La Martinsen va arronsar les espatlles.

—No descartem aquesta possibilitat.

—I el letó…

—És innocent —va dir. Ara era presa d’una altra mena de calma. La calma de la nicotina.

Vaig assentir amb el cap.

—Així en general, sol estar força segura de qui és culpable i qui innocent, oi?

—Força —va dir.

Estava a punt de dir alguna cosa, però en aquell mateix moment la cara d’en Sulesund va aparèixer per la vora del precipici. Havia fet servir un bloquejador Jumar per pujar per la corda. Es va treure l’arnès d’escalada i es va asseure al seient del copilot del cotxe de la Kripos. Va connectar l’eixugacabells a l’ordinador i va teclejar alguna cosa.

—GSR! —va exclamar per la porta oberta—. No hi ha dubte, en Poul Hansen havia disparat una arma poc abans de morir. I de moment coincideix amb l’arma que es va fer servir al lloc dels fets.

—També ho poden saber, això? —vaig preguntar a la Martinsen.

—En tot cas, podem saber si és el mateix tipus de munició i, si tenim sort, si les restes de GSR d’en Poul Hansen poden procedir d’aquest tipus de pistola. Però ara la seqüència dels esdeveniments ja és força evident, és clar.

—I quina és?

—En Poul Hansen va disparar un tret a en Willum Willumsen al seu dormitori al matí, després va agafar el cotxe i va pujar cap aquí per provar d’aconseguir d’en Carl els diners que en Willumsen li devia, però llavors el Jaguar va patinar al gel del revolt de les Cabres i amb això… —Es va aturar de cop. Va somriure—. Al seu policia rural probablement no li agradaria saber que segueix tan de prop la nostra investigació, Opgard.

—Li prometo que no ho xerraré.

Va riure.

—No obstant, crec que el millor per al clima de col·laboració és que li pugui dir que s’ha passat dins de casa la major part del temps que ens hem estat aquí.

—Molt bé —vaig dir, apujant-me la cremallera de la jaqueta—. Malgrat tot, sembla que el cas està resolt.

Va serrar els llavis, com si em volgués indicar que aquestes coses no les contestaven, però alhora va parpellejar un «Sí» amb ambdós ulls.

—Li ve de gust un cafè? —li vaig preguntar.

Vaig veure un desconcert momentani als seus ulls.

—És que fa fred —vaig dir—. Els puc portar una cafetera.

—Gràcies, però ja hem portat la nostra —va fer.

—És clar —vaig dir, vaig fer mitja volta i vaig marxar. Tenia la clara sensació que em mirava. No que estigués necessàriament interessada en mi, però és clar que et mires els culs que pots. Vaig pensar en el forat d’aquella galleda de zenc i com de prop va estar la bala del danès d’encertar-me el cap. Un tret professional des d’un vehicle en moviment. I encara sort que la caiguda havia estat tan espectacular que ja no hi havia cap parabrisa amb un forat de bala que pogués generar confusió sobre quan i on havia disparat aquell tret en Poul Hansen.

—I bé? —va dir en Carl, que seia a la taula de la cuina amb la Shannon.

—Diré el mateix que en Kurt Olsen —vaig dir, mentre anava cap als fogons—: Oh yeah.

60

A les tres en punt va començar a nevar.

—Mireu —va dir la Shannon, mirant per les finestres de vidre prim del jardí d’hivern—. Tot desapareix.

Queien grans flocs de neu llanuts, que es dipositaven com un edredó al paisatge. I tenia raó, un parell d’hores més tard tot havia desaparegut.

—Marxo a Kristiansand aquest vespre —vaig dir—. Sembla que aquestes festes han agafat una mica per sorpresa alguns dels d’allà i se’ls ha acumulat la feina.

—Segueix en contacte —va dir en Carl.

—Sí, segueix en contacte —va dir la Shannon.

El seu peu va tocar el meu sota la cadira.

Quan vaig sortir d’Opgard a les set en punt, havia parat de nevar temporalment. Em va semblar que havia de fer gasolina i, quan vaig tombar cap a la gasolinera, vaig veure com l’esquena de la Julie desapareixia entre les noves portes corredisses. Al lloc on es concentrava la colla dels bojos del volant només hi havia un vehicle, el Ford Granada modificat de l’Alex. Vaig aparcar sota la llum radiant de la zona dels assortidors, vaig baixar del cotxe i vaig començar a omplir el dipòsit. El Granada era a tan sols uns metres i, com que la llum d’un dels fanals queia sobre el capó marró daurat i el parabrisa, ens vèiem amb claredat. Estava sol al cotxe i probablement la Julie havia entrat a comprar alguna cosa, potser una pizza. Després anirien a casa i mirarien una pel·lícula, que era el que solia fer la gent quan començaven a sortir aquí al poble. Es quedaven fora de circulació, com se sol dir. Va fingir que no em veia. No fins que no vaig enganxar la pistola de l’assortidor al forat de la tapa del dipòsit i vaig anar cap a ell. Llavors es va atrafegar, es va redreçar darrere el volant i va llençar una cigarreta acabada d’encendre que va rebotar espurnejant per l’asfalt sense neu de sota de la teulada dels assortidors. Va començar a apujar la finestreta. Potser algú li havia dit que havia tingut sort que en Roy Opgard no hagués estat d’humor per repartir llenya la nit de Cap d’Any i li havia explicat un parell de velles històries d’Årtun. Fins i tot va pitjar el botó de seguretat de la porta del seu costat dissimuladament.

Em vaig atansar a la seva porta i vaig tustar al vidre amb l’artell del dit índex.

Va abaixar la finestreta un parell de centímetres.

—Sí?

—Tinc una proposta.

—Sí? —va dir l’Alex. Semblava que donava per fet que la proposta seria una baralla de revenja. I no li interessava gens ni mica.

—Segur que la Julie t’ha dit què va passar la nit de Cap d’Any abans no arribessis i que m’hauries de demanar disculpes. Però això no és tan fàcil per a un paio com tu. Ho sé perquè jo solia ser aquest mateix paio i no tinc cap intenció de demanar-te que ho facis, ni pel meu bé ni pel teu. Però per a la Julie és important. Ets el seu xaval i jo soc l’únic cap que ha tingut que l’ha tractada com cal.

L’Alex es va quedar bocabadat i em vaig adonar que potser no havia endevinat la tecla del tot, però almenys anava ben encaminat.

—Perquè sembli autèntic, ara aniré cap allà i continuaré fent gasolina, a poc a poc. I quan la Julie surti, baixaràs del cotxe, vindràs cap a mi i llavors ho arreglarem de manera que ho vegi.

Se’m va quedar mirant amb la boca mig oberta. No sé si l’Alex és gaire espavilat, però quan finalment va tancar la boca, vaig suposar que s’havia adonat que, de fet, allò solucionaria un parell de problemes. D’una banda, la Julie deixaria d’insistir-li que no era prou home per atrevir-se a demanar disculpes a en Roy Opgard. De l’altra, ell deixaria de mirar de reüll mentre esperava la meva revenja.

Va assentir amb el cap.

—Fins ara —vaig dir, i vaig tornar cap al Volvo. Em vaig posar darrere de l’assortidor, de manera que la Julie no em va veure quan va sortir un minut després. Vaig sentir que pujava al cotxe i que es tancava la porta. Al cap d’uns segons, una porta que s’obria. I llavors vaig veure l’Alex al meu davant.

—Em sap greu —va dir. M’allargava la mà.

—Són coses que passen —vaig dir. Per dalt de la seva espatlla vaig veure que la Julie ens mirava amb uns ulls com unes taronges des de dins del cotxe—. Però, Alex?

—Sí?

—Dues coses. Número u. Tracta-la bé. Número dos. No llencis cigarretes enceses quan estiguis aparcat tan a prop dels assortidors.

Es va empassar la saliva i va tornar a assentir amb el cap.

—La colliré —va dir.

—No —vaig dir—. Ara ves a seure amb la Julie i ja la colliré jo quan hàgiu marxat. D’acord?

—D’acord —va dir l’Alex amb la boca. I després va dir «Gràcies» amb els ulls.

La Julie em va saludar amb la mà entusiasmada quan em van passar de llarg.

Vaig pujar al cotxe i em vaig posar en marxa. A poc a poc, perquè en millorar el temps, la carretera patinava més. Vaig passar pel rètol del municipi. No vaig mirar pel retrovisor.

SETENA PART

61

Vaig rebre la convocatòria per a l’assemblea de la SC Hotel Spa d’Alta Muntanya Os la segona setmana de gener. Estava programada per a la primera setmana de febrer. L’ordre del dia era simple, tenia un punt: «Cap a on anem ara?».

Aquesta fórmula encetava tota mena de possibilitats. S’havia d’abandonar el projecte de l’hotel? O s’havia de vendre a altres interessats i liquidar només la societat? O s’havia de tirar endavant el projecte, però amb un calendari modificat?

Tot i que la reunió no començaria fins a les set de la tarda, vaig entrar a Opgard a la una en punt. Des d’un cel blau sense núvols brillava un sol blanc metàl·lic. Era més amunt dels cims de les muntanyes que l’última vegada que vaig ser a casa. Quan vaig baixar del cotxe, la Shannon estava dreta davant meu, tan bonica que em feia mal.

—He après a caminar amb això —va dir, rient, alçant un parell d’esquís i radiant d’alegria. Em vaig haver de controlar per no abraçar-la. Només feia quatre dies que havíem compartit llit a Notodden i encara sentia el seu gust a la llengua i la seva escalfor a la pell.

—I és bona! —va dir rialler en Carl, que sortia de casa amb les meves botes d’esquí a les mans—. Anem a fer un tomb fins a l’hotel.

Vam agafar els esquís del graner, ens els vam posar i vam emprendre la marxa. Vaig constatar que en Carl havia exagerat, òbviament. La Shannon es mantenia més o menys dreta, però no era bona amb els esquís.

—Crec que és pel surf que practicava de petita —va dir, clarament pagada—. Et dona equilibri i… —Va fer un crit quan un dels esquís va patinar cap endavant i va anar a parar de cul sobre la neu acabada de caure. En Carl i jo ens doblegàvem de riure i, després d’un intent fallit de posar cara d’ofesa, la Shannon no va tenir altre remei que riure amb nosaltres.

Mentre l’ajudàvem a aixecar-se, vaig notar la mà d’en Carl a l’esquena. Em va fer un pessiguet a la nuca. Dels seus ulls es desprenia una resplendor blava. Feia més bon aspecte que al Nadal. Una mica més prim, una mica més ràpid de moviments i una mica més de claredat al blanc dels ulls i a la dicció.

—I què? —va dir en Carl, recolzant-se als bastons—. El veus?

L’únic que veia eren les mateixes ruïnes cremades de feia un mes.

—No el veus? L’hotel del futur?

—No.

En Carl va esclafir a riure.

—Tu espera. Catorze mesos. He parlat amb la meva gent i ho enllestirem en catorze mesos peti qui peti. D’aquí a un mes tallarem la cinta allà baix per tornar a iniciar les obres. I serà més gran que el primer acte d’inauguració. L’Anna Falla ha accedit a venir a tallar la cinta.

Vaig assentir amb el cap. Parlamentària i presidenta del Comitè Permanent d’Empresa i Indústria. De primera.

—I després se celebrarà una festa per a tot el poble a Årtun, exactament com als vells temps.

—Res no pot ser exactament com als vells temps, Carl.

—Espera i ho veuràs. He convençut en Rod de reunir la seva banda per a l’ocasió.

—Estàs de conya! —vaig dir rient. En Rod. Això sí que era de primera, molt més que qualsevol persona que pogués enviar el Parlament.

En Carl es va girar.

—Shannon?

Havia pujat amb moltes dificultats el pendent darrere nostre.

—Lliscadís —va dir amb un somriure, sense alè—. M’agrada, aquesta paraula. Però m’he adonat que és molt més fàcil lliscar cap enrere que no cap endavant.

—Que no ensenyaràs a l’oncle Roy que has après a esquiar fora pista? —En Carl va apuntar amb el dit cap a un talús que hi havia a sotavent. La neu acabada de caure brillava com una catifa de diamants.

La Shannon li va dedicar una ganyota.

—No tinc cap intenció d’entretenir-vos.

—Només t’has d’imaginar que fas surf a Surfer’s Point a casa —va dir en Carl per punxar-la.

La Shannon li va intentar pegar amb el bastó i va estar a punt de tornar a perdre l’equilibri. En Carl va fer una riallada.

—Li ensenyaràs a mantenir l’equilibri sobre els esquís? —em va preguntar en Carl.

—No —vaig dir, i vaig tancar els ulls. Em coïen, tot i que duia ulleres de sol—. No la vull fer malbé.

—Vol dir que no vol fer malbé la neu acabada de caure —vaig sentir que en Carl li deia a la Shannon—. Això solia fer embogir el pare. Arribàvem a una zona de descens perfecta, amb neu pols intacta, i demanava a en Roy que baixés primer, perquè en Roy és qui esquia millor de nosaltres, però en Roy s’hi negava, perquè era tan bonica, segons deia. No la volia fer malbé amb els rastres dels esquís.

—Ho entenc —va dir la Shannon.

—Però el pare no —va dir en Carl—. Deia que si no fas res malbé, no aniràs enlloc.

Ens vam treure els esquís, ens hi vam asseure a sobre i vam partir una taronja en tres.

—Sabies que el taronger ve de Barbados? —va dir en Carl, picant-me l’ullet.

—És l’aranger —va dir la Shannon—. I fins i tot això és molt dubtós. Però… —Em va mirar—. Tot allò que no sabem és el que acaba fent que la història sigui certa.

Un cop devorada la taronja, la Shannon ens va dir que anava passant cap a casa per no posar-se nerviosa si l’havíem d’esperar.

En Carl i jo ens vam quedar asseguts mirant-la fins que va franquejar el turó.

Llavors en Carl va sospirar fort.

—Aquell maleït incendi…

—Saben res més de com va passar?

—Només que va ser provocat i que el coet de Cap d’Any probablement es va deixar allà perquè semblés que era la causa de l’incendi. Aquell lituà…

—Letó.

—… ni tan sols els va poder dir quina mena de cotxe havia vist, així que no descarten que fos ell qui va encendre el foc.

—I quin motiu tindria per fer-ho?

—És un piròman. O, si no, algú li ha pagat. Al poble hi ha envejosos que detesten aquest hotel, Roy.

—Que ens detesten a nosaltres, deus voler dir.

—Això també.

Es va sentir un udol llunyà. Un gos. Hi havia qui deia que havia vist petjades de llop en aquesta muntanya. Fins i tot petjades d’os. No és impossible, és clar, només poc probable. No hi ha gairebé res impossible. Tan sols és qüestió de temps i llavors tot passa.

—Me’l crec —vaig dir.

—El lituà?

—Un piròman no es queda al solar que ha reduït a cendres. I si algú li va pagar, per què complicar-ho amb la mentida que havia vist un cotxe amb un llum de frenada malmès venint del solar? Podria haver dit que l’incendi ja estava en marxa quan va arribar allà o que dormia a la barraca, que no en sabia res. Llavors la policia mateixa esbrinaria si va ser el coet o una altra cosa.

—No tothom pensa amb tanta lògica com tu, Roy.

Em vaig ficar una bosseta de snus a la boca.

—Potser no. Qui t’odia prou per reduir a cendres el teu hotel?

—A veure. En Kurt Olsen, perquè encara està convençut que vam tenir alguna cosa a veure amb la mort del seu pare. L’Erik Nerell, després que l’humiliéssim amb aquelles fotos despullat que li vam fer enviar. En Simon Nergard, perquè… perquè viu a Nergard, tu el vas apallissar i ens odia des de sempre.

—I en Dan Krane? —vaig preguntar.

—No, ell i la Mari són copropietaris de l’hotel.

—A nom de qui està la participació?

—De la Mari.

—Si conec la Mari tan bé com em penso, en aquella casa tenen règim de separació de béns.

—Segur. Però en Dan no faria mai mal a la Mari i…

—No? Pensa en un home a qui la seva dona ha enganyat i tu ets l’home amb qui l’ha enganyat. Que ha sigut censurat, humiliat i amenaçat per un recaptador perquè volia escriure alguna cosa negativa, però certa, de l’hotel. A qui han expulsat de la bona societat i s’ha de barrejar amb gent com jo la nit de Cap d’Any. Aquell matrimoni ja estava a punt d’anar-se’n a la merda i la nit de Cap d’Any tenia previst acabar de rematar l’assumpte difamant el pare d’ella a l’editorial. Vols dir que un home així no faria mai mal a la dona que és la causant de tota la seva misèria? Quan, a més, et pot arruïnar a tu d’una tirada? A la festa de la nit de Cap d’Any de ca l’Stanley em vaig trobar amb un Dan Krane que ja havia traspassat el mur.

—Què vols dir?

—Saps quina por fa que t’amenaci de mort algú que sap exactament quines tecles ha de tocar?

—Una mica —va dir en Carl, mirant-me de reüll.

—Et consumeix l’ànima, com se sol dir.

—Sí —va dir en Carl fluixet.

—I què passa llavors?

—Al final no tens forces per seguir tenint por.

—Sí —vaig dir—. Tant se te’n fot tot, preferiries morir-te. Destruir-te o destruir l’altre. Reduir a cendres, assassinar. El que sigui per no seguir tenint por. Traspassar el mur seria això.

