Els relats que conformen Canvi d’agulles circulen al ritme del pas dels trens i mostren fragments fugissers de les vides de diferents personatges que, aparentment, no tenen res en comú. Aquests contes, escrits amb una extraordinària força imaginativa i amb una perícia narrativa poc corrent, revelen que la felicitat i la destrucció, la delicadesa i la violència, la tragèdia i la comicitat poden ser una mateixa cosa, i que no hi ha gaire distància entre el somriure i el plor.

Lluís Muntada

Canvi d’agulles

Premi Mercè Rodoreda de contes i narracions 2002

ePub r1.1

Titivillus 29.11.2022

Títol original: Canvi d’agulles

Lluís Muntada, 2003

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

A la meva mare, amb el sobreentès que només regalem allò que ens ha estat regalat.

Al meu pare.

A la meva germana, l’Esperança. Per la seva llum.

A la Montse. I als noms que ens abracen: Pirganyó i Ariadna.

Els llibres i les idees no són suficients per fer teories, es necessiten materials molt dispersos: vivències, sospites, insomnis, confidències i paisatges.

CRISTINA MASSANES

ELS LLOCS NO PLOREN

La implosió va retrunyir en el pit dels veïns i la vella estació es va esfondrar aixecant un núvol de pols. A mesura que la polseguera s’esvaïa tothom va poder distingir el rostre del vell factor emergint del mig del remolí, separat lleugerament del cos amb un punt de dilació malabar, sense senyals de vida però tampoc de mort. La multitud va passar sense transició del fervor a l’astorament. La perplexitat es va apoderar dels músics de la banda, alguns dels quals van deixar de tocar i d’altres van continuar per lliure, remuntant melodies sincopades, perdudes i a punt d’apagar-se. Ningú no gosava fer un pas endavant i rescatar el vell Estanislau o les parts que en quedessin entre el munt d’enderrocs. De fet, va ser el seu crit esqueixat el que va rescatar la gernació. De la seva boca van començar a brollar renecs empolsegats, paraules bombollejants, una veu tel·lúrica i rogallosa que a poc a poc s’anava modulant per recobrar la vivor natural que tots li coneixíem.

Un grup d’artificiers uniformats va travessar el cordó de seguretat. Fent equilibris damunt les piles irregulars de runa van arribar fins on era el factor. El van trobar assegut en una cadira de barber, que també havia resistit l’embat de la descàrrega. Van intentar abastar-lo, disputant-se’l amb les restes d’una de les teulades de l’edifici aterrat. Una biga li havia segat l’abdomen i va caldre un alçaprem per separar-lo de la cuirassa pètria que l’embolcallava, ja amb prou feines destriable de la resta del seu cos. Algú, a manera d’emplastre, li havia col·locat una gasa humida sobre els llavis. La calç, blanc sobre blanc, li enfarinava un ble de cabell. El rostre, recobert d’una barreja de suor i pols, semblava una màscara de cartró-pedra; transferia la mateixa expressió irreal que el bust que es va esculpir en memòria seva i que ara, sota la cúpula transparent, senyoreja al centre del bar de la nova estació.

Els turistes hi passen pel davant, llegeixen distretament la inscripció del cenotafi, «en memòria del nostre lleial factor», i s’acomoden en una de les taules per prendre un aperitiu mentre esperen l’arribada del tren. N’hi ha un que ha preguntat a la cambrera qui era aquell home. La cambrera, que no fa gaire que ha arribat a la ciutat, en sap poca cosa. Sense deixar de feinejar, es limita a repetir el que li han explicat: «Un ferroviari que no volia que enderroquessin l’antiga estació i va morir-hi a dins el dia que la tiraven a terra». La cambrera se’n va. L’home comenta a la resta del grup que a la Itàlia del segle XVII hi havia monges que se suïcidaven en massa perquè no podien acceptar el nou món que descobrien les lleis de Copèrnic.

SINISTRALITAT A LA CARRETERA

Mentre l’Alba conduïa, ells dos s’abstreien amb la contemplació dels tons rovellats del paisatge. La tardor els obsequiava amb una llum impol·luta, com de vernís filtrat, que daurava els pendissos atapeïts de vinyes. La música tènue —The Doors— feia més compacta la membrana entre ells i el món, i els despertava les parts terroses de l’esperit. Travessaven els interiors dels poblets i tornaven a sortir a la carretera oberta. Des dels cingles, els pagesos que calaven foc als marges dels camps, devien veure avançar aquell microunivers en forma de cotxe que transportava tres viatgers d’ells mateixos.