—Sí —va dir en Carl—. Hi ha un mur. I tot és millor a l’altra banda. Malgrat tot.

Ens vam quedar asseguts allà en silenci. Vaig sentir un aleteig ràpid a sobre nostre, una ombra va creuar la neu. Una perdiu, potser. No vaig alçar els ulls.

—Sembla feliç —vaig dir—. La Shannon.

—És clar —va dir en Carl—. Creu que aconseguirà el seu hotel tal com el va dissenyar.

—Creu?

En Carl va assentir amb el cap. Es va ensorrar imperceptiblement i aquell somriure, aquell somriure tan lluminós, es va esfumar.

—Encara no l’hi he dit, però s’ha filtrat que l’hotel no estava assegurat contra incendis. Que el projecte només ha tirat endavant fins ara gràcies als diners d’en Willumsen. Probablement la font és en Dan Krane.

—Quin malparit!

—La gent té por de perdre els diners. Fins i tot els membres de la junta murmuren de deixar-ho abans no sigui massa tard. L’assemblea d’aquest vespre pot significar que tanquem la paradeta, Roy.

—I què tens intenció de fer?

—He de provar de capgirar els ànims com sigui. Però amb aquella filípica que va etzibar l’Aas al funeral d’en Willumsen i el que en Dan ha escrit i difon pel poble, ara mateix no hi confio gaire.

—La gent del poble et coneix —vaig dir—. Al cap i a la fi, això és més important que el que un gasetiller nouvingut escrigui o parlotegi. I quan vegin que et tornes a aixecar, oblidaran el que va dir l’Aas. Quan s’adonin que el noi de ca l’Opgard no es dona per vençut, encara que l’hagin noquejat.

En Carl em va mirar.

—Tu creus?

Li vaig donar un cop a l’espatlla.

—Ja saps què diuen. Everybody loves a comeback kid. A més, la feina més pesada i les inversions més cares al solar ja estan fetes. L’únic que queda per fer és l’edifici. Abandonar ara seria una idiotesa. Ho arreglaràs, germà.

En Carl em va posar la mà a l’espatlla.

—Gràcies, Roy. Gràcies per creure en mi.

—El problema és convèncer tothom que cal seguir els plànols originals de la Shannon. És probable que l’ajuntament encara vulgui els trols i les parets de fusta. A més, cal aconseguir que la societat aprovi una ampliació del pressupost per a les solucions i els materials més cars de la Shannon.

En Carl es va redreçar. Semblava que li havia tornat a insuflar una mica d’optimisme.

—La Shannon i jo hi hem estat pensant. El problema quan vam ensenyar els plànols a la primera reunió d’inversors va ser que no ens vam esforçar prou en la part visual de la presentació. Semblava massa austera i trista. Ara, la Shannon ha preparat unes imatges i uns dibuixos amb una il·luminació i des d’uns angles del tot diferents. Però la diferència més gran és que estan emmarcats en un paisatge estiuenc, no hivernal. Aquella vegada, tot el formigó es barrejava amb el paisatge hivernal gris i monòton i l’hotel semblava una prolongació de l’hivern que tant detesta la gent d’aquí, oi? Ara tenim un paisatge d’estiu ple de color que aporta llum i colorit al formigó i l’hotel destaca sobre el fons, no sembla un búnquer que intenta desaparèixer enmig del paisatge.

—Same shit, new wrapping?

—I ni una ànima s’adonarà que és això el que veu. T’ho prometo, quedaran d’allò més entusiasmats. —Ara havia tornat a agafar les regnes i la llum del sol relluïa en aquelles dents blanques.

—Com oferir perles de vidre als natius. —Li vaig tornar el somriure.

—Però les perles són autèntiques, l’únic és que les abrillantarem una mica per endavant.

—Prou decent —vaig dir.

—Prou decent.

—Suposo que un fa el que ha de fer.

—Doncs sí —va dir en Carl. Va girar els ulls cap a l’oest.

Vaig sentir que agafava aire. Que s’arrupia. Que havia tornat a caure del cavall?

—Fins i tot quan saps que el que fas està molt i molt malament —va dir en Carl.

—Cert —vaig dir, tot i que em vaig adonar que ara parlava d’una altra cosa. Els meus ulls van seguir el rastre fins al lloc per on havia desaparegut la Shannon.

—I, no obstant, ho continuem fent —va dir a poc a poc, amb aquella nova dicció més clara—. Dia rere dia. Nit rere nit. Cometent el mateix pecat.

Em vaig aguantar la respiració. Evidentment, podia ser que parlés del pare. O d’ell mateix i la Mari. Si no m’equivocava, però, allò es referia a la Shannon. A la Shannon i a mi.

—Per exemple… —va dir en Carl. Tenia la veu tensa i es va empassar la saliva. Em vaig armar de valor—. Com quan en Kurt Olsen era allà mirant si el Jaguar era a Huken —va continuar— i jo em vaig cagar de por i vaig pensar que era una repetició, que ens descobririen. Igual que aquella vegada que el seu pare era exactament al mateix lloc i mirava cap avall per veure si les rodes del Cadillac estaven punxades.

No li vaig replicar.

—Però aquella vegada tu no hi eres per aturar-me. Vaig empènyer en Sigmund Olsen pel precipici, Roy.

Jo tenia la boca seca com l’espart, però almenys tornava a respirar.

—Però això ho has sabut des de sempre —va dir.

No vaig apartar els ulls dels rastres dels esquís. Vaig bellugar el cap una mica. Vaig assentir.

—Llavors com és que no m’has deixat mai que t’ho expliqui?

Vaig arronsar les espatlles.

—No volies que et fessin còmplice d’un assassinat —va dir.

—Creus que em fa por, això? —vaig dir amb un somriure tort.

—En Willumsen i el recaptador són una altra cosa —va dir en Carl—. Aquell home era un policia innocent.

—El devies empènyer fort, perquè va aterrar lluny de la línia de plomada.

—El vaig fer volar. —En Carl va tancar els ulls, potser el sol era massa fort. Llavors, però, els va tornar a obrir—. Ja ho sabies quan et vaig trucar al taller, que no era un accident. Però no em vas preguntar res. Perquè sempre és més fàcil actuar així, fer veure que les coses lletges no existeixen. Com quan el pare venia al nostre quarto de nit i…

—Calla!

En Carl va callar. Cops d’ala ràpids, que semblaven del mateix ocell que tornava.

—No ho volia saber, Carl. Volia creure que tenies més humanitat al teu interior que jo, que eres incapaç de matar a sang freda. Però continues sent el meu germà. I quan el vas empènyer, potser em vas salvar de ser inculpat per l’assassinat del pare i la mare.

En Carl va fer una ganyota, es va tornar a posar les ulleres de sol i va llençar la pell de la taronja a la neu.

—Everybody loves a comeback kid. Això ho diu algú o t’ho has inventat?

En comptes de contestar-li, vaig mirar el rellotge.

—A la gasolinera tenen dificultats amb el recompte de l’inventari i volien saber si els podia ajudar una mica. Ens veiem a Årtun a les set.

—Però et quedaràs a dormir amb nosaltres?

—Gràcies, però agafaré el cotxe per tornar a casa quan s’acabi la reunió, que demà he de ser d’hora a la feina.

Tot i que només els participants tenien dret a vot, l’assemblea d’Årtun era oberta a tothom. Hi vaig arribar d’hora, em vaig asseure a l’última fila i des d’allà vaig veure com s’anava omplint el local. Tanmateix, si un any i mig abans, a la primera reunió d’inversors, l’ambient havia estat d’expectació tensa, ara regnava una altra mena de tensió. Llòbrega, fosca. Un clima de linxament, com se sol dir. Quan va començar la reunió, ja havia arribat tothom. A la primera fila, en Jo i la Mari Aas amb en Voss Gilbert. Unes quantes files darrere d’ells, l’Stanley amb en Dan Krane. La Grete Smitt seia al costat d’en Simon Nergard, inclinant-se cap a ell i xiuxiuejant-li alguna cosa a cau d’orella. Ves a saber quan s’havien fet tan bons amics. L’Anton Moe amb la seva dona. La Julie i l’Alex. En Markus havia agafat festa de la gasolinera i vaig reparar que bescanviava mirades amb la Rita Willumsen, que seia dues files darrere seu. L’Erik Nerell i la dona seien al costat d’en Kurt Olsen, però quan l’Erik va provar de conversar, va resultar evident que en Kurt no estava d’humor. Probablement l’Erik es penedia d’haver-se assegut allà, però ara era difícil que es pogués canviar de lloc.

A les set en punt, en Carl va pujar a la tribuna. La sala va emmudir progressivament. En Carl va alçar els ulls. I no em va agradar el que vaig veure. Ara que havia de demostrar més empenta que mai, capgirar aquell mal ambient, separar les aigües com un Moisès, semblava afectat per la serietat del moment i cansat ja abans de començar.

—Estimats habitants d’Os —va començar. La veu era dèbil i la mirada saltava d’un lloc a un altre de la sala, com si busqués contacte visual, però el rebutgessin a tot arreu—. Som gent de muntanya. Vivim en un lloc on tradicionalment la vida ha sigut dura. On ens ho hem hagut de manegar tot pel nostre compte.

Suposo que era una manera inusual d’iniciar una reunió de propietaris, però la majoria dels presents difícilment sabia gaire més que jo dels usos i costums d’aquesta mena d’assemblees.

—Per tant, per sobreviure hem hagut de seguir la mateixa màxima que una vegada ens va ensenyar el nostre pare al meu germà i a mi: «Fes el que cal». —La seva mirada em va trobar. I va deixar de fer salts. Encara semblava turmentat, però se li va dibuixar un somriure dèbil als llavis—. Per tant, ho fem. Cada dia i cada vegada. No perquè podem, sinó perquè ho hem de fer. Així, cada vegada que patim algun contratemps, cada vegada que el ramat se’ns perd per una paret de la muntanya, que se’ns congela una collita o que el poble es queda aïllat per una allau, trobem un camí per tornar al món. I quan la carretera nacional es desvia i el món d’allà fora ja no té via d’entrada, en creem una. Construïm un hotel d’alta muntanya. —Ara la veu era més viva i havia redreçat l’esquena de manera gairebé imperceptible—. I quan l’hotel es crema i només hi queden ruïnes, contemplem el que s’ha destruït i ens desesperem… —va alçar el dit índex i va apujar la veu—… durant un sol dia!

Va apartar la mirada de mi i ara semblava que trobava altres llocs on posar-se, altres invitacions a quedar-s’hi.

—Quan hem fet un pla i les coses no surten com estava previst, fem el que hem de fer. Ens n’empesquem un de nou. Que les coses no són exactament com ens les havíem imaginat? No passa res. Imaginem-nos una altra cosa. —La seva mirada em va tornar a trobar—. Per a la gent de muntanya com nosaltres no hi ha lloc per a la sentimentalitat inútil, no hi ha l’alternativa de mirar cap al passat. Com deia el nostre pare: Kill your darlings and babies. Mirem cap endavant, amics. Junts.

Va seguir una pausa calculada. Que ho veia malament o en Jo Aas movia el cap? I tant, hi assentia. I com si aquest gest hagués donat a en Carl el vistiplau, va continuar:

—Perquè estem junts en això, tant si ho volem com si no. Com una família, tu, jo i tots els que hem fet acte de presència aquí aquest vespre estem junts en aquest destí compartit que no podem eludir. Nosaltres, la gent de muntanya d’Os, ens enfonsarem junts. O junts ens aixecarem de nou.

L’ambient es capgirava. A poc a poc, però ho notava. El clima de linxament havia desaparegut. Encara hi havia un escepticisme displicent, és clar. Una exigència encara no articulada que en Carl els havia de donar resposta a unes quantes preguntes d’importància vital. Només faltaria. Els agradava el que sentien, però. Tant el que deia com la manera com ho deia, en el dialecte d’Os. I llavors em vaig adonar que aquella obertura vacil·lant era deliberada. Que havia pres nota del que jo li havia dit: Everybody loves a comeback kid.

Llavors, però, just quan semblava que estava a punt d’enganxar-los a l’ham, en Carl va fer un pas enrere a la tribuna i va ensenyar els palmells de les mans a la concurrència.

—No puc garantir res, perquè el futur és massa incert i els meus dons de profecia massa fràgils. L’únic que puc garantir és que, com a individus aïllats, estem condemnats al fracàs. Som l’ovella que s’ha extraviat del ramat i que acabarà devorada o morta de fred. Però junts, i només junts, tenim almenys aquesta possibilitat única de sortir airosos del destret en què indubtablement ens trobem a causa de l’incendi.

Va tornar a fer una pausa i es va quedar dret a la penombra, lluny de la tribuna. Jo no tenia altre remei que admirar-lo. L’última frase era un coi d’obra mestra de la retòrica. Amb aquella sola frase havia fet tres coses. Una: semblar sincer en admetre que allò era un destret, però donant tota la culpa a l’incendi. Dues: amb una mena de moralisme inspirat, exhortar a la solidaritat, però alhora carregar la responsabilitat de salvar la situació a les espatlles de totes les persones que seien al seu davant. Tres: semblar prudent en subratllar que un hotel de nova construcció no era cap solució garantida, sinó tan sols una possibilitat, però alhora deixar caure que era única i, per tant, que no n’hi havia d’altra.

—Però si ho fem ben fet, aconseguirem molt més que no sortir d’un destret —va dir en Carl des de la penombra.

Estic força segur que un dels motius pels quals va arribar d’hora va ser per arranjar la il·luminació. Perquè quan va tornar a entrar a la llum que queia sobre la tribuna, l’efecte visual va ser tan eficaç com les paraules. L’home que havia semblat tan fet pols i angoixat quan va sortir a l’escenari s’havia transformat tot d’un plegat en un agitador agressiu.

—Farem que el poble d’Os floreixi —va ressonar a la sala—. I ho farem amb la construcció d’un hotel sense concessions, sense bajanades que encareixin el projecte, com ara fusta o trols, perquè estem convençuts que les persones modernes que busquen experiències ja tenen un món de conte noruec tan bon punt surten dels límits de les seves ciutats. El que volen és la muntanya, també sense concessions. Per tant, aixecarem un hotel que se sotmeti a la muntanya, que transigeixi, que segueixi les seves normes inexorables. El formigó és el material que més ens apropa al propi mineral conglomerat d’aquestes muntanyes. El construirem amb aquest material no sols perquè és més econòmic, sinó perquè el formigó és preciós.

Es va mirar la concurrència com si els desafiés, com si els animés a protestar. El silenci, però, era total.

—El formigó, aquest formigó, el nostre formigó —va dir gairebé cantant amb el ritme salmodiant i hipnòtic d’un predicador, mentre tustava aquell mateix ritme amb el dit índex a l’ordinador que hi havia en una tauleta baixa— és com nosaltres. És humil, suporta les tempestes de la tardor, els temporals de l’hivern, les allaus, els llamps i els trons, dos-cents anys d’erosió, un segle d’huracans i els focs artificials de Cap d’Any. En resum, aquest material és com nosaltres: sobreviu. I com que és com nosaltres, amics meus, és preciós!

Evidentment, allò era el peu acordat amb la persona encarregada del projector, perquè en aquell moment va començar a retrunyir música dels altaveus. I l’hotel —el mateix hotel que havia vist als primers plànols de la Shannon— va aparèixer a la pantalla, que ara estava il·luminada. Boscos verds. Llum del sol. Un rierol. Nens jugant i persones passejant-se amb roba d’estiu. I ara l’hotel no semblava despullat, sinó un llenç tranquil i sòlid per a la vida que s’havia dibuixat al seu voltant, una cosa resistent, com la muntanya mateixa. Senzillament, era tan fantàstic com l’havia descrit en Carl.

Vaig veure que s’aguantava la respiració. Collons, jo també me l’aguantava. Llavors es va desfermar la joia.

En Carl la va deixar ressonar, va esprémer l’aplaudiment. Va avançar cap a la tribuna i va alçar les mans per calmar-los.

—Com que és evident que us agrada, què em dieu d’un aplaudiment per a l’arquitecta, la Shannon Alleyne Opgard?

Va sortir d’entre bastidors i es va posar sota la llum del focus. Llavors es va repetir l’estrèpit a la sala.

Es va aturar després de fer unes poques passes, va somriure, ens va saludar amb la mà, va riure amb alegria i es va quedar allà just el temps necessari per demostrar-nos que apreciava la resposta, però que no volia distreure l’atenció de l’autèntic heroi del poble.

Quan va marxar i els aplaudiments es van haver apaivagat, en Carl es va escurar el coll i es va agafar a la tribuna amb les dues mans.

—Gràcies, amics. Gràcies. Però aquesta reunió tractarà d’altres temes, a banda de l’exterior de l’hotel. També tractarà de les projeccions de futur, del calendari, del finançament, de la comptabilitat i de l’elecció dels representants dels propietaris.

Ara els tenia al palmell de la mà.

Els va explicar que la reedificació de l’hotel començaria d’aquí a dos mesos, a l’abril, que només tardaria catorze mesos i que els costos només pujarien un vint per cent. I que havien pactat un nou acord amb l’operador suec que gestionaria l’hotel.

Setze mesos.

D’aquí a setze mesos, la Shannon i jo marxaríem d’aquí.

La Shannon em va comunicar que no aniria a Notodden com havíem quedat, que a partir d’ara i fins que tornessin a començar les obres a l’abril, com a cap d’obra, s’hauria de centrar en cos i ànima en el projecte.