L’últim fulgor del crepuscle exaltava el contorn dels elements. I tot, els alzinars, les vinyes, les estaques que tancaven els camps, els murets que afermaven els estrats de terreny, les bardisses, la pagesa que s’ajupia per recollir bardalagues i ensenyava un tou de cama extremament blanc cenyit per una mitja que li arribava fins al garrell, tot adquiria una presència immediata, factícia.

L’Ot, com si volgués evitar els raigs de sol que aquella hora de la tarda anaven baixos i li arribaven frontals, va protegir-se els ulls amb la mampara del seu costat. El mirall li va oferir una perspectiva del seient de darrere. La Camil·la va notar com l’espectre suau d’una ombra rasant passava sense aturar-se sobre el seu rostre. Va acalar el front. L’Alba va tractar de no donar importància a aquella nova situació: sabia que els ulls clars de l’Ot eren molt sensibles a la llum i que no calia entestar-se a buscar tres peus al gat ni torbacions amagades. Reposant-los sobre el canvi de marxa, l’Alba va començar a nuar els seus dits amb els dits de l’Ot. Intentava convèncer-se que no havia de tenir cap por de perdre’l.

A la Camil·la, per primera vegada, se li feia evident que havia estat una imprudència emprendre aquell viatge. Tots estaven pendents de tots; auscultaven cadascun dels seus moviments, desxifraven cada inflexió de veu, cada pausa, i es buscaven amb una mirada aparentment esquiva, entestada a comprovar que l’altre no els mirava. Creaven, així, des de la suma de les susceptibilitats individuals, una quarta consciència. Superior, molt poderosa.

Circulaven paral·lels a la via i jugaven a avançar el tren correu de les sis. Aquell potser va ser l’únic instant de treva. El tancament pronunciat d’una corba va motivar que l’Ot es desfés de la mà de l’Alba. Ella es va dir que no s’havia d’alterar per una decisió tan previsible com aquella: l’Ot, maniàtic com era, sempre li recordava que conduís amb les dues mans ben fermes al volant i que no es distragués amb res.

Com si se li hagués clavat una sageta al mig del front i no pogués arrencar-se-la, l’Alba no deixava de pensar en el moment en què s’havien trobat a la sala d’espera de l’aeroport. La Camil·la, tan bon punt els va veure, es va aixecar de la butaca i va caminar de pressa cap a ells. Durant aquell breu recorregut, l’Alba va notar com se li glaçava la sang i va tenir por de quedar paralitzada, incapaç de fer un pas més. La Camil·la, quan va ser davant d’ells dos, va titubejar uns segons perquè no sabia qui abraçar primer. Va decantar-se per l’Ot, una encerclada breu, amistosa, sense demora. L’Alba es va conformar dient-se que aquell era el protocol lògic entre dues persones que havien estat amants, i que res no l’hauria fet recelar tant com que la Camil·la l’hagués abraçada primer a ella, una bona companya de joventut però situada en un rang incomparablement inferior amb relació a l’Ot.

Van entrar en una recta molt llarga. L’Alba va tornar a buscar amb dits cecs la mà de l’Ot. I quan la va trobar, va iniciar per damunt de la pell un vaivé compassat i suau. L’Ot es va deixar acaronar uns instants, però amb el pretext d’encendre una cigarreta va tornar a desfer-se de la mà d’ella. Quin sentit podria tenir, aquell refús? La pregunta era simulada, un pur preàmbul de la ment, que sempre necessita fer-nos creure que opera des del principi de causalitat. La pregunta que s’acabava de fer l’Alba era la conseqüència d’una resposta prèvia: l’Ot refusava ostensiblement la seva mà perquè volia donar a entendre a la Camil·la que «encara que em vaig casar amb ella, no creguis que totes, exclusivament totes, les parts de mi li pertanyen». A l’Alba la inquietava aquell nou estat de coses, perquè amb la Camil·la allà, qualsevol gest, per neutre que fos, quedava sotmès a una altra interpretació. El seu minuciós codi de legislacions havia sofert canvis importants: que l’Ot no li acceptés la mà davant de la Camil·la tenia un significat molt diferent que no acceptar-li la mà quan viatjaven tots dos sols, sense el setge del passat abalançant-se sobre ells.