Ho entenia.

Patia.

Comptava els dies.

A mitjan març, mentre plovia a bots i barrals a l’exterior de la meva finestra, enmig de la foscor del vespre a Søm i al pont de Varodd, va sonar el timbre. I allà era ella. L’aigua de pluja li rajava dels cabells pèl-roigs, que se li havien quedat enganxats al cap. Vaig parpellejar i em va semblar veure franges de rovell o de sang rodolant-li per la pell blanca del coll. Duia una bossa a la mà. I tenia una barreja de desesperació i determinació als ulls.

—Puc passar?

Em vaig fer a un costat.

Fins l’endemà no vaig saber per què havia vingut.

Per contar-me les notícies.

I per demanar-me que tornés a matar.

62

El sol acabava de sortir, el terreny encara estava humit per la pluja de la nit abans i la refilada dels ocells era ensordidora quan la Shannon i jo ens endinsàvem al bosc agafats del braç.

—Són aus migratòries —vaig dir—. Tornen més d’hora, aquí a Sørlandet.

—Semblen contentes —va dir la Shannon, i va recolzar el cap al meu braç—. Probablement enyoraven casa seva. Em recordes quin ocell era cadascun de nosaltres?

—El pare era una alosa banyuda. La mare, un còlit gris. L’oncle Bernard era un repicatalons. En Carl és…

—No m’ho diguis! Un titella.

—Correcte.

—I jo, un corriol pit-roig. I tu, una merla de pit blanc.

Vaig assentir amb el cap.

Gairebé no havíem parlat aquella nit.

—En podem parlar demà? —m’havia demanat la Shannon després que la deixés entrar, li agafés l’abric moll i li descarregués una pregunta rere una altra—. He de dormir —va dir, abraçant-me per la cintura i posant-me la galta contra el pit. Vaig notar que se’m mullava la camisa—. Però abans et necessito.

M’havia de llevar d’hora, teníem un lliurament de mercaderies important a la gasolinera al matí i jo hi havia de ser present. Mentre esmorzàvem, tampoc va dir res de per què havia vingut i jo no l’hi vaig preguntar. Era com si intuís que després de saber el perquè res no tornaria a ser igual. Per tant, vam tancar els ulls i vam gaudir del poc temps que teníem, de la breu caiguda lliure abans d’ensopegar amb el terra.

Li havia dit que m’havia d’estar a la gasolinera almenys fins a l’hora de dinar, perquè no em podia substituir ningú fins llavors, però que si m’hi acompanyava, podríem anar a passejar un cop ens lliuressin les mercaderies. Va assentir amb el cap, vam fer el curt trajecte amb el cotxe i ella es va quedar esperant-me al vehicle mentre jo comprovava els palets i n’acusava recepció.

Vam caminar cap al nord. Darrere nostre hi havia l’autopista, amb els seus anells de Saturn d’accessos i sortides; davant nostre, el bosc, que ja ara, a principi de març, tenia reflexos verds. Vam trobar una sendera que s’endinsava al bosc. Li vaig preguntar si encara era ple hivern a Os.

—És hivern a Opgard —va dir—. Al poble ja hi ha hagut dues primaveres de mentida.

Vaig riure i li vaig besar els cabells. Havíem arribat a una tanca alta que bloquejava el camí i ens vam asseure en una pedra grossa al costat de la sendera.

—I l’hotel? —vaig preguntar, mirant el rellotge—. Com va?

—Les obres començaran oficialment d’aquí a dues setmanes, com estava previst. Així que va bé. En certa mida.

—En certa mesura —la vaig corregir—. Què és el que no va bé?

Va redreçar l’esquena.

—És una de les coses que et volia comentar. Va sorgir un problema imprevist. Els enginyers van descobrir certes debilitats al sòl, a la muntanya mateixa.

—Descobrir? Però si en Carl sap que la muntanya és fràgil. Per això hi ha esllavissades a Huken i per això no es va construir el túnel de la carretera nacional fa segles. —Em vaig adonar que semblava irritat, potser perquè vaig pensar que ara que finalment havia vingut a Kristiansand no era per mi, sinó per algun assumpte relacionat amb el seu hotel.

—En Carl no ha dit res de la qualitat de la muntanya a ningú —va dir—. Ja saps que sol reprimir tot allò que li sembla que pot resultar problemàtic.

—I bé? —vaig dir, impacient.

—S’ha d’arreglar, però calen més diners i en Carl diu que no en tenim. Em va suggerir que no n’havíem de dir res, que passarien almenys vint anys abans l’edifici no començaria a inclinar-se una mica. Evidentment, no ho vaig acceptar i vaig revisar les finances una mica pel meu compte, per veure si hi havia marge per demanar més diners al banc. Em van dir que, per a això, calien més avals i quan els vaig dir que en parlaria amb tu i en Carl per veure si estàveu disposats a oferir d’aval al banc els ermassos d’Opgard, em van dir… —Es va aturar i es va empassar la saliva abans de continuar—. Em van dir que, segons el registre de la propietat, els hereus d’en Willumsen ja tenien d’aval tots els ermassos d’Opgard. I que, a més, l’única persona que figurava com a propietari era en Carl Opgard, després de comprar la teva part a principi de tardor.

La vaig mirar fixament. Em vaig haver d’escurar el coll perquè em sortís la veu.

—Això no és cert. Hi deu haver algun error.

—Això mateix els vaig dir jo. Llavors em van ensenyar una còpia del document de compravenda amb la teva signatura i la d’en Carl. —Em va ensenyar el mòbil. I era allà. La meva signatura. Més ben dit, una cosa que s’assemblava a la meva signatura. S’hi assemblava tant que només hi havia una persona que la podia haver fet: la persona que havia après a imitar la lletra del seu germà per corregir-li les redaccions escolars.

Llavors vaig caure en una cosa que en Carl havia dit al recaptador a la cuina: «En Willumsen té un aval». I la resposta del recaptador: «Diu que sense l’hotel no té gaire valor». En Willumsen, que se solia refiar de la paraula de qualsevol home, no s’havia refiat de la d’en Carl i li havia exigit els ermassos d’aval.

—Saps com anomenava el pare la nostra miserable granja? —li vaig preguntar.

—No.

—El regne. «Opgard és el nostre regne», solia dir sempre. Com si li preocupés que en Carl i jo ens poguéssim agafar massa a la lleugera el fet de posseir terres.

La Shannon no va dir res.

Em vaig escurar el coll.

—En Carl ha falsificat la meva signatura. Sap que m’hauria negat a oferir els nostres ermassos d’aval per a un préstec d’en Willumsen, així que es va traspassar la propietat al seu nom a esquena meva.

—I ara en Carl posseeix tots els ermassos.

—Sobre el paper, sí. Ja els recuperaré.

—Tu creus? Ha tingut temps de sobres per tornar-te la propietat discretament després que en Willumsen cancel·lés el deute. Per què no ho ha fet?

—Suposo que ha estat molt enfeinat.

—Desperta’t, Roy. O és que conec el teu germà millor que tu? Mentre els ermassos estiguin al seu nom, n’és el propietari. Estem parlant d’un home que no va dubtar a estafar els seus socis i amics al Canadà i després va tocar el dos. Quan vaig anar a Toronto a final de primavera, em vaig assabentar de més detalls del que va passar. Vaig parlar amb un dels seus socis, que també era amic meu. Em va dir que en Carl el va amenaçar de mort quan volia advertir els inversors de les grans pèrdues que havia patit el projecte perquè ho poguessin aturar tot plegat abans de perdre encara més diners.

—En Carl és molt eloqüent.

—Va anar a veure aquest amic nostre quan estava sol a casa. En Carl el va apuntar amb una pistola, Roy. Li va dir que els mataria a ell i a la seva família si obria la boca.

—Li va agafar el pànic.

—I què et penses que li agafa, ara?

—En Carl no em roba. Soc el seu germà, Shannon. —Vaig notar la seva mà al meu avantbraç i la volia apartar, però la vaig deixar estar—. I no assassina ningú —vaig dir, notant que em tremolava la veu—. Així no. No per motius de diners.

—Potser no —va dir—. Potser no per motius de diners.

—Què vols dir?

—No em deixarà marxar. Almenys, ara no.

—Ara no? Quina diferència hi ha entre ara i llavors?

Em va mirar als ulls. Es va sentir un cruixit al bosc, darrere nostre. Llavors em va abraçar.

—Tant de bo no hagués conegut mai en Carl —em va xiuxiuejar a cau d’orella—. Però llavors tampoc t’hauria conegut a tu, així que no ho sé. Però necessitem un miracle. Necessitem intervenció divina, Roy.

Va descansar la barbeta a la meva espatlla, de manera que cadascun miràvem en una direcció, ella a través de la tanca, cap al bosc negre, i jo cap a la clariana i l’autopista que duia fora d’allà, lluny, cap a altres indrets.

Es va tornar a sentir un cruixit, una ombra va caure damunt nostre i el concert dels ocells es va aturar bruscament, com si un director d’orquestra hagués alçat la batuta.

—Roy… —va xiuxiuejar la Shannon. Va aixecar la barbeta de la meva espatlla.

La vaig mirar i vaig veure que mirava cap amunt amb un ull obert del tot i l’altre gairebé tancat. Em vaig girar i vaig veure quatre potes just a l’altra banda de la tanca. Vaig resseguir aquelles potes cap amunt. I més cap amunt. Allà, finalment, hi havia un cos i, a dalt, un coll que continuava cap amunt, en paral·lel als troncs dels arbres.

Era un miracle.

Una girafa.

Remugant i mirant-nos sense cap interès. Tenia unes pestanyes com les de Malcolm McDowell a La taronja mecànica.

—M’he oblidat de dir-te que això és un zoo —vaig dir.

—Sí —va dir la Shannon mentre els llavis i la llengua de la girafa estiraven una de les branques primes i nues, de manera que la llum del sol llambrejava a la seva cara girada cap amunt—. S’han oblidat de dir-nos que això és un zoo.

Després de la passejada pel bosc, la Shannon i jo vam tornar a la gasolinera.

Li vaig dir que podia agafar el Volvo i que ja li trucaria quan acabés perquè em vingués a buscar. Havia de revisar la comptabilitat, però era incapaç de concentrar-me. En Carl m’havia venut. M’havia estafat, m’havia robat l’herència, l’havia venut al millor postor. De bon grat, havia deixat que em convertís en un assassí, m’havia deixat matar en Willumsen per salvar-li la pell. Com de costum. I, malgrat això, no havia dit ni piu del fet que m’havia traït. Sí, m’havia traït!

Estava tan emprenyat que em tremolava tot el cos i no podia parar. Al final, vaig haver d’anar al vàter a vomitar. I en acabat em vaig quedar assegut allà plorant, esperant que no em sentís ningú.

Què coi podia fer?

Els meus ulls es van aturar al rètol que hi havia davant meu. Hi havia grapat el mateix que tenia al lavabo del personal a Os. FES EL QUE CAL. TOT DEPÈN DE TU. FES-HO ARA.

Crec que vaig prendre la decisió en aquell moment. Estic força segur que va ser llavors. És clar, però, que podia haver estat més tard aquell mateix vespre. Quan vaig saber quina era l’altra cosa que havia vingut a explicar-me la Shannon a Kristiansand.

63

Seia en silenci a la taula de la cuina, que la Shannon i jo havíem traslladat a la sala d’estar.

La Shannon havia anat a comprar al centre comercial i havia preparat cou-cou, que em va explicar que era el plat nacional de Barbados i que duia farina de blat de moro, bananes, tomàquets, cebes i pebre. Tot i que havia hagut de substituir el peix volador per bacallà, estava contenta d’haver trobat ocra i fruit del pa.

—Que passa res? —em va preguntar la Shannon.

Vaig fer que no amb el cap.

—Fa una pinta deliciosa.

—Ja era hora que trobés botigues de queviures amb una mica de varietat —va dir, una mica intensament—. Teniu el nivell de vida més alt del món, però mengeu com si fóssiu pobres.

—Cert —vaig dir.

—I, a més, crec que mengeu tan de pressa perquè no esteu acostumats a cap menjar que tingui gust de res.

—Cert. —Vaig abocar vi a les nostres copes de l’ampolla de vi blanc que la Pia Syse m’havia enviat en nom de la seu central feia dues setmanes, quan va estar clar que la gasolinera aconseguiria la tercera plaça al rànquing. Vaig deixar l’ampolla a la taula, però no vaig tocar la meva copa.

—Encara penses en en Carl —va dir.

—Sí —vaig fer.

—Et preguntes com t’ha pogut trair d’aquesta manera?

Vaig remenar el cap.

—Em pregunto com l’he pogut trair d’aquesta manera.

Va sospirar.

—No pots decidir de qui t’enamores, Roy. Em vas dir que la gent de muntanya us enamoreu per motius pràctics, però ara t’adones que no és així.

—Potser no —vaig dir—. Però potser tampoc és casual del tot, al capdavall.

—Ah, no?

—L’Stanley em va parlar d’un no sé qui francès que opina que desitgem allò que els altres desitgen. Que els imitem.

—Mimetic desire —va dir la Shannon—. René Girard.

—Això.

—Opina que és una il·lusió romàntica que una persona pugui seguir el seu cor i els seus desitjos interiors, perquè més enllà de satisfer les nostres necessitats bàsiques, no tenim cap desig interior propi. Desitgem allò que la gent que ens envolta desitja. Com els gossos que han mostrat desinterès pel seu os de joguina l’han de tenir tant sí com no quan veuen que altres gossos el volen.

Vaig assentir amb el cap.

—I això fa que tinguis més ganes de tenir una gasolinera quan t’assabentes que n’hi ha d’altres que la volen.

—I els arquitectes han d’aconseguir aquell encàrrec en què saben que competeixen amb els millors.

—I el germà lleig i estúpid ha de tenir la dona del germà espavilat i guapo.

La Shannon furgava el menjar que tenia al davant.

—Estàs dient que els teus sentiments per mi en realitat estan relacionats amb en Carl?

—No —vaig dir—. No estic dient res. Perquè no sé res. Potser som tan enigmàtics per a nosaltres mateixos com per als altres.

La Shannon va tocar la copa de vi amb les puntes dels dits.

—No és trist que només pugem estimar el mateix que estimen altres persones?

—L’oncle Bernard deia que hi ha moltes coses tristes si ens les mirem durant massa temps i amb massa deteniment —vaig dir—. Que hauríem de ser cecs d’un ull.

—Pot ser.

—I si intentem ser cecs? —vaig dir—. Almenys durant una nit.

—Sí —va dir, esforçant-se per somriure.

Vaig alçar la meva copa. I ella, la seva.

—T’estimo —vaig xiuxiuejar.

Ara somreia d’orella a orella, els ulls li brillaven com el llac de Budal un dia lluent d’estiu i durant un moment vaig aconseguir oblidar tota la resta. Només esperava que tinguéssim aquella nit. Després ja podia caure una bomba atòmica. Sí, volia que caigués una bomba atòmica. I és que —em sembla recordar que ja ho havia fet— m’havia decidit. I hauria preferit la bomba atòmica.

Quan vaig deixar la copa de vi a taula, vaig veure que la Shannon no havia begut de la seva, sinó que s’havia posat dreta. Es va inclinar per sobre de la taula i va bufar les espelmes.

—Ens queda poc temps —va dir—. Massa poc per no passar-lo nua arraulida contra tu.

Faltaven vuit minuts per a les quatre de la matinada quan la Shannon es va tornar a desplomar a sobre meu. La seva suor es va barrejar amb la meva; fèiem la mateixa olor i teníem el mateix sabor. Vaig alçar el cap per mirar el rellotge a la tauleta de nit.

—Tenim tres hores —va dir la Shannon.

Em vaig tornar a deixar caure al coixí i vaig buscar a les palpentes la capsa de snus al costat del rellotge.

—T’estimo —va dir. M’ho havia dit cada vegada que es despertava, abans de tornar a fer l’amor. I abans d’adormir-se.

—T’estimo, corriol pit-roig —vaig dir, amb la mateixa entonació que ella, com si el contingut profund de les paraules ara ens resultés tan familiar que no ens calia afegir-hi emoció, significat ni convicció. N’hi havia prou amb pronunciar-les, entonar-les com un mantra, com un credo que ens sabíem de memòria—. Avui he plorat —vaig dir, i em vaig ficar una bosseta de snus a la boca.

—Suposo que no ho fas gaire sovint —va dir la Shannon.

—No.

—Per què ploraves?

—Ja ho saps. Per tot.

—Sí, però què creus que ha fet que et caiguessin les llàgrimes, exactament?

Hi vaig pensar.

—Plorava pel que havia perdut avui.

—La propietat familiar —va dir.

Vaig fer una rialleta.

—No, per la granja, no.

—Per mi —va dir.

—No t’he tingut mai —vaig dir—. Plorava per en Carl. Avui he perdut el meu germà petit.

—És clar —va xiuxiuejar la Shannon—. Perdona. Perdona’m per ser tan estúpida.

Llavors em va posar la mà al pit. Vaig notar que allò era diferent dels tocs afectadament innocents que tots dos sabíem que eren el preàmbul d’una altra ronda de sexe. I, quan em va posar la mà allà, vaig tenir el pressentiment que era com si intentés agafar-me el cor. O no, agafar-lo, no, sentir-lo. Provava de sentir-ne els batecs, saber com reaccionaria quan ella digués el que estava a punt de dir.