Van deixar enrere una caseta abandonada, un antic magatzem dels de la companyia de manteniment de carreteres. L’Ot i la Camil·la van evocar el dia que just en aquell tram havien tingut pana amb el vetust 850 d’ell i van haver de passar la nit al ras, esbotzant la porta d’aquell recinte ple de pics, pales, tràmecs, rètols en blanc i termes destinats a senyalitzar els punts quilomètrics de la carretera. L’Alba els va voler disculpar dient-se que no hi ha res tan natural i inevitable com que dues persones que han gaudit d’un passat en comú tinguin records comuns. I es va dir que hauria estat absurd condescendir a la gelosia d’un temps insondable; d’un temps en què ella no hi era, allà, al bell mig dels seus braços, encaixada entre l’escalfor dels seus cossos.

L’Ot va passar la seva cigarreta a la Camil·la perquè ella fes una calada. L’Alba va pensar que no hi havia res a dir: ella no fumava i, per tant, hauria estat incomprensible que l’Ot li hagués ofert la cigarreta. I tampoc no s’havia d’anguniejar pel poder simbòlic que suscita un incident tan frívol com ara que dues persones que han estat amants comparteixin la mateixa cigarreta: els llavis de l’Ot i de la Camil·la ja s’havien prostrat els uns sobre els altres tantes vegades que resultava ridícul que ara ella es mortifiqués per un bes distant deixat ingènuament damunt del filtre perquè l’altre el reculli.

L’Alba provava de disculpar-lo, convencent-se que tot allò ell ho feia assumint les ordres d’un dictat inconscient. Però se’n va desenganyar amb llestesa. La sort radica en el fet que la vida ens viu i que el llenguatge ens parla, i que cada gest, a pesar de nosaltres i fins i tot en contra nostre, ens revela una mica més. L’Alba va comprendre que hauria estat molt més benefactor que l’Ot li hagués fet mal des de la consciència, des d’una plena voluntat; molt més benefactor que veure’l així, en aquell estat de desbocament, enfebrat pel verí de les reminiscències que no són només reminiscències sinó vida continguda que batega.

Just en el punt en què la Camil·la tornava a lliurar la cigarreta a l’Ot, un tot terreny, saltant-se l’estop reglamentari, es va incorporar a la carretera.

És possible que els fets es precipitin i ens transfereixin una hipotètica necessitat del món. És possible que la historiografia ens faci subjectes de la història. L’Alba, com posseïda per una força aliena, un d’aquells impulsos magnètics que brollen des del centre mateix de la naturalesa, en comptes d’optar per la solució menys perillosa, la d’intentar eludir el tot terreny per la banda d’asfalt que quedava lliure, va notar com els seus peus premien a fons el fre i l’accelerador alhora. La capa d’humitat d’aquella part obaga de la carretera havia convertit el sòl en una superfície llenegadissa. L’Alba es va sentir desgovernada per un estrany arravatament de joia en comprovar que no tenia cap control sobre el vehicle. Al pit hi sentia el mateix pèndol que havia notat en pujar a les muntanyes russes o a la nòria. La va guanyar la satisfacció de constatar que cada balanceig del cotxe anunciava l’aparició imminent d’un déu ex machina, que desfaria d’un sol cop d’espasa, amb una enorme economia de moviments (tu cap aquí, tu cap allà…), tots els nusos de l’argument de les seves vides trenades. Va sentir els xisclets de l’Ot i de la Camil·la, i abans de donar tres voltes de campana i encastar-se contra la soca d’una alzina del marge de la carretera, ella també va xisclar. Però no de por, sinó d’eufòria.

Soroll de cops, el món multiforme que declina i es redreça amb tanta rapidesa que les diferents perspectives semblen una sola perspectiva, els fars del cotxe il·luminant el cel amb un deixant d’inutilitat, un regalim de sang sobre la ferralla, l’univers de les coses que decauen, dolor als ossos, silenci, tremolor i una pregària última i secreta de l’Alba: que tothom estigui viu; o millor: més que viu, conscient; o encara millor: més que conscient, capaç d’obrar.