—Abans t’he dit que això de l’hotel era una de les coses que havia vingut a explicar-te.

Va agafar aire i jo em vaig aguantar la respiració.

—Estic embarassada —va dir.

Em vaig continuar aguantant la respiració.

—De tu. Notodden.

Tot i que aquelles cinc paraules contenien les respostes a totes les preguntes que em podia fer sobre el que havia passat, em va passar una allau de pensaments pel cervell i tots duien un interrogant al final.

—L’endometriosi… —vaig començar.

—Fa que sigui difícil quedar-se embarassada, no impossible —va dir—. Em vaig fer un test d’embaràs i al principi no m’ho creia, però ara he anat al metge i m’ho ha confirmat.

Vaig tornar a respirar. Mirava fixament el sostre.

La Shannon es va arraulir contra meu.

—Vaig pensar a desfer-me’n, però no ho puc fer, no ho vull fer. Potser aquella va ser l’única vegada a la vida en què els planetes estaven alineats de manera que aquest cos es pogués quedar embarassat. Però t’estimo i aquest fill és tant teu com meu. Tu què vols?

Em vaig quedar estirat en silenci, respirant a les fosques i preguntant-me si el meu cor havia lliurat a la seva mà les respostes que volia sentir.

—Vull que aconsegueixis el que vols —vaig dir.

—Tens por? —em va preguntar.

—Sí.

—Estàs content?

Em vaig escoltar:

—Sí.

Per la manera com respirava, vaig intuir que estava a punt de tornar a plorar.

—Però, evidentment, estàs desconcertat i et preguntes què hem de fer ara —va dir. Li tremolava la veu i parlava de pressa, com si volgués acabar abans d’esclafir a plorar—. I no sé què contestar-te, Roy. M’he de quedar a Os fins que l’hotel estigui acabat. Potser penses que aquest fill és més important que un edifici, però…

—Xxt! —vaig fer, i li vaig acariciar aquells llavis suaus amb el dit índex—. Ja ho sé. I t’equivoques. No estic desconcertat, sé exactament què he de fer.

Vaig veure que el blanc dels seus ulls semblava encendre’s i apagar-se quan parpellejava a la foscor.

FES EL QUE CAL, vaig pensar. TOT DEPÈN DE TU. FES-HO ARA.

Com ja he dit, no estic del tot segur de si la decisió ja l’havia pres al lavabo del personal o si va ser allà, al llit amb la Shannon després que em digués que duia un fill meu al ventre. I potser tampoc importa gaire, potser només té interès acadèmic, com se sol dir.

En qualsevol cas, em vaig atansar a l’orella de la Shannon i li vaig xiuxiuejar el que calia fer.

Va assentir amb el cap.

Em vaig quedar despert la resta de la nit.

Les obres començarien d’aquí a catorze dies. La invitació, que anunciava l’actuació d’en Rod a Årtun en acabat, estava grapada a dalt del taulell de la cuina.

Ja comptava les hores que faltaven.

Patia.

Aquell enorme vehicle negre estava en moviment. Rodant a poc a poc, gairebé a contracor, feia cruixir la grava sota els pneumàtics. A la punta dels alerons que sobresortien de la part de darrere del cotxe, dos fars verticals estrets desprenien una llum vermella. Un Cadillac DeVille. El sol s’havia post, però darrere del revolt hi havia una vora taronja que emmarcava Ottertind. I un tall de dos-cents metres de profunditat a la muntanya, com si s’hagués fet d’una destralada.

«Tu i jo, Roy, només ens tenim l’un a l’altre». Era el que solia dir en Carl. «Tots els altres que ens pensem que estimem o que ens estimen són un miratge al desert. Mentre que tu i jo som un. Som germans. Dos germans en un desert. Si un estira la pota, l’altre també».

Sí, i la mort no ens separa. Ens agermana.

Ara aquell vehicle rodava més de pressa. Cap a l’infern on farem cap tots, tots els que tenim cor d’assassinar.

64

La cerimònia d’inici de les obres no començaria fins a les set del vespre.

Malgrat això, vaig marxar de Kristiansand a trenc d’alba i, quan entrava a Os, la llum del matí ja brillava al rètol del municipi.

Tret de les restes deixades per la llevaneu, ara grises i brutes, la neu havia desaparegut. El gel del llac de Budal semblava rosegat, com un sorbet, i aquí i allà es veia aigua a la superfície.

Vaig trucar a en Carl un parell de dies abans i li vaig dir que hi anava, però que estaria ocupat tot el dia fins a la inauguració, perquè a la gasolinera es feia una auditoria comptable dels últims cinc anys. Mostres aleatòries i pura rutina, vaig mentir. Que només els ajudaria a explicar les xifres de la meva època de gerent. Que no sabia quant de temps tardaríem, unes hores o dos dies, però que si calia em quedaria a dormir al taller. En Carl em va contestar que molt bé, que en tot cas ell i la Shannon estarien ocupats preparant la cerimònia d’inici de les obres i la festa que se celebraria en acabat a Årtun.

—Però volia parlar amb tu d’una cosa —va dir—. Baixaré a la gasolinera si et va millor.

—Ja t’avisaré si tinc cap foradet. Llavors ens podem fer una cervesa al Fritt Fall —vaig dir.

—Un cafè —va dir—. He deixat l’alcohol del tot. El meu propòsit d’any nou era ser avorrit i, segons la Shannon, ho estic fent d’allò més bé.

Semblava de bon humor. Reia i feia broma. Un home que havia deixat enrere el pitjor.

Al contrari que jo.

Vaig aparcar el cotxe davant del taller i vaig alçar els ulls cap a Opgard. Amb la llum obliqua del matí semblava que la muntanya estava pintada d’or. Els vessants banyats pel sol estaven nets, però a l’ombra encara hi havia neu.

Mentre em dirigia a l’edifici de la gasolinera, vaig observar que hi havia escombraries a la zona dels assortidors. I a dins, és clar, l’Egil era darrere la caixa. Despatxava un client i vaig tardar uns segons a reconèixer aquella esquena encorbada. Era en Moe, el llauner. Em vaig quedar dret al costat de la porta. L’Egil no m’havia vist i ara allargava la mà cap al prestatge que tenia al darrere. El prestatge on eren les píndoles de l’endemà EllaOne. Em vaig aguantar la respiració.

—És tot? —va preguntar l’Egil, dipositant una capsa davant d’en Moe.

—Sí, gràcies. —En Moe va pagar, es va girar i va venir cap a mi.

Em vaig quedar mirant la capsa que duia a la mà.

Paracetamol.

—Roy Opgard —va dir. Es va aturar al meu davant amb un somriure d’orella a orella—. Déu et guardi.

Jo no sabia què dir. Em vaig quedar mirant-li les mans mentre es ficava la capsa de pastilles per al mal de cap a la butxaca de l’abric, però conec bé el llenguatge corporal de la gent que té la intenció de fer-te mal i en aquell moment el cos d’en Moe no parlava aquest llenguatge. La primera reacció que vaig tenir quan em va agafar la mà va ser apartar-la cap a mi, però alguna cosa, potser el posat relaxat i la brillantor que tenia als ulls, malaltissa però càlida, em van fer deixar-ho estar. Em va estrènyer la mà gairebé de manera delicada.

—Gràcies a tu, Roy Opgard, he tornat al ramat.

—Eh? —em vaig limitar a dir.

—Era presoner del dimoni, però tu em vas alliberar. A mi i a la meva família. Em vas treure el dimoni a cops, Roy Opgard.

Em vaig girar i el vaig seguir amb els ulls. L’oncle Bernard deia que de tant en tant, quan no trobaves la solució a un problema mecànic, el millor era agafar un martell i copejar tan fort com podies i així se solucionaria. De tant en tant. Potser això era el que havia passat.

En Moe va pujar a una camioneta Nissan Datsun i va marxar.

—Ei, mestre —va dir l’Egil darrere meu—. Has tornat?

—Ja ho veus —vaig dir, i em vaig girar cap a ell—. Com va el malbaratament de salsitxes?

Va tardar un segon a adonar-se que potser feia broma i prou, i va riure temptejant el terreny.

Al taller vaig obrir la bossa que m’havia endut de Kristiansand. Contenia certes peces d’automòbil, resultat d’una cerca de més d’una setmana en diversos desballestadors i cementiris d’automòbils. La majoria eren en una zona poc poblada a l’oest de la ciutat on durant cent anys havien retut culte a tot allò americà —especialment als cotxes— tan intensament com retien culte a Jesús als seus temples.

—Aquestes peces són defectuoses —m’havia dit l’últim desballestador de vehicles mentre es mirava els tubs del fre corcats i el cable de l’accelerador esfilagarsat que jo havia descargolat de dos dels seus cotxes desballestats, un Chevy El Camino i un Cadillac Eldorado. Darrere d’ell penjava un retrat molt bigarrat d’un paio de cabells llargs amb una gaiata de pastor envoltat d’un munt d’ovelles.

—Suposo que això significa que me les deixarà barates —vaig dir.

Va serrar un ull, va dir un preu i em vaig adonar que, de Willumsens, no n’hi ha només a Os. Em vaig consolar en pensar que segurament la majoria dels diners anirien a parar a la col·lecta, li vaig allargar els bitllets de cent i li vaig confirmar que no em calia rebut.

Vaig agafar el cable de l’accelerador i el vaig examinar. És cert que no era d’un Cadillac DeVille, però era gairebé idèntic, per tant serviria. Certament, era defectuós. Estava tan esfilagarsat que si es muntava bé, s’enganxaria quan el conductor trepitgés l’accelerador i la velocitat continuaria augmentant encara que aixequés el peu del pedal. Si el conductor fos mecànic d’automòbils, potser s’adonaria de què estava passant i si, a més, fos ràpid i fred mentalment, potser apagaria el motor o posaria el cotxe en punt mort. En Carl, però, no era cap d’aquestes dues coses. Simplement —si hi arribava a temps— provaria de frenar.

Vaig agafar els tubs del fre corcats i foradats. Ja n’havia desconnectat uns com aquests abans. No els havia instal·lat mai, però. Els vaig deixar al costat del cable de l’accelerador.

Qualsevol mecànic que més endavant examinés les restes de l’automòbil diria a la policia que les peces no havien patit cap mena de sabotatge, sinó que presentaven un desgast natural i que probablement havia entrat aigua sota el topall del cable de l’accelerador.

Vaig ficar les eines que necessitaria a la bossa, la vaig tancar i em vaig quedar allà dret, respirant pesadament. Em feia la sensació que el tòrax m’oprimia els pulmons.

Vaig mirar el rellotge. Un quart d’onze del matí. Anava bé de temps.

Segons la Shannon, en Carl tenia una reunió al solar de l’obra amb el comitè organitzador de la festa a les dues en punt. En acabat, baixarien a Årtun a decorar el local. Que almenys tot plegat tardaria dues hores, potser tres. Molt bé. Necessitava com a màxim una hora per substituir les peces.

I com que no hi havia cap auditoria comptable, tenia temps de sobres.

Massa.

Vaig anar al llit i m’hi vaig estirar. Vaig posar la mà al matalàs on la Shannon i jo havíem jagut. Vaig mirar la placa de matrícula de Barbados a la paret, dalt de la cuineta. M’havia informat una mica sobre el tema. Hi havia més de cent mil vehicles a l’illa, una xifra sorprenentment alta per a una població tan petita. I el nivell de vida era alt, el tercer més alt d’Amèrica del Nord; tenien diners per gastar. I tothom parlava anglès. Seria del tot possible regentar una gasolinera en aquell indret. O un taller.

Vaig tancar els ulls i vaig avançar el temps dos anys. Ens vaig veure a la Shannon i a mi en una platja amb una criatura d’un any i mig sota el para-sol. Tots tres pàl·lids, la Shannon amb les cames cremades pel sol. Redlegs.

Vaig recular i ara només érem catorze mesos al futur. Les maletes preparades al rebedor. Del dormitori del pis de dalt se sentien uns gemecs infantils i la veu tranquil·litzadora de la Shannon. Només quedaven petits detalls per enllestir. Desconnectar la llum i tancar l’aigua. Clavar els finestrons. No deixar caps per lligar abans de marxar.

Caps per lligar.

Vaig tornar a mirar el rellotge.

Ja no tenia cap importància, però no m’agradaven els caps per lligar, no m’agradaven les escombraries a la zona dels assortidors.

Tanmateix, ho havia de deixar estar, ara m’havia de concentrar en altres coses. Keep your eyes on the prize, com deia el pare.

Escombraries a la zona dels assortidors.

A les onze en punt em vaig aixecar i vaig sortir.

—Roy! —va dir l’Stanley, posant-se dret darrere del petit escriptori de la seva consulta mèdica. Es va dirigir cap a mi i em va fer una abraçada—. Has hagut d’esperar gaire? —em va preguntar, assenyalant amb el cap la sala d’espera.

—Només vint minuts —vaig dir—. A recepció m’han donat cita ràpida, així que no et robaré gaire temps.

—Seu. Tot bé? Et funciona el dit?

—Tot bé, només he vingut a preguntar-te una cosa.

—Ah, sí?

—La nit de Cap d’Any, després que vaig marxar cap a la plaça, recordes si en Dan Krane també va marxar? I si duia cotxe? I si potser no va aparèixer per la plaça de seguida?

L’Stanley va fer que no amb el cap.

—I en Kurt Olsen?

—Per què ho vols saber, Roy?

—T’ho explicaré després.

—D’acord. No, no va marxar cap dels dos. Feia tant de vent i ens ho estàvem passant tan bé que ens vam quedar asseguts bevent. Fins que vam sentir els bombers.

Vaig assentir lentament amb el cap. Adeu a la teoria.

—Els únics que vau marxar abans de mitjanit vau ser tu, en Simon i la Grete.

—Però cap de nosaltres duia cotxe.

—Sí, la Grete sí. Em va dir que havia promès als seus pares que estaria amb ells quan toquessin les dotze.

—Ja. I quina mena de cotxe té?

L’Stanley va riure.

—Ja em coneixes, Roy, no en tinc ni idea, de les marques de cotxes. Només sé que és força nou i vermell. Ah, sí, em sembla que és un Audi.

Vaig assentir amb el cap, amb més parsimònia encara.

Em va venir a la memòria un Audi A1 vermell que va tombar cap a Nergard la nit de Cap d’Any. L’únic que hi ha en aquella direcció, a banda de Nergard i Opgard, és el solar de l’hotel.

—Parlant de novetats —va saltar l’Stanley—. M’he oblidat del tot de felicitar-te.

—Felicitar-me? —Vaig pensar automàticament en la tercera plaça al rànquing d’ingressos, però evidentment les notícies de les gasolineres no surten més enllà del cercle dels iniciats.

—Seràs oncle —va dir.

Van passar un parell de segons i l’Stanley va riure encara més fort.

—Com es nota que sou germans. En Carl va reaccionar exactament igual que tu. Es va posar pàl·lid com un mort.

No m’havia adonat que m’havia posat pàl·lid, però ara em semblava que el cor també em deixava de bategar. Em vaig armar de valor.

—Vas ser tu qui va examinar la Shannon?

—Quants metges més veus aquí? —va dir l’Stanley, obrint els braços.

—I vas informar en Carl que serà pare?

L’Stanley va arrufar el front.

—No, suposo que ho va fer la Shannon. En Carl i jo ens vam trobar a la botiga i el vaig felicitar, i després li vaig esmentar un parell de coses que ell i la Shannon haurien de vigilar a mesura que avanci l’embaràs. I llavors es va posar pàl·lid, igual que tu ara. És comprensible. Quan la gent va i et recorda que seràs pare, suposo que torna a aflorar tota aquesta responsabilitat esfereïdora. No sabia que els passava el mateix als oncles, però sembla que sí. —Va tornar a riure.

—N’has informat algú més, a banda d’en Carl i jo? —li vaig preguntar.

—No, no, he de guardar el secret professional. —Es va aturar en sec. Es va posar tres dits al front—. Ai. Que potser no sabies que la Shannon està embarassada? Suposava que… com que tu i en Carl esteu tan units…

—Suposo que volien guardar-se la informació fins que estiguessin més o menys segurs que va bé —vaig dir—. Amb l’historial de la Shannon d’intents de quedar-se embarassada…

—Ai, quina poca professionalitat he tingut —va dir l’Stanley. Semblava sincerament angoixat.

—No hi pensis —vaig dir, posant-me dret—. Si tu no expliques res a ningú, jo tampoc ho faré.

Ja havia sortit per la porta abans que l’Stanley em pogués recordar que li havia d’explicar per què li havia preguntat per la nit de Cap d’Any. Vaig sortir de la consulta mèdica. Vaig pujar al Volvo i em vaig quedar assegut allà, mirant pel parabrisa.

Així doncs, en Carl sabia que la Shannon estava embarassada. Ho sabia i no s’havia encarat amb la Shannon. I a mi tampoc m’ho havia explicat. Que volia dir que s’havia adonat que no n’era el pare? Que s’havia adonat de què estava passant? Que érem la Shannon i jo contra ell. Vaig treure el telèfon. Vaig dubtar. La Shannon i jo ho havíem planificat tot molt minuciosament, entre d’altres coses, per evitar haver de tenir més contacte telefònic del que resulta natural entre cunyat i cunyada. Segons la revista True Crime, el que primer comprova la policia és amb qui han estat en contacte telefònic abans de l’assassinat les persones més properes a la víctima o altres possibles sospitosos. Em vaig decidir i vaig marcar un número.

—Ara? —va dir la veu a l’altra banda.

—Sí —vaig dir—. Ara tinc una hora lliure.

—D’acord —va dir en Carl—. Al Fritt Fall d’aquí a vint minuts.

65

Al Fritt Fall hi havia la clientela habitual dels matins: entusiastes de les curses de trotadors i gent que manté en marxa el nostre sistema d’assistència social.

—Una cervesa —vaig dir a l’Erik Nerell.

Em va mirar amb fredor. L’havia tingut a la llista dels sospitosos d’haver calat foc a l’hotel, però avui aquella llista s’havia reduït a una persona.

Mentre em dirigia a una taula lliure vora la finestra, vaig veure en Dan Krane assegut sol amb una cervesa de mig litre en una de les altres taules de la finestra. En Dan tenia la mirada buida. Semblava —com ho diria?— una mica deixat. El vaig deixar en pau i vaig calcular que em faria el mateix favor.

Ja m’havia begut la meitat de la cervesa quan en Carl va entrar al trot.

Em va fer una masegada i es va agafar una tassa de cafè després d’haver rebut el mateix tracte fred a la barra. Vaig veure que en Dan Krane s’havia adonat de la presència d’en Carl, que s’acabava d’empassar la cervesa i abandonava el local amb passos ostensiblement pesants.

—Sí, ja he vist en Dan —va dir en Carl abans no l’hi preguntés, i es va asseure—. Pel que sembla, ja no viu a la granja de l’Aas.

Vaig assentir lentament amb el cap.

—I a banda d’això?

—Doncs… —va dir en Carl, i va fer un glop de cafè—. Estic impacient per veure com anirà la reunió de propietaris aquest vespre, és clar. I a casa, la Shannon ha començat a decidir més i més. Avui ha decidit que agafaria el Cadillac fins que anem a la reunió, així que jo he de dur el cotxe de la mestressa. —Va fer un gest amb el cap per assenyalar l’aparcament, on hi havia el Subaru.

—Suposo que el més important és que arribis a la cerimònia amb classe —vaig dir.

—És clar, és clar —va dir, i va fer un altre glopet. Es va esperar. Gairebé semblava inquiet. Dos germans asseguts allà, presos de la inquietud. Estirats a la llitera i inquiets per si s’obria la porta.

—Crec que ja sé qui va calar foc a l’hotel —vaig dir.

En Carl va alçar els ulls.

—Ah, sí?

No veia cap motiu per estirar l’assumpte i l’hi vaig dir directament.

—La Grete Smitt.

En Carl va esclatar a riure.

—La Grete està una mica tocada de l’ala, Roy, però no tant. I, a més, s’ha tranquil·litzat. Li ha provat sortir amb en Simon.

Me’l vaig quedar mirant fixament.

—En Simon? Vols dir en Simon Nergard?

—No ho sabies? —va renillar en Carl, esquerp—. Es rumoreja que en Simon li va demanar que el dugués a casa, a Nergard, la nit de Cap d’Any i que ella hi va passar la nit. I des d’aleshores han estat tap i carabassa, és clar.

El meu cervell ho va processar tan bé com va poder. Era possible que la Grete hagués calat foc a l’hotel en col·laboració amb en Simon? Ho vaig paladejar. Tenia un gust estrany. D’altra banda, tot tenia un gust d’allò més estrany darrerament. Tanmateix, no em calia parlar-ne amb en Carl. Sí, de fet, no em calia parlar-ne amb ningú, perquè, què coi importava qui ho havia fet? Em vaig escurar el coll.

—Em volies parlar d’alguna cosa.

En Carl va abaixar la mirada a la tassa de cafè i va assentir amb el cap. Va alçar els ulls, es va assegurar que els altres sis parroquians seien a una distància prudent, es va inclinar cap endavant i va dir fluixet:

—La Shannon està embarassada.

—Hòstia! —Vaig somriure, provant de no sobreactuar—. L’enhorabona, germà!

—No —va dir en Carl remenant el cap.

—No? —li vaig preguntar—. Que passa res?

La negació que feia amb el cap va donar pas a un assentiment.

—Amb la criatura? —vaig preguntar. Tot i que sabia que era mentida, vaig notar que la mera idea que li passés res al fill que la Shannon duia al ventre, al nostre fill, em feia venir nàusees.

En Carl va tornar a remenar el cap.

—Doncs què passa? —vaig preguntar.

—No soc jo el…

—El què?

Finalment se li va parar de moure el cap i em va mirar amb una cara eloqüent, vençuda.

—No ets tu el pare? —li vaig preguntar.

Va assentir amb el cap.

—Com…?

—La Shannon i jo no hem tingut relacions sexuals des que va tornar de Toronto. Ni tan sols l’he pogut tocar. I no és ella qui m’ha dit que està embarassada, sinó l’Stanley. La Shannon ni tan sols sap que ho sé.

—Collons —vaig dir.

—Sí. Collons. —La seva mirada feixuga no em deixava anar—. I saps què, Roy?

Es va esperar, però no li vaig contestar.

—Crec que sé de qui és.

Em vaig empassar la saliva.

—De debò?

—Sí. Resulta que, de cop i volta, a principi de tardor, la Shannon va haver d’anar a Notodden. Una entrevista per a un encàrrec d’arquitectura, va dir. Quan en va tornar, es va passar un munt de dies fora de si. No menjava, no dormia. Jo em pensava que era perquè evidentment no se n’havia fet res, d’aquell encàrrec. Quan vaig saber per l’Stanley que la Shannon estava embarassada, em vaig preguntar quan coi podia haver tingut l’oportunitat de trobar-se amb un altre home, perquè la Shannon i jo estem molt a sobre l’un de l’altre aquí. I llavors em vaig començar a mirar aquell viatge a Notodden d’una altra manera. La Shannon m’ho explica tot i el que no m’explica, ho dedueixo fàcilment. Però aquí hi ha alguna cosa que no he aconseguit pescar. Alguna cosa que ha amagat. Com si tingués mala consciència. I quan miro enrere, allò va passar després de quedar-se a dormir a Notodden. I tot d’un plegat comença a anar a passar el dia allà, amb l’excusa d’anar de compres. Ho entens?

Em vaig haver d’escurar el coll perquè em sortís la veu.

—Crec que sí.

—Així que l’altre dia li vaig preguntar on es va quedar a dormir a Notodden i quan em va dir que a l’Hotel Brattrein, els vaig trucar per comprovar-ho. El recepcionista em va dir que, efectivament, la Shannon Alleyne Opgard els havia reservat una habitació el 3 de setembre, però quan li vaig preguntar amb qui, em va dir que l’havia llogat sola.

—I et va explicar tot això sense més ni més?

—Pot ser que li digués que em deia Kurt Olsen i que trucava de la policia d’Os.

—Mare meva —vaig dir, i vaig notar que se’m començava a xopar l’esquena de la camisa.

—Així que li vaig demanar que es mirés el llibre de registre en aquesta data concreta. I llavors va sorgir un nom interessant, Roy.

Tenia la boca seca. Què collons havia passat? Que potser en Ralf recordava que jo era allà i li havia donat el meu nom? Un moment, ara me’n recordo: em va dir que m’havia reservat una habitació en veure’m entrar al restaurant, que suposava que em quedaria a dormir a l’hotel. Que potser m’havia inscrit a la pàgina de reserves i després s’havia oblidat d’esborrar el meu nom quan va resultar que no necessitava habitació?

—Un nom interessant i ben conegut —va dir en Carl.

Em vaig armar de valor.

—Dennis Quarry.

Em vaig quedar mirant fixament en Carl.

—Com dius?

—L’actor. El director. L’americà que va passar per la gasolinera. Es quedava a l’hotel.

No em vaig adonar que havia deixat de respirar fins que no vaig tornar a agafar aire.

—I què?

—I què? Li va signar un autògraf a la Shannon a la gasolinera, que no te’n recordes?

—Sí, però…

—Després, al cotxe, la Shannon em va ensenyar el tros de paper. Reia perquè també li havia escrit el número de telèfon i l’adreça electrònica. I li havia dit que comptava quedar-se una temporada a Noruega. Que estaria… —en Carl va dibuixar unes cometes amb els dits—… dirigint. Jo no hi vaig tornar a pensar i crec que ella tampoc. No fins després d’allò que va passar entre la Mari i jo…

—Creus que es va trobar amb ell per venjar-se?

—No és evident?

Vaig arronsar les espatlles.

—I si l’estima?

En Carl em va mirar fixament.

—La Shannon no estima ningú. Només estima el seu hotel. Hauria d’haver rebut una bona estovada.

—I suposo que l’ha rebut.

Em va sortir sense voler. En Carl va donar un cop de puny a la taula i semblava que els ulls li sortirien del crani.

—T’ho ha dit aquesta malparida?

—Xxt! —vaig fer, i vaig agafar el got de cervesa com si fos un salvavides. Durant el moment de silenci que va seguir em vaig adonar que tothom que era al local havia girat els ulls cap a nosaltres. En Carl i jo ens vam quedar callats fins que vam sentir que es reprenien les converses i que l’Erik Nerell es tornava a inclinar damunt del seu telèfon mòbil—. Li vaig veure els blaus quan vaig ser a casa per Nadal —vaig dir fluixet—. Quan sortia del bany.

Veia que el cervell d’en Carl estava intentant inventar-se una explicació. Per què collons vaig haver de deixar anar allò, ara que necessitava que confiés en mi?

—Carl, és que…

—No passa res —va dir amb veu aspra—. Tens raó. Va passar unes quantes vegades després que va tornar de Toronto. —Va respirar tan fondo que vaig veure que se li alçava la caixa toràcica—. Jo estava d’allò més estressat pel caos de l’hotel i ella no parava de fer córrer la llengua per l’assumpte aquell amb la Mari. I quan havia fet uns quants glops, de vegades… de vegades explotava. Però no ha tornat a passar des que he deixat de beure. Gràcies, Roy.

—Gràcies?

—Gràcies per fer-me front amb això. Feia temps que pensava que n’havia de parlar amb tu. Vaig començar a témer que tenia el mateix que el pare. Que comences a fer coses que en realitat no vols fer i llavors no aconsegueixes parar, oi? Però jo ho he aconseguit. He canviat.

—Has tornat al ramat —vaig dir.

—Eh?

—Estàs segur que has canviat?

—Sí, ja ho pots firmar.

—Sí. O, si no, ho pots fer tu per mi.

Es va limitar a mirar-me, com si allò fos un joc de paraules estúpid i incomprensible. Ni jo mateix entenia tot el que estava deixant anar.

—Bé, tant se val —va dir, passant-se la mà per la cara—. Li havia de dir això de la criatura a algú. I resulta que aquest algú sempre ets tu. Perdona.

—Només faltaria —vaig dir, i em vaig clavar més a fons el ganivet—: al cap i a la fi, soc el teu germà.

—Sí, ets la persona que sempre hi és quan necessito algú. Collons, estic molt content de tenir-te a tu, almenys.

En Carl va posar la mà a sobre de la meva. La seva era més grossa, més flonja, més calenta que la meva, que estava glaçada.

—Sempre —vaig dir amb la veu ronca.

Va mirar el rellotge.

—Ja solucionaré això de la Shannon més endavant —va dir, aixecant-se—. I l’assumpte aquest que no soc el pare queda entre nosaltres, d’acord?

—És clar —vaig dir. Curiosament, vaig estar a punt d’esclatar a riure.

—L’inici de les obres. Els donarem una lliçó, Roy. —Va serrar la boca i els ulls, posant cara de lluitador, i va agitar el puny tancat cap a mi—. Els nois de ca l’Opgard guanyaran.

Somrient, vaig alçar el got per indicar que tenia la intenció d’acabar-me’l.

Vaig seguir en Carl amb els ulls mentre cuitava cap a la porta. A través de la finestra, el vaig veure pujar al Subaru. La Shannon s’havia encarregat de disposar del Cadillac avui. En Carl, però, arribaria amb el Cadillac a la cerimònia d’inici de les obres al solar de l’hotel. O, més ben dit, es dirigiria cap al solar.

Es va encendre un sol llum de frenada quan el Subaru es va aturar per deixar passar un tràiler abans de tombar cap a la carretera principal.

Vaig demanar una altra cervesa. Me la vaig beure a poc a poc mentre pensava.

Pensava en la Shannon. En allò que ens impulsa a les persones. I pensava en mi. En per què pràcticament havia demanat a crits ser descobert. Li havia dit a en Carl que sabia que pegava a la Shannon. Li havia insinuat que sabia que havia falsificat la meva signatura. Li havia demanat a crits ser descobert per evitar haver de dur a terme allò. Per evitar continuar omplint Huken de cotxes i cadàvers.

66

Després de fer-me quatre gots al Fritt Fall vaig abandonar el local.

Eren només dos quarts de dues, prou temps per recuperar la sobrietat. Sabia, però, que aquelles cerveses eren senyal de debilitat. Una reacció de fugida. Un sol pas en fals bastaria perquè tot el pla se n’anés en orris. Per tant, per què beure just ara? Probablement era una indicació que potser una part de mi volia que no reeixís. El jo rèptil. No, el cervell reptilià no hi tenia res a veure, és clar. No pensava amb claredat i ja m’embolicava amb els conceptes. Bé, en qualsevol cas, el jo-jo sabia perfectament què volia: prendre el que li corresponia per dret, el que quedés. I treure del mig aquells que s’hi interposaven, les persones que amenaçaven aquells a qui havia de defensar. I és que ara ja no era el germà gran. Era el seu home. I el pare del seu fill. Ara, aquesta era la meva família.

No obstant, hi havia alguna cosa que no quadrava.

Havia deixat el Volvo al taller i vaig haver d’anar des del centre cap al sud-est per la sendera per a ciclistes i vianants que discorre en paral·lel a la carretera nacional. Quan vaig arribar al taller, em vaig quedar dret contemplant l’altra banda de la carretera, la paret amb el rètol que anunciava la Perruqueria i Solàrium Grete.

Vaig tornar a mirar el rellotge.

Encara em quedava temps, però ho hauria de deixar estar. No era el moment d’enfrontar-m’hi. Potser cap moment no era aquest moment.

Per tant, ves a saber per què tot d’un plegat em vaig trobar a l’altra banda d’aquella casa, donant una ullada a l’interior del garatge i mirant-me l’Audi A1 vermell aparcat allà dins.

—Hola! —va exclamar la Grete des de la butaca de barber. Tenia el cap ficat dins de l’orgull del lloc, l’assecador de casc dels anys cinquanta—. No t’he sentit trucar al timbre!

—No he trucat —vaig dir, i vaig constatar que estàvem sols. El fet que s’estava fent la pròpia permanent indicava que no tenia cap cita de seguida, però igualment havia tancat amb clau la porta darrere meu.

—Et puc tallar els cabells d’aquí a deu minuts —va dir—. Només m’he d’arreglar una mica els meus abans. És que és important estar presentable quan ets perruquera, saps?

Sonava nerviosa. Potser perquè m’havia presentat d’improvís. Potser perquè m’havia notat que no havia vingut a fer-me una retalladeta. O potser perquè, en el fons, m’esperava des de feia temps.

—Bonic cotxe —vaig dir.

—Què? No hi sento gaire bé des d’aquí dins.

—Bonic cotxe! El vaig veure fora de ca l’Stanley la nit de Cap d’Any, però no sabia que era teu.

—Doncs sí. Ha sigut un bon any per al sector de la perruqueria. Com per a tots els sectors d’aquí.

—Em va passar pel costat un cotxe del mateix model i color just abans de mitjanit quan anava cap a la plaça. No hi ha gaires Audis vermells al poble, així que m’imagino que eres tu, oi? Però llavors l’Stanley em va dir que anaves a casa a rebre l’any amb els teus pares i això és en direcció contrària. A més, aquell cotxe va enfilar cap a Nergard i la carretera de l’hotel. Per aquella zona no hi ha gaire res a banda de Nergard. Opgard. I l’hotel. Per tant, vaig començar a pensar que…

Em vaig inclinar per mirar les tisores que eren al banc de davant del mirall. Totes em semblaven força iguals, però vaig suposar que les que estaven en exposició a l’estoig obert devien ser les famoses Niigata 1000.

—La nit de Cap d’Any em vas dir que la Shannon odia en Carl, però que depèn d’ell per aconseguir el seu hotel. Que potser et pensaves que si l’hotel s’incendiava i s’abandonava el projecte, la Shannon ja no tindria cap motiu per seguir amb en Carl i així el podries tenir tu?

La Grete Smitt em va mirar tranquil·lament, com si els nervis se li haguessin esborrat d’un cop de ploma. Tenia els avantbraços immòbils als braços d’aquella enorme i feixuga butaca de barber i el cap dret dins d’una corona de plàstic i filaments incandescents. Semblava una punyetera reina al tron.

—És clar que m’ha passat pel cap, això —va dir. Havia abaixat la veu—. I a tu també, Roy. Per això he sospitat que tu vas iniciar l’incendi. Vas desaparèixer a la vista de tothom abans de mitjanit.

—No vaig ser jo —vaig dir.

—Doncs llavors només ho pot haver fet una persona —va dir la Grete.

Tenia la boca seca. Collons, tant li feia qui havia calat foc a aquell maleït hotel. Se sentia una bonior dèbil. No sé si venia de l’assecador de casc o del meu propi cap.