Quan l’Ot va recobrar un fil de discerniment a l’interior d’aquella ambulància, al costat d’un jove que li ordenava que no es mogués, encara tenia les facultats molt alterades. Però no prou enterbolides per no poder rememorar el després de l’accident; la seva primera reacció: mirar al seient del darrere per veure si la Camil·la estava viva; la seva segona reacció: abraçar-la mentre esclatava d’alegria en constatar que s’havia salvat; la seva tercera reacció: comprovar com estava l’Alba; la seva quarta reacció: alegrar-se que estigués viva, amb els ulls esbatanats, observant-lo tan de fit a fit que semblava que volgués educar-lo sota l’influx de la seva mirada. En cap moment d’aquella anada a l’hospital va poder desfer-se d’una imatge i d’una veu. La de l’Alba, que quan ell li va preguntar si s’havia fet mal, ella el va interrogar a tall de resposta: «De quin dels dos accidents em parles?».

ETIMOLOGIES

Judicaríeu malament aquestes expressions meves, carregades amb la transcendència de la juguesca pascaliana, si les consideràveu extemporànies o exagerades. Únicament les podeu comprendre en el cas que hàgiu viscut una experiència semblant, i us hàgiu trobat encarat a una decisió on estigueu segur que arrisqueu la vida, a cara o creu.

MODEST PRATS

Si mentre un va amb bicicleta comença a analitzar el procés del pedaleig, deixa de pedalar correctament i amb naturalitat.

MARCEL SALLERAS

El mot déu és l’única paraula que és una paraula.

Admirat doctor: Ja sé que una de les virtuts extravagants del llenguatge és la de mostrar els seus límits i diagnosticar amb desimboltura, com un joc més a l’interior del joc, els propis defectes. Però a mi (després de tota una vida lliurada a l’inacabable estudi dels idiomes, de les etimologies, a l’eficient ofici de la tipografia, a la incessant tria dels caràcters, a les nocturnes correccions de galerades, a l’aspiració de ser un autor polígraf i a ordenar totes les formes difuses de la vida…), ni com a ofrena pòstuma, m’han estat concedides les armes que el llenguatge brinda per pensar en contra seu.

La meva, doctor, és la dissort d’un home que pretenia saber més que el llibre de les set sivelles i que, al capdavall, s’ha de mal acontentar amb un desideràtum: voler i no poder expressar el gènere de la malaltia que l’assota. Sóc reu i jutge en el mateix judici. Semblo un dels personatges errants de les fabuloses històries del baró de Münchhausen: concretament aquell que s’ajudava a sortir del pantà tot estirant-se dels cabells. I busco, entre les veus d’homes com vós, l’abracadabra que em guareixi.

No sé com explicar-vos-ho amb claredat. De la mateixa manera que algú avesat a llegir, no pot no llegir les lletres casuals d’un full de diari que el vent ha col·locat sota els seus peus de caminant distret…; de la mateixa manera que no podem deixar de sentir si és que no som sords…; o no podem desaprendre un color quan ja l’identifiquem (com imaginar una carnositat rosàcia que no sigui exactament d’aquest mateix color?)…; d’igual manera, escric, la naturalesa de la nostra ment no ens permet oblidar allò que ja hem après (tot i que, disculpeu-me la immodèstia, això jo no ho hauria de reportar: vós en sabeu molt més, sobre la persistència de les sinapsis neuronals).

No podem córrer més de pressa que la nostra ombra; ni mudar la pell del pensament i deixar-la enrere bo i contemplant-la des de la llunyania com si es tractés d’una part de nosaltres mateixos feliçment escindida. És el meu cas, doctor. No puc desfer-me d’allò que ja conec; ni de l’hàbit —francament avorrit— de ser jo mateix.

Intentaré posar fil a l’agulla, doctor. Ras i curt: cada cop que llegeixo, que escolto, que penso, que somio, que escric o parlo, neix i creix en mi l’impuls irrefrenable d’analitzar cada fragment del discurs, de disseccionar cada partícula i, sobretot, de derivar cada paraula, de recórrer els seus segles d’història, les seves inflexions, els múltiples i dissemblants sentits que ha rebut de la miríada de boques que l’han pronunciada. Arrossegat per aquesta torbonada, sempre desitjo emprar el llenguatge en el seu sentit etimològic i no puc estar-me de valorar les aplicacions de cada mot, el seu origen, textura i tamís segons els encaixos de cada parlant, època, o context.[1]