Va deixar de parlar quan va veure que havia agafat les tisores de l’estoig. I devia haver vist alguna cosa als meus ulls, perquè va alçar els braços davant seu.

—Roy, no deus tenir la intenció de…

I no ho sé. No sé què coi tenia la intenció de fer. Només sé que tot va explotar. Tot el que havia passat, tot el que no hauria d’haver passat, tot el que passaria i que no hauria de passar, però que ja era inevitable. Pujava al meu interior com la merda per un vàter embussat, feia temps que ho feia i ara havia arribat a la vora i es desbordava. Les tisores estaven esmolades. Només quedava clavar-les en aquella boca repugnant, tallar aquelles galtes blanques, tallar aquelles paraules lletges.

I malgrat tot em vaig aturar.

Em vaig aturar i em vaig mirar les tisores. Acer japonès. I les paraules del pare sobre l’harakiri em van centellejar pel cervell. I és que, no estava a punt de fracassar? No era jo —i no la Grete— a qui s’havia de tallar del cos social com si fos un tumor cancerós?

No, tots dos. Havíem de rebre un càstig tots dos. Cremar-nos.

Vaig agafar el cable negre vell que sortia de l’assecador de casc, vaig obrir les tisores i el vaig començar a tallar. L’acer esmolat va travessar l’aïllament i quan va entrar en contacte amb el coure, la sotragada elèctrica gairebé em va fer deixar-lo anar. Tanmateix, estava preparat i vaig aconseguir mantenir una pressió uniforme a les tisores sense tallar del tot el cable.

—Què fas? —va xisclar la Grete—. Són unes Niigata 1000! I estàs fent malbé un assecador de casc dels anys cinquan…

Li vaig agafar la mà amb la meva mà lliure i se li van serrar els llavis quan el circuit es va tancar i va començar a circular el corrent. Va provar d’alliberar-se’n, però no l’hi vaig permetre. El cos se li sacsejava i els ulls se li giraven cap enrere mentre el casc crepitava i saltaven espurnes. I un crit continu, primer dèbil i suplicant, després salvatge i imperiós, es va aixecar de la seva gola. El cor m’anava a cent. Sabia que hi ha un límit de temps que el cor pot suportar dos-cents mil·liamperes, però no em vaig deixar anar. Perquè ara la Grete Smitt i jo érem on ens mereixíem, units en un cercle de dolor. Llavors vaig veure que sortien flames blaves del casc. I tot i que aguantar exigia tota la meva concentració, vaig notar l’olor de cabells cremats. Vaig tancar els ulls, vaig estrènyer les mans i vaig mussitar unes paraules mudes, tal com havia vist fer al predicador quan sanava o redimia gent a Årtun. El crit de la Grete era ensordidor, tan fort que amb prou feines vaig sentir que un detector de fums començava a udolar.

Llavors em vaig deixar anar i vaig obrir els ulls.

Vaig veure que la Grete s’arrencava el casc, amb una barreja de rulons fonent-se i de cabells cremant-se, i que després es dirigia a la pica de rentar els cabells, obria l’aixeta amb la dutxa de telèfon i es posava a extingir les flames.

Em vaig dirigir a la porta. Des del peu de les escales vaig sentir el so d’uns peus que baixaven del pis de dalt. Semblava que la neuropatia s’havia agafat un descans. Em vaig girar i vaig tornar a mirar la Grete. Estava salvada. Li sortia un núvol de fum gris del que li quedava de la permanent, que malgrat tot no era tan permanent. Ara mateix semblava una graella sobreescalfada en què algú havia abocat una galleda d’aigua.

Vaig sortir al rebedor, em vaig esperar fins que el pare de la Grete va haver baixat prou les escales per veure’m bé la cara i vaig percebre que deia alguna cosa, el meu nom, potser, però va quedar tapat per l’udol del detector de fums. Llavors vaig sortir d’allà.

Va passar una hora. Eren tres quarts de tres.

Seia al taller contemplant la bossa.

En Kurt Olsen no havia vingut a arrestar-me i a espatllar-ho tot.

No hi havia escapatòria. Era hora de posar-se en marxa.

Vaig agafar la bossa, vaig pujar al Volvo i vaig enfilar cap a Opgard.

67

Em vaig esmunyir de sota del Cadillac. La Shannon estava dreta mirant-me en aquell graner fred, tremolant vestida amb un dels seus jerseis prims de color negre, amb els braços plegats i cara de preocupació. No vaig dir res, tan sols em vaig aixecar i em vaig espolsar la serradura de la granota.

—I bé? —va dir impacientment.

—Ja està arreglat —vaig dir, i vaig començar a accionar el gat per abaixar el cotxe.

A continuació, la Shannon em va ajudar a empènyer el vehicle cap a fora, fins davant del jardí d’hivern, de manera que la part davantera apuntava directament carretera avall, cap al revolt de les Cabres.

Vaig mirar el rellotge. Un quart de quatre. Una mica més tard que no em pensava. Vaig tornar al graner per agafar les eines i ja havia començat a ficar-les a la bossa, que era a sobre del banc de fuster, quan la Shannon es va posar darrere meu i em va abraçar.

—Encara tenim l’opció d’aturar-ho —va dir, i em va posar la galta contra l’esquena.

—Vols que ho fem?

—No. —Em va acariciar el pit. Des de la meva arribada, no ens havíem tocat, amb prou feines ens havíem mirat. M’havia posat a treballar en el Cadillac de seguida per estar segur que arribaria a temps de substituir les peces bones amb les defectuoses abans en Carl no tornés de la reunió, però no era només per això que no ens havíem tocat. Hi havia un altre motiu. Tot d’un plegat, érem uns estranys. Uns assassins que estaven tan horroritzats per l’altre com ho estàvem per nosaltres mateixos. Però ja passaria. FES EL QUE CAL. I FES-HO ARA. Es tractava d’això i prou.

—Doncs llavors seguim el pla —vaig dir.

Va assentir amb el cap.

—El corriol pit-roig ha tornat —va dir—. El vaig veure ahir.

—Ja? —vaig dir. Em vaig girar cap a ella i la vaig agafar, emmarcant aquella cara preciosa amb unes mans bastes i uns dits rodanxons—. Que bé.

—No —va dir, bellugant el cap amb un somriure trist—. No hauria d’haver vingut. Estava estirat a la neu a fora del graner. S’havia mort de fred. —Una llàgrima a l’ull somnolent mig tancat.

La vaig atreure cap a mi.

—Torna’m a explicar per què estem fent això —va xiuxiuejar.

—Ho estem fent perquè només hi ha dues alternatives —vaig dir—. Que jo el mati. O que ell em mati a mi.

—Perquè…

—Perquè m’ha pres el que és meu. Perquè li he pres el que és seu. Perquè tots dos som uns assassins.

Va assentir amb el cap.

—Però estem segurs que aquesta és l’única sortida?

—Ja és massa tard per a qualsevol altra, tant per a en Carl com per a mi. Ja t’ho he explicat, Shannon.

—Sí. —Em va moquejar al pit de la camisa—. Quan això s’hagi acabat…

—Sí —vaig dir—. Quan això s’hagi acabat.

—Crec que és un nen.

La vaig abraçar una estona. Llavors, però, vaig tornar a sentir com els segons passaven i es consumien, com un maleït compte enrere, un compte enrere perquè el món deixés de tenir sentit. És clar, però, que no havia de passar això. No seria la fi, sinó que començaria una nova vida. També per a mi.

La vaig deixar anar i vaig ficar els tubs del fre i el cable de l’accelerador d’en Carl i la granota a la bossa. La Shannon em mirava.

—I si no funciona? —va preguntar.

—No funcionarà —vaig dir, tot i que era evident que entenia què volia dir.

Potser ella notava la irritació a la meva veu i es preguntava d’on procedia. Probablement ho sabia. Era l’estrès. Els nervis. La por. El penediment? Se’n penedia, ella? Segur. Tanmateix, a Kristiansand, mentre preparàvem el pla, també n’havíem parlat. Sabíem que el dubte ens xiuxiuejaria coses, tal com xiuxiueja a cau d’orella a les parelles de nuvis el dia del casament. Un dubte que és com l’aigua, que sempre troba el forat a la teulada i que ara em gotejava al cap com una tortura xinesa. Les paraules de la Grete: que només hi podia haver una persona que hagués calat foc a l’hotel. Aquell llum de frenada del Subaru que no funcionava. La descripció feta per aquell letó del cotxe que havia vist a prop del solar la nit de Cap d’Any.

—El pla funcionarà —vaig dir—. Gairebé no queda líquid de fre al sistema i aquest cotxe pesa dues tones. Una velocitat vertiginosa. Només hi ha un desenllaç.

—I si se n’adona abans del revolt?

—No he vist mai en Carl provar els frens abans d’hora —vaig dir amb calma i amabilitat, tot i que repetia una cosa que havia dit moltes vegades—. El cotxe és en terreny pla, ell accelera i llavors deixa anar el pedal quan arriba el pendent. Com que és tan empinat, no s’adona que l’acceleració també es deu al fet que el cable de l’accelerador s’ha enganxat, cosa que fa que es dispari la velocitat d’aquest cotxe pesant. Al cap de dos segons, és al revolt i s’adona que la velocitat és molt més alta del que sol ser allà, i llavors, presa del pànic, trepitja el pedal del fre. Però no hi respon. Potser arriba a temps de tornar a trepitjar el pedal, de girar fort el volant, però no té cap possibilitat. —Em vaig humitejar els llavis. Ja ho havia deixat clar i em podia haver aturat llavors. Tanmateix, vaig continuar fent girar el ganivet. A dins de mi, a dins d’ella—. La velocitat és massa alta, el cotxe massa pesant, el revolt massa tancat. Ni tan sols ajudaria que la carretera estigués asfaltada en lloc de ser de grava solta. I llavors el cotxe s’enlaira i ell és ingràvid. Un capità d’un coet espacial amb el cervell en warp speed que arriba a temps de preguntar-se com. Qui. I per què. I que potser és a temps de contestar aquestes preguntes abans de…

—Prou! —va xisclar la Shannon. Va encreuar els braços i li va passar una mena de paroxisme pel cos—. I si… I si malgrat tot descobreix que passa alguna cosa i no agafa el cotxe?

—Llavors descobreix que passa alguna cosa. Evidentment, farà mirar el cotxe i al taller constataran que el cable de l’accelerador està esfilagarsat i que els tubs del fre estan corcats, cap misteri més gran que això. I llavors ens haurem d’empescar un altre pla, fer-ho d’una altra manera. És el pitjor que pot passar.

—I si el pla funciona, però la policia comença a sospitar?

—Llavors examinaran les restes de l’accident i descobriran les peces desgastades. Ja n’hem parlat, d’això, Shannon. És un bon pla, d’acord?

La Shannon se’m va llançar als braços amb un sanglot.

Em vaig deixar anar amb delicadesa.

—Marxo —vaig dir.

—No! —va sanglotar—. Queda’t!

—M’ho miraré des del taller —vaig dir—. Des d’allà es veu el revolt de les Cabres. Truca’m si passa res, d’acord?

—Roy! —Ho va exclamar com si fos l’última vegada que em veia amb vida, com si m’allunyés d’ella en un mar obert, com una parella de noucasats en un veler que estaven contents pel xampany, però que tot d’un plegat haguessin recobrat la sobrietat.

—Ens veiem després —vaig dir—. Recorda que has de trucar al número d’emergències immediatament. Fes memòria de com ha passat, de com s’ha comportat el cotxe i descriu-ho a la policia amb exactitud.

Va assentir amb el cap, es va redreçar i es va allisar el vestit.

—Què… Què creus que passarà després d’això?

—Després d’això —vaig dir—, crec que hi instal·laran barreres de seguretat.

68

Eren les 18.02 i havia començat a fer-se fosc.

Seia al costat de la finestra del despatx, amb els prismàtics orientats cap al revolt de les Cabres. Havia calculat mentalment que quan el Cadillac sortís de la carretera, seria visible durant gairebé tres dècimes de segon justes, així que calia parpellejar de pressa.

M’havia imaginat que estaria menys nerviós quan acabés la meva part i la resta estigués en mans de la Shannon, però va ser al contrari. Ara que seia aquí ociós, tenia massa temps per pensar en tot el que podia sortir malament. I no paraven d’acudir-se’m coses noves. Cada una més improbable que l’anterior, però això no contribuïa gaire a asserenar-me.

El pla era que quan arribés l’hora de marxar al solar a tallar la cinta, la Shannon diria que es trobava malament i que s’havia d’estirar al llit, que en Carl hauria de marxar sol. Que si agafava el Cadillac per anar a la cerimònia d’inauguració, ella agafaria el Subaru per anar a la festa a Årtun si es trobava millor.

Vaig tornar a mirar el rellotge. 18.03. Tres dècimes de segon. Vaig tornar a alçar els prismàtics. Vaig passar per les finestres dels Smitt, on no havia vist moviment a les cortines des de l’incident d’avui, vaig trobar la muntanya darrere i després el revolt de les Cabres. Ja podia haver passat. Ja podia haver acabat tot.

Vaig sentir un vehicle que estacionava davant del taller i hi vaig dirigir els prismàtics, però estaven desenfocats. En apartar-me’ls dels ulls, vaig veure que era el Land Rover d’en Kurt Olsen.

El motor es va apagar i ell va baixar del cotxe. No em podia veure, perquè havia apagat el llum de l’habitació, però així i tot em mirava directament, com si sabés que estava assegut allà. Es va quedar palplantat, camatort i amb els polzes ficats al cinturó, com un cowboy que em desafiava a un duel. Llavors es va dirigir cap a la porta del taller i va desaparèixer de la vista. Just després va sonar el timbre.

Vaig sospirar, em vaig posar dret, vaig sortir a la nau del taller i vaig obrir la porta.

—Bona tarda, senyor policia. De què es tracta aquesta vegada?

—Hola, Roy. Puc passar?

—Ara mateix és…

Em va apartar a un costat i va entrar al taller. Va mirar al seu voltant com si no hi hagués estat mai. Després es va dirigir als prestatges, on hi havia diversos objectes. Entre d’altres, el netejador industrial Fritz.

—Em pregunto què ha estat passant per aquí, Roy.

Em vaig posar rígid. Ho havia acabat esbrinant? Que era aquí on havia fet cap el cadàver del seu pare i —literalment— s’havia esfumat en netejador industrial Fritz?

Llavors, però, em vaig adonar que es picava la templa amb el dit índex i vaig entendre que es referia a què havia estat passant al meu cap.

—… quan cales foc a la Grete Smitt.

—Ho diu la Grete, això? —li vaig preguntar.

—No, la Grete no. El seu pare. T’ha vist marxar d’allà mentre la Grete encara treia fum. Paraules seves.

—I què diu la Grete?

—Tu què creus, Roy? Que ha passat alguna cosa amb l’assecador de casc, una sobrecàrrega elèctrica o ves a saber. Que tu l’has ajudat. Però no m’ho he cregut ni un segon, ni de conya, perquè el cable estava mig tallat. Per tant, tinc una pregunta per a tu. I rumia-t’ho a consciència abans de contestar. Amb què collons l’has amenaçat perquè menteixi?

En Kurt Olsen esperava la resposta mentre, alternativament, es xuclava el bigoti i inflava les galtes com un coi de granota toro.

—Et negues a contestar, Roy?

—No.

—Llavors com en dius, d’això?

—Fer-te cas. Rumiar-m’ho a consciencia.

Vaig reparar que passava alguna cosa darrere els ulls d’en Kurt Olsen, que perdia el domini de si mateix. Va fer dues passes cap a mi, va estirar el braç dret cap enrere i va estar a punt de pegar-me. Ho sé perquè sé quina fila fa la gent que està a punt de descarregar un cop. Són com els taurons que giren els ulls enrere quan mosseguen. Tanmateix, es va aturar, suposo que en recordar una cosa. En Roy Opgard a Årtun un dissabte al vespre. Ni mandíbules ni nassos trencats, simplement dents badades i nassos sagnants, és a dir, res amb què s’hagués d’importunar en Sigmund Olsen. En Roy Opgard, un home que no perdia el cap, sinó que humiliava de manera freda i calculadora aquells que el perdien. Per tant, en comptes d’un cop, va saltar un dit índex admonitori del puny tancat d’en Kurt Olsen.

—Sé que la Grete sap coses. Sap coses de tu, Roy Opgard. Què sap? —Es va atansar un pas més i vaig notar un plugim de saliva contra la cara—. Sap res d’en Willum Willumsen?

Em va sonar el telèfon a la butxaca, però en Kurt Olsen l’ofegava.

—T’has pensat que soc imbècil? Que em crec que el paio que va matar en Willumsen va relliscar accidentalment pel gel just a fora de casa teva i d’en Carl? Que, sense dir-ne res a ningú, en Willumsen va perdonar un deute de milions de corones? Perquè li semblava que era la seva obligació?

Era la Shannon? Havia de veure qui em trucava, ho havia de fer.

—Au, va, Roy. Com si en Willum Willumsen hagués perdonat mai a la vida una sola corona de deute.

Vaig treure el telèfon. Vaig mirar la pantalla. Merda.

—Sí, sé que tu i el teu germà hi esteu ficats. Igual que quan el meu pare va desaparèixer. Perquè ets un assassí, Roy Opgard. Ho ets i sempre ho has sigut!

Vaig fer un gest d’assentiment a en Kurt i per un moment aquella verborrea es va aturar i va obrir els ulls de bat a bat, com si li hagués confirmat l’acusació d’assassinat, abans d’adonar-se que probablement era un senyal per indicar-li que agafaria la trucada. I llavors va començar de nou:

—Si no hagués sigut perquè has sentit que venia algú, avui hauries mort la Grete Smitt! Hauries…

Vaig mig girar l’esquena a en Kurt Olsen, em vaig ficar un dit a l’orella i em vaig posar el telèfon contra l’altra.

—Digues, Carl.

—Roy? Necessito ajuda!

Va ser com si la llum s’apagués i algú em llancés setze anys enrere.

El mateix lloc.

La mateixa desesperació a la veu del meu germà petit.

El mateix crim, només que aquesta vegada la víctima seria ell.

No obstant això, era viu. I necessitava ajuda.

—Què passa? —vaig aconseguir expressar mentre el policia rural era darrere meu bramant les seves retronxes.

En Carl va dubtar.

—Aquest que se sent és en Kurt Olsen?

—Sí. Què passa?

—L’acte comença d’aquí a res i és important arribar-hi amb el Cadillac —va dir—. Però té alguna mena de problema. Segurament és una minúcia, però pots venir a veure si el pots arreglar?

—Vinc de seguida —vaig dir. Vaig penjar i em vaig girar cap a en Kurt Olsen—. Encantat de xerrar amb tu, però si no tens una ordre d’arrest, me’n vaig.

Encara tenia la boca oberta quan vaig marxar.

Un minut després era a la carretera nacional amb el Volvo. Duia la bossa amb les eines al seient del costat, els fars del Land Rover de l’Olsen es reflectien al retrovisor i la seva promesa d’enxampar-nos a mi i al meu germà em ressonava a les orelles. Per un instant em vaig preguntar si tenia la intenció de seguir-me fins a la granja, però quan vaig tombar cap a Nergard i Opgard, ell va seguir recte.

Bé, tampoc era l’Olsen l’assumpte que més em preocupava.

Un problema amb el Cadillac? Què collons devia ser? Que potser en Carl havia pujat al cotxe i s’havia adonat que els frens i el volant no funcionaven com calia abans d’emprendre la marxa? No, perquè llavors hauria sospitat alguna cosa. O si no, algú l’hi havia explicat. Era això el que havia passat? Que potser la Shannon no havia estat capaç de dur a terme el pla? Que s’havia ensorrat i ho havia confessat tot? O encara pitjor: que havia canviat de bàndol i li havia explicat la veritat a en Carl? O la seva versió de la veritat. Sí, era això. Li havia dit que el pla d’assassinat era meu i només meu, que jo sabia que en Carl havia falsificat la meva signatura a les escriptures de propietat, i que l’havia violada, que l’havia deixat embarassada i que els havia amenaçat de mort a ella, a la criatura i a en Carl si en deia res. Perquè jo no era cap merla de pit blanc tímida i espantada; jo era el pare, una alosa banyuda, un rapinyaire amb una màscara de bandoler negra tapant-li els ulls. I llavors la Shannon li havia explicat què havien de fer ara, ella i en Carl. Enganyar-me perquè pugés a la granja i desfer-se de mi tal com jo i en Carl ens havíem desfet del pare. Perquè evidentment ella sabia que els germans Opgard eren capaços d’assassinar, sabia que aconseguiria el que perseguia, d’una manera o d’una altra.

Vaig agafar aire i vaig aconseguir allunyar aquests pensaments malaltissos, inoportuns. Vaig tombar un revolt i es va obrir un túnel negre al meu davant on no n’hi hauria d’haver cap. Una foscor impenetrable, un mur de pedra impossible de franquejar, però que malgrat tot era on anava la carretera. Era depressió, això? Allò de què m’havia parlat l’antic policia rural? Era el pessimisme del pare, que finalment també pujava al meu interior, tal com la nit no cau, sinó que puja des de les conques de les nostres valls? Pot ser. I per estrany que sembli, a cada revolt tancat que tombava, l’un rere l’altre, i com més amunt pujava, se m’anava tranquil·litzant la respiració.

Perquè no passava res. Si això s’acabava aquí, si no vivia un dia més, no passava res. Amb sort, el meu assassinat uniria en Carl i la Shannon. En Carl era una persona pragmàtica i podria suportar haver de criar un fill que no era del tot seu, però que amb tot era família seva. Sí, potser la meva ruïna era l’única oportunitat d’aconseguir un final feliç.

Vaig tombar el revolt de les Cabres i vaig accelerar una mica, de manera que va saltar grava dels pneumàtics del darrere. A sota meu s’estenia el poble enmig de la foscor del vespre, però entre les últimes restes de la llum de la tarda vaig veure en Carl dret davant del Cadillac, esperant-me amb els braços plegats.

I se’m va acudir una altra cosa. No una altra, sinó la primera.

Que només era això i prou: algun problema amb el cotxe.

Una minúcia que no tenia res a veure amb els tubs del fre ni amb el cable de l’accelerador i que es podria reparar fàcilment. Que allà dins, sota la llum de la cuina, darrere les cortines, la Shannon esperava que jo ho arreglés i, en acabat, el pla tornaria a estar ben encarrilat.

En baixar del cotxe, en Carl va venir cap a mi i em va abraçar. M’agafava de manera que sentia el seu cos de cap a peus, sentia que tremolava com ho solia fer després que el pare vingués a la nostra habitació i jo baixés al seu llit a consolar-lo.

Em va xiuxiuejar unes paraules a cau d’orella i ho vaig entendre.

Vaig entendre que el pla no tornava a estar ben encarrilat.

69

Sèiem a dins del Cadillac. En Carl darrere del volant, jo al seient del copilot.

Miràvem més enllà del revolt de les Cabres, cap als cims de les muntanyes del sud, que tenien un marc taronja i blau clar.

—Per telèfon t’he dit que el cotxe tenia algun problema perquè tenies l’Olsen allà —va dir en Carl, plorós.

—Ho entenc —vaig dir, i vaig provar de sacsejar el peu, que se m’havia adormit. No, no se m’havia adormit. Estava paralitzat, com la resta del meu cos—. Explica’m amb més detall què ha passat. —Semblava que la meva veu no fos meva. Era com si estigués parlant una altra persona.

—A veure —va dir en Carl—. Estem a punt de marxar al solar, vestint-nos. La Shannon s’ha acabat d’arreglar, està guapíssima, i jo soc a la cuina planxant la camisa. I llavors, tot d’un plegat, diu que es troba malament. Jo li dic que tenim paracetamol, però ella diu que s’ha d’estirar una estona i que hauré d’anar a la inauguració sol, que ja vindrà a la festa amb el Subaru si es troba millor. Jo estic en xoc i li dic que s’ha de sobreposar, que això és important. Però ella s’hi nega, diu que primer és la salut i això. I sí, em poso fet una fera, perquè allò és una collonada. És que la Shannon no es troba mai tan malament per no aconseguir estar-se dreta un parell d’hores. I, al cap i a la fi, aquest és el seu gran moment tant com el meu. Per un moment, perdo els papers i li etzibo…

—Li etzibo… —vaig repetir. Sentia que la paràlisi estava a punt d’arribar-me a la llengua.

—Li etzibo que si es troba malament potser és perquè espera un fill bastard.

—Un fill bastard —vaig repetir. Feia molt de fred al cotxe. Un fred de collons.

—Sí, això mateix ha dit ella, com si no captés de què li parlava. Llavors li dic que sé el que hi ha entre ella i aquell actor americà. En Dennis Quarry. I ella repeteix el seu nom i jo no suporto ni tan sols sentir com el pronuncia. Denn-is Qu-arry. I llavors es posa a riure. A riure! I jo soc allà amb la planxa a la mà i llavors exploto.

—Exploto. —Inexpressiu.

—Li pego —va dir.

—Li pego.

Havia esdevingut una punyetera cambra d’eco.

—La planxa li encerta el costat del cap, cau d’esquena i xoca amb la xemeneia, que es trenca i deixa anar un núvol de sutge.

No dic res.

—Llavors m’inclino damunt d’ella, li poso la planxa brusent davant la cara i li dic que si no ho confessa, la deixaré tan planxada com la meva camisa. Però ella continua rient. I allà estirada i petant-se de riure, amb la sang que li raja del nas a la boca, amb les dents vermelles per la sang, sembla un coi de bruixa i ja no està tan guapa, ho entens, collons? I ho confessa. No només el que li he preguntat, sinó que em clava el ganivet i ho confessa tot. Confessa el pitjor.

Vaig provar d’empassar-me la saliva, però no me’n quedava.

—I què és el pitjor?

—Tu què creus, Roy?

—No ho sé —vaig dir.

—L’hotel —va dir—. Va ser la Shannon qui va calar foc a l’hotel.

—La Shannon? Com…?

—Quan marxàvem de la festa dels Willumsen cap a la plaça a veure els focs artificials, la Shannon em va dir que estava cansada i que volia anar-se’n a casa, que agafava el cotxe. Jo encara era a la plaça quan vam sentir el camió dels bombers. —En Carl va tancar els ulls—. La Shannon està asseguda allà al costat de l’estufa i m’explica que va pujar al solar i va calar foc en un lloc on sabia que es propagaria a poc a poc i hi va deixar un coet explotat perquè semblés que era la causa de l’incendi.

Sé què li he de preguntar. L’hi he de preguntar, encara que ja en sé la resposta. L’hi he de preguntar per no revelar-li que ja ho sé, que potser conec la Shannon tan bé com ell. Per tant, ho faig.

—Per què?

—Perquè… —En Carl s’empassa la saliva—. Perquè és Déu, que crea a imatge i semblança seva. No suportava aquell hotel. Havia de ser tal com ella l’havia dissenyat. Això o res. No sabia que no estava assegurat i comptava que no hi hauria cap problema a construir-lo de nou i que llavors, al segon intent, aconseguiria imposar els plànols originals.

—T’ha dit això?

—Sí. I quan li he preguntat si no pensava en la resta de nosaltres, en tu, en mi i en la gent del poble que hi havia treballat i invertit tant, m’ha dit que no.

—No?

—Ha dit «Fuck no». I ha esclatat a riure. I llavors li he tornat a pegar.

—Amb la planxa?

—Amb la part de darrere. El costat fred.

—Fort?

—Fort. He vist com se li apagava la llum als ulls.

Em vaig haver de concentrar per respirar.

—Estava…?

—Li he pres el pols, però no he sentit una merda.

—I llavors?

—L’he tret aquí fora.

—És al maleter?

—Sí.

—Ensenya-me-la.

Vam baixar del cotxe. Mentre en Carl obria la porta del maleter, vaig alçar els ulls cap a l’oest. El taronja es menjava el blau clar allà dalt dels cims de les muntanyes. I se’m va ocórrer que potser aquella era l’última vegada que estaria en condicions de pensar que res era preciós. Tanmateix, durant la fracció de segon abans d’abaixar els ulls al maleter, vaig pensar que tot allò només havia estat una broma, que allà no hi hauria ningú.

Però ella era allà. Una Bella Dorment blanca com la neu. Dormia com les dues nits que havíem passat a Kristiansand. De costat, amb els ulls tancats. I no em vaig poder estar de pensar-hi: en la mateixa posició fetal que la criatura que duia a dins.

Les ferides al cap no deixaven cap mena de dubte que era morta. Vaig posar les puntes dels dits contra aquell front aixafat.

—Això no és només d’un cop amb la part de darrere d’una planxa —vaig dir.

—És que… —En Carl es va empassar la saliva—. S’ha mogut quan l’he deixat al costat del cotxe per obrir el maleter i m’ha… m’ha entrat el pànic.

Vaig mirar automàticament cap a terra i allà, sota la llum del maleter, vaig veure que centellejava una de les pedres grosses que el pare ens havia fet transportar fins al mur de casa per millorar el drenatge una tardor que plovia més de l’habitual. Tenia restes de sang.

El xiuxiueig plorós d’en Carl semblava el bullit d’unes farinetes.

—Em pots ajudar, Roy?

Vaig tornar a girar els ulls cap a la Shannon. Els volia apartar, però no n’era capaç. Ell l’havia mort. No, l’havia assassinat. A sang freda. I ara em demanava ajuda. L’odiava. L’odiava amb totes les meves forces i ara sentia que el cor em tornava a bombar sang i amb la sang va venir el dolor, finalment va venir el dolor, i vaig serrar les dents tan fort que semblava que em destrossaria els queixals. Vaig agafar aire i vaig aconseguir afluixar prou la mandíbula per dir tres paraules:

—Ajudar-te com?

—La podem dur al bosc amb el cotxe. Deixar-la en algun lloc on sapiguem que la trobaran i deixar el Cadillac aparcat a la vora. Llavors jo diré que avui havia agafat el Cadillac per anar a fer un tomb i que encara no havia tornat a casa quan jo vaig marxar a la cerimònia. Si marxem ara i la deixem en algun lloc, tindré temps de sobres i podré denunciar la seva desaparició quan no es presenti a la festa com havíem acordat. Et sona bé?

Li vaig clavar un cop a l’estómac.

Es va doblegar pel mig i es va quedar allà dret com una L, intentant agafar aire. El vaig tombar fàcilment damunt la grava i m’hi vaig asseure a sobre, bloquejant-li els braços. Moriria, moriria de la mateixa manera que ella. La meva mà dreta va trobar la pedra grossa, però estava enganxifosa i relliscosa per la sang i em va lliscar de la mà. Estava a punt d’eixugar-me la mà a la camisa, però finalment vaig aconseguir pensar prou clarament i, en comptes d’això, la vaig passar dues vegades per la grava i vaig tornar a agafar la pedra. La vaig aixecar per sobre del cap. En Carl continuava sense respirar i tenia els ulls serrats. Volia que ho veiés, així que li vaig pessigar el nas amb la mà esquerra.

Va obrir els ulls.

Plorava.

Em clavava els ulls. Potser encara no havia vist la pedra que alçava cap al cel o potser no havia entès què volia dir. També podia ser que hagués arribat al mateix punt que jo i que tant se li’n fotés tot. Vaig notar que la força de la gravetat estirava la pedra, que volia caure, volia aixafar, que ni tan sols em caldria fer força, que quan deixés de fer força, quan jo ja no la mantingués a distància del meu germà, faria la feina que li estava destinada. Ell havia parat de plorar i jo ja notava la coentor de l’àcid làctic al braç dret. Vaig claudicar. Vaig deixar que passés. Llavors, però, la vaig veure. Com un coi d’eco de la infància. La seva mirada. Aquella maleïda mirada humiliada i desvalguda de germà petit. I se’m va fer un nus a la gola. Era jo qui acabaria plorant. Una altra vegada. Vaig deixar que la pedra baixés, li vaig donar impuls i la vaig copejar tan fort que vaig sentir que el xoc em pujava fins l’espatlla. Em vaig quedar assegut allà, esbufegant com un coi de llebrer.

Després de recuperar l’alè, em vaig apartar de sobre d’en Carl, que estava estirat allà immòbil. Finalment mut. Els ulls oberts com unes taronges, com si a la fi ho hagués vist i ho hagués entès tot. Vaig seure al seu costat, mirant cap a Ottertind. El nostre testimoni mut.

—Ha estat una mica massa a prop del meu cap —va esbufegar en Carl.

—No prou a prop —vaig dir.

—D’acord, l’he cagat —va sospirar—. Ja t’has quedat a gust?

Vaig treure la capsa de snus de la butxaca dels pantalons.

—Parlant de pedres al cap —vaig dir. M’importava una merda si em sentia la tremolor a la veu—. Quan la trobin al bosc, com creus que interpretaran les ferides al cap?

—Que algú l’ha assassinat, suposo.

—I qui serà el primer sospitós?

—El marit?

—Que és culpable el vuitanta per cent dels casos, segons True Crime. Sobretot si no té coartada per al moment de l’assassinat.

En Carl es va incorporar amb els colzes.

—D’acord, germà gran. Llavors, què fem?

«Fem». Evidentment.

—Dona’m uns segons —vaig dir.

Vaig mirar al meu voltant. Què hi veia?

Opgard. Una casa petita, un graner i uns quants ermassos. I què era allò realment? Un cognom de sis lletres, una família amb dos supervivents. I és que, quan li treies totes les capes, què era una família? Era una història que ens explicàvem els uns als altres, perquè la família era necessària, perquè durant uns quants milers d’anys havia demostrat que funcionava com a unitat de cooperació? Sí, per què no? O és que hi havia res més enllà d’allò purament pràctic, alguna cosa a la sang que unia els pares i els germans? Diuen que de l’aire i de l’amor no es pot viure. Però, collons, tampoc no pots viure sense tots dos. I si una cosa volem és viure. Ara ho sentia, potser amb més intensitat encara perquè la mort era al maleter just davant nostre. Volia viure. I per això havíem de fer el que calia. Tot depenia de mi. I s’havia de fer ara.

—A veure —vaig dir—. Quan em vaig mirar el Cadillac a la tardor, vaig recomanar a la Shannon que canviés els tubs del fre i el cable de l’accelerador. Ho heu fet?

—Què? —En Carl va tossir i es va posar la mà a l’estómac—. La Shannon no me’n va dir ni una paraula, d’això.

—Molt bé, doncs estem de sort —vaig dir—. La posarem al seient del conductor. Abans de rentar la cuina i el maleter, agafa la sang que hi hagi i unta el volant, el seient i el davantal del cotxe. Entesos?

—Eh, sí. Però…

—Trobaran la Shannon en aquest Cadillac al fons de Huken i això explicarà les ferides al cap.

—Però… serà el tercer cotxe a Huken. La policia es preguntarà què coi passa, no?

—Segur. Però quan vegin les peces desgastades de què parlava abans s’adonaran que ha estat un accident, de fet.

—Tu creus?

—N’estic segur —vaig dir.

Encara hi havia un filet de taronja a la vora d’Ottertind quan en Carl i jo vam posar en marxa aquell tros de cotxe negre. La Shannon semblava d’allò més petita darrere d’aquell volant enorme. Vam deixar anar l’automòbil, que va marxar rodant lentament, gairebé a contracor, fent cruixir la grava sota els pneumàtics. A la punta dels alerons que sobresortien de la part de darrere, dos fars verticals estrets desprenien una llum vermella. Era un Cadillac DeVille. De l’època en què els americans fabricaven cotxes com si fossin naus espacials que et podien dur al cel.

Vaig seguir el cotxe amb els ulls. El cable de l’accelerador es devia haver enganxat, perquè accelerava i accelerava, i vaig pensar que aquesta vegada passaria, que es dirigiria cap al cel.

Ella m’havia dit que creia que era un nen. Jo no li havia dit res, però òbviament no me n’havia pogut estar, de pensar en noms. No és que cregui que hagués acceptat de bon grat posar-li Bernard, però era l’únic que se m’havia acudit.

En Carl em va posar un braç a l’espatlla.

—Només et tinc a tu, Roy —va dir.

I jo només et tinc a tu, vaig pensar. Dos germans en un desert.

70

—Molts de nosaltres tornem a ser on va començar tot —va dir en Carl.

Estava dret a l’escenari d’Årtun, davant d’un dels peus de micròfon de què aviat s’apoderarien en Rod i la seva banda.

—I no estic pensant en la primera reunió d’inversors que vam fer aquí, sinó en quan jo, el meu germà i molts dels presents a la sala aquest vespre ens solíem aplegar aquí als balls del poble. I després d’uns quants glops, solíem acumular prou empenta per vantar-nos de totes les proeses futures que juràvem que faríem. O, si no, preguntàvem com li anava l’assumpte a qui s’havia vantat més al ball anterior. Havia posat en marxa aquell gran pla? I llavors acostumava a haver-hi riures burletes d’un costat i renecs de l’altre i, si era susceptible de mena, un cop al cap.

Riures del públic dret a la sala.

—Però quan algú ens demani l’any vinent com ens va anar amb l’hotel de què la gent d’Os ens vantàvem tant, li podrem dir que sí, que el vam construir, i tant. Dues vegades.

Joia desenfrenada. Jo canviava el pes del meu cos d’un peu a l’altre. La nàusea em premia el coll provant d’estrangular-me, el mal de cap em palpitava rítmicament darrere els ulls i el pit em feia un mal de collons, gairebé tant com m’imaginava que deu fer un infart. Tanmateix, provava de no pensar, de no sentir res. De moment, semblava que en Carl se’n sortia millor que jo. Ho hauria d’haver sabut. Dels dos, ell era el fred. Era com la mare. Un còmplice passiu. Fred.

Va estendre els braços com un director de circ o un actor.

—Aquells de vosaltres que heu estat a la cerimònia d’inauguració aquest vespre n’heu pogut veure els plànols exposats i sabeu com en serà, de fantàstic. I en realitat ara mateix, en aquest escenari, m’hauria d’acompanyar l’arquitecta mestra, la meva dona, la Shannon Alleyne Opgard. Potser vindrà més tard, però ara mateix està estirada al llit a casa perquè de vegades les coses són així quan no sols estàs embarassada d’un hotel…

Un segon de silenci. Llavors va esclatar l’entusiasme de nou, seguit d’un picament de peus del públic com a senyal de celebració.

Ja no podia suportar allò i em vaig dirigir cap a la sortida.

—I ara, gent, doneu una calorosa benvinguda a…

Em vaig obrir pas, vaig sortir per la porta i amb prou feines havia aconseguit tombar la cantonada de l’edifici quan el coll se’m va omplir i el vòmit va esquitxar el terra davant meu. Venia amb contraccions, havia de sortir, com si fos un refotut part. Quan finalment es va haver acabat, vaig caure de genolls, buit, derrotat. D’allà dins se sentia l’esquella copejant el ritme de la cançó que obria sempre l’actuació d’en Rod i companyia, «Honky Tonk Women». Vaig prémer el front contra el mur i em vaig posar a plorar. Em rajaven mocs, llàgrimes i baves amb pudor de vòmit.

—Òndia, tu —vaig sentir que deia una veu darrere meu—. A la fi algú ha estomacat en Roy Opgard?

—Deixa-ho estar, Simon! —va dir una veu de dona, i vaig notar una mà a l’espatlla—. Tot bé, Roy?

Em vaig mig girar. La Grete Smitt duia la closca embolicada amb un mocador vermell. I, de fet, no li quedava gens malament.

—Un aiguardent casolà dolent i prou —vaig dir—. Però gràcies.

Tots dos van continuar cap a l’aparcament, ben agafadets.

Em vaig aixecar i em vaig dirigir cap al bedollar, trepitjant la gespa tova, que s’engronsava plena d’aigua de desgel. Em vaig netejar a còpia de bufits les fosses nasals, l’una rere l’altra, vaig escopir i vaig agafar aire. L’aire del vespre encara era fred, però tenia una altra aroma, com si prometés que les coses canviarien, que tot seria nou i millor. Era incapaç de copsar-ho.

Em vaig quedar a la vora del bosquet, a sota d’un arbre nu. Havia sortit la lluna, que il·luminava el llac de Budal com si estigués embruixat. Al cap d’uns dies, el gel marxaria. El corrent s’apoderaria de les llenques de glaç. Aquí, quan les coses es començaven a esquerdar, no tardava gaire a esvair-se tot.

Una figura va aparèixer al meu costat.

—Què fa la perdiu blanca quan la guineu li pren els ous? —Era en Carl.

—En pon de nous —vaig dir.

—No és curiós que els pares et diguin coses així quan ets un nen i tu pensis bla, bla, bla? I llavors un dia, tot d’un plegat, entens què volien dir.

Vaig arronsar les espatlles.

—És preciós, oi? —va dir—. Quan a la fi també ens arriba la primavera.

—Sí.

—Quan tornaràs?

—Tornar?

—A Os.

—Suposo que pel funeral.

—No se celebrarà cap funeral, aquí. L’enviaré en un taüt a Barbados. Vull dir que quan et tornaràs a traslladar aquí.

—Mai.

En Carl va riure com si li hagués explicat un acudit.

—Potser encara no ho saps, però tornaràs abans no acabi l’any, Roy Opgard. —Llavors va marxar.

Em vaig quedar allà una bona estona. Al final, vaig alçar els ulls cap a la lluna. Tant de bo hagués estat encara més grossa, com un planeta; una cosa que de debò ens pogués haver posat a mi i els altres, les nostres tragèdies i les nostres vides viscudes precipitadament, en una perspectiva prou àmplia. Ara ho necessitava. Necessitava alguna cosa que em digués que tots —la Shannon, en Carl i jo, el pare i la mare, l’oncle Bernard, en Sigmund Olsen, en Willumsen i un recaptador danès— érem presents, absents i oblidats en el mateix moment, que no érem més que un llampec en l’imperi de temps i espai de l’univers. L’únic consol que ens quedava era que no hi ha res que tingui cap importància. Ni conservar els teus ermassos. Ni aconseguir la teva pròpia gasolinera. Ni despertar-te al costat de la persona estimada. Ni veure créixer el teu propi fill.

Així era tot. Insubstancial.

Una cosa és segura, però: la lluna era massa petita per oferir consol.

71

—Gràcies —va dir la Martinsen, agafant la tassa de cafè que li oferia. Es va recolzar al taulell de la cuina i va mirar per la finestra. El cotxe de la Kripos i el Land Rover de l’Olsen encara eren al revolt de les Cabres.

—Així no han trobat res? —li vaig preguntar.

—Òbviament no —va dir.

—Li sembla que és tan obvi?

La Martinsen va sospirar i va mirar al seu voltant, com si es volgués assegurar que encara érem sols a la cuina.

—Per ser-li sincera, normalment hauríem rebutjat la petició d’assistència en un cas que resulta tan evident que és un accident. Quan el seu policia rural es va posar en contacte amb nosaltres, ja s’havien trobat els defectes del cotxe, que són la causa evident de l’estimbada. Les àmplies lesions de la finada concorden amb una caiguda tan gran. Com és evident, el metge local no ens va poder dir exactament quan va morir, tenint en compte que va tardar un dia a poder baixar fins al cotxe, però els seus càlculs indiquen que va sortir de la carretera en algun moment entre les sis de la tarda i la mitjanit.

—Llavors com és que han fet el viatge igualment?

—Bé, en primer lloc, el seu policia rural hi va insistir. Gairebé es va posar colèric. Està convençut que la dona del seu germà va ser assassinada i ha llegit en el que anomena una revista del gremi que en el vuitanta per cent dels casos, el marit és el culpable. I a la gent de la Kripos ja ens agrada tenir bones relacions amb la policia rural. —Va somriure—. Per cert, és bo, el cafè.

—Gràcies. I quin era l’altre motiu?

—L’altre?

—Acaba de dir que el policia rural Olsen era el primer motiu.

La Martinsen va somriure i em va mirar amb aquells ulls blaus, amb una expressió que no sabria dir en quin percentatge era de pura professionalitat. No li vaig tornar la mirada. No volia. Estava absent. A més, sabia que si deixava que em mirés als ulls massa directament i durant massa estona podria descobrir la ferida.

—Aprecio que sigui tan sincera amb mi, Martinsen.

—Vera.

—I no genera cert escepticisme assabentar-se que tres cotxes en total s’han estimbat pel mateix precipici i parlar amb el germà d’algú que ha tingut una relació propera amb tothom que ha perdut la vida allà?

La Vera Martinsen va assentir amb el cap.

—No ho he oblidat ni un segon, Roy. I l’Olsen m’ha recordat la xifra d’accidents una vegada i una altra. I ara té la teoria que el primer accident mortal també pot haver sigut un assassinat i volia que comprovéssim si els tubs del fre poden haver estat sabotejats al Cadillac de sota del tot.

—El del meu pare —vaig dir, esperant que encara fes cara de pòquer—. Ho heu comprovat?

La Martinsen va riure.

—Per començar, les restes del cotxe estan aixafades sota dos cotxes més. I si hi trobéssim res, el cas té divuit anys i, per tant, ha prescrit. A més, jo soc molt partidària del seny i la lògica. Saps quants cotxes surten de la carretera a Noruega cada any? Pels volts de tres mil. I en quants llocs diferents? Menys de dos mil. Per tant, gairebé la meitat de totes les sortides de carretera es produeixen allà on n’hi ha hagut una altra aquell mateix any. Que tres cotxes s’hagin estimbat durant un període de divuit anys en un lloc que evidentment hauria d’haver estat més ben protegit no sols em sembla raonable, sinó que trobo estrany que no hi hagi hagut més accidents.

Vaig assentir amb el cap.

—Tindries l’amabilitat de mencionar aquest tema de la seguretat al nostre ajuntament?

La Martinsen va somriure i va deixar la tassa.

La vaig seguir al rebedor.

—Com està el teu germà? —va dir mentre es botonava la jaqueta.

—Doncs malament. Ha acompanyat el taüt a Barbados. Es trobarà amb els seus familiars allà. Diu que després es dedicarà a submergir-se en els treballs de l’hotel.

—I tu?

—Estic millor —vaig mentir—. Òbviament, va ser un xoc, però la vida continua. L’any i mig que la Shannon va viure aquí jo me’l vaig passar sobretot en altres llocs, així que no ens vam acabar coneixent tan bé com… Bé, ja ho saps. No és com perdre algú de la teva pròpia família.

—Ho entenc.

—Bé, doncs —vaig dir, i li vaig obrir la porta de l’entrada, perquè ella no ho havia fet. No es va moure, però.

—Ho has sentit? —va xiuxiuejar—. No era una daurada grossa?

Vaig assentir amb el cap. Parsimoniosament.

—T’interessen els ocells? —vaig dir.

—D’allò més. Ho he heretat del meu pare. I a tu?

—Força.

—Diria que en aquesta zona teniu un munt de coses interessants.

—Doncs sí.

—Potser puc venir un dia i me les ensenyes?

—Estaria bé —vaig dir—. Però no visc aquí.

I llavors, malgrat tot, els meus ulls es van trobar amb els seus i vaig deixar que ho veiés. Com de danyat estava.

—D’acord —va dir—. Doncs avisa’m si tornes algun dia. Trobaràs el meu número a la targeta de visita que t’he deixat sota la tassa de cafè.

Quan va haver marxat, vaig pujar al dormitori, em vaig estirar al llit de matrimoni, em vaig posar el coixí a la cara i vaig aspirar els últims rastres de la Shannon. Una olor dèbil especiada que desapareixeria al cap d’uns dies. Vaig obrir l’armari del seu costat del llit. Era buit. En Carl s’havia endut la majoria de les seves coses a Barbados i n’havia llençat la resta. Tanmateix, enmig de la foscor, al fons de l’armari vaig veure una cosa. La Shannon els devia haver trobat en algun lloc de la casa i els havia desat allà. Eren un parell de peücs de ganxet, tan còmicament petits que no et podies estar de somriure. Els havia teixit l’àvia i, segons la mare, els havia fet servir jo primer i després en Carl.

Vaig baixar a la cuina.

Des de la finestra vaig veure que la porta del graner era oberta de bat a bat. A l’interior resplendia una cigarreta. Era en Kurt Olsen, que seia a la gatzoneta i estudiava alguna cosa a terra.

Vaig treure els prismàtics.

Passava els dits per alguna cosa. I vaig saber què era. Les marques del gat als llistons de fusta tous. En Kurt es va atansar al sac de boxa i es va quedar mirant fixament la cara pintada. Li va pegar amb vacil·lació. Probablement, la Vera Martinsen li havia notificat que la gent de la Kripos faria les maletes i marxaria a casa. Tanmateix, l’Olsen no es donaria per vençut. He llegit en alguna banda que el cos tarda set anys a canviar totes les cèl·lules —incloent-hi les cerebrals—, que després d’aquests set anys en principi som una persona nova. Tanmateix, el nostre ADN, el programa segons el qual es produeixen les cèl·lules, no se substitueix. Si ens tallem els cabells o les ungles o ens fem un tall al dit, allò que tornarà a créixer serà el mateix, una repetició. I les noves cèl·lules cerebrals no difereixen de les antigues, fins i tot absorbeixen una bona part dels records i de les experiències. No canviem, prenem les mateixes decisions, repetim els mateixos errors. Els testos s’assemblen a les olles. Un caçador com en Kurt Olsen continuarà caçant, un assassí —si les circumstàncies són idèntiques— tornarà a assassinar. És un ball rodó etern, com les òrbites previsibles dels planetes, com el relleu constant de les estacions de l’any.

En Kurt Olsen ja sortia del graner quan es va aturar davant d’una altra cosa. La va aixecar i la va posar contra la llum. Era una de les galledes de zenc. Vaig enfocar els prismàtics. Estudiava els forats de bala. Primer, el d’una banda de la galleda, després el de l’altra. Al cap d’una estona va deixar la galleda, va baixar cap al cotxe i va marxar.

La casa era buida. Jo estava sol. Era així com se sentia el pare, fins i tot envoltat de tots nosaltres?

Es va sentir un estrèpit fluix i amenaçador procedent de l’oest i vaig orientar els prismàtics cap allà.

Era una allau a la cara nord d’Ottertind. Neu de sucre, pesant i humida, que havia de baixar i que ara feia terrabastall entre el gel, de manera que s’aixecava un doll d’aigua a l’altra riba del llac de Budal.

Sí, la primavera arribava implacablement.

JO NESBØ (Oslo, Noruega, 1959), l’autor de l’aclamada sèrie del detectiu Harry Hole, és considerat un dels escriptors del gènere més interessants d’Europa. La trajectòria vital i literària de Nesbø és singular. Abans de convertir-se en escriptor, es va allistar com a voluntari a l’exèrcit noruec. Més tard, va ser guitarrista i lletrista d’un grup de rock, una autèntica estrella a Noruega, però el 1996 va deixar la música per dedicar-se a la literatura. La seva primera obra, El ratpenat, va guanyar el premi a la millor novel·la nòrdica del 1997. Jo Nesbø és, actualment, un dels referents més sòlids de la novel·la negra a Escandinàvia i arreu del món. S’han publicat els següents títols de Jo Nesbø protagonitzats pel detectiu Harry Hole: El ratpenat (1997), Escarabats (1998), El pit-roig (2000), Nèmesi (2002), L’estrella del diable (2003), El redemptor (2005), El ninot de neu (2007), El lleopard (2009), que va ser guardonada amb el premi a la millor novel·la negra de l’any 2009 segons l’Acadèmia danesa d’escriptors de novel·la negra, L’espectre (2010), Policia (2013), La set (2017), Ganivet (2019), Eclipsi (2022).

Notes

[1] Francesco Petrarca. Cançoner: Versió de Miquel Desclot. Edicions Proa, 2017. <<

[2] Acrònim noruec del Servei Nacional d’Investigació Criminal. <<