La fretura d’analitzar tots els àtoms del discurs i de derivar les paraules és com el suplici de Tàntal. No permet cap conquesta ni admet cap possibilitat de renúncia. Estic cobert d’aigua per tots els quatre punts cardinals però no puc calmar la meva set. Perquè la vivisecció de cadascuna de les parts del discurs comporta l’embarbussament del discurs, l’opacitat. Perquè conèixer l’etimologia d’una paraula, localitzar la llavor proteica dels nostres mots, el moment zero del logos, no ajuda a parlar millor sinó que únicament serveix per saber què no significa una paraula (ningú no ignora que l’ètim, del grec étymon, «sentit autèntic», és una de les quimeres més capcioses que projecta el llenguatge, una de les presons més subtils de la intel·ligència). Aleshores tots els objectes m’arriben difusos, a besllum. Imagineu-vos un espadatxí que perd la destresa en els moviments perquè sempre que lluita pensa en com en són, de destres, els seus moviments. Sóc jo, aquest. Així mateix, el coneixement dels mots no em fa més savi, sinó més desconfiat. Només sé què no signifiquen les paraules, i aquesta certesa em concedeix un vol gallinaci; una potestat mínima, privada de la necessària imprecisió que exigeix el nostre viure o el nostre parlar essencial.

Una tímida llambregada retrospectiva em permet ajuntar els múltiples indicis de la malaltia que a la fi s’ha apoderat de mi sense que jo hagi pogut apercebre ni com s’acostava. No sé ni quina derrota em vaig procurar. Amb estupor comprovo que el verí era dolç, que la destrucció s’acompanyava d’una felicitat vigorosa. Em reveig com el lector voraç que sempre he estat, tothora buscant el centre de gravetat en aquells exemples literaris que assenyalen el translúcid tel de ceba que separa la raó de la desraó. He admirat Grenouille, el protagonista d’El perfum, un home que coneix i interpreta el món arran de la sentor que exhalen els objectes, un home per a qui el llenguatge no és res més que un dialecte bord de la facultat olfactiva, i l’univers sencer només una excusa de l’olor. Ha deixat un rastre indeleble en el meu record la capacitat mnemotècnica d’Ireneo Funes (Funes el memorioso, de Jorge Luis Borges); i la lectura de l’estudi d’A. R. Luria (The Mind of a Mnemonist) em va impedir dormir, oblidar, durant quatre dies seguits. M’he deixat arrossegar per la força implacable de cabalistes bromosos, lingüistes alquimistes, l’abraxas delirant dels gnòstics, i filòsofs que amb arquitectures febrils han especulat sobre la materialització d’un llenguatge capaç de definir-se a si mateix. La meva malaltia s’ha nodrit d’exemples radicals d’aquest parentesc. I després de tants anys no puc, sinó amb ràbia, recordar la meva ceguesa. I lamentar, per exemple, el gaudi intens que m’han provocat lectures com La datxa nova (Txékhov); conte en què uns camperols analfabets i semisalvatges, incapaços d’un mínim de solvència lingüística, interpreten de manera totalment equivocada els comentaris enfadats que els adreça un enginyer de Moscou nouvingut al poble (i encara ara em desespero mentre escric aquesta carta, perquè no puc deixar d’enriolar-me en recordar que quan l’enginyer diu al camperol: «Al final la meva dona i jo us menystindrem», el camperol, transportat d’alegria, corre cap a casa per comunicar a la seva dona que el senyor enginyer li acaba de prometre davant de tothom que «al final, ell i la seva dona els mantindrien»). Renego massa tard de l’entusiasme malenconiós que em va provocar la lectura del conte Rigorosament literal (Modest Prats), que jo vaig tenir a les mans sense saber que en realitat es tractava d’un mirall profètic. Em recrimino no haver advertit el fons de malura del conte Belles metàfores, velles veritats (Maurici Pla) i d’aquella novel·la lipogramàtica, La Disparition (Georges Perec), que omet l’ús de la lletra e. Quin encanteri no em va suscitar el passatge del Gènesi en què Déu confereix poder nominatiu a Adam (sens dubte, la màxima autoritat que mai serà concedida a un home)! No entenc com em podia ser grat el capgirament de mots de Tres tristes tigres (Guillermo Cabrera Infante), un llibre que lleva la pell del pensament i ens fa percebre amb una nitidesa paorosa que allò que transparenta i enfosqueix el llenguatge és el llenguatge mateix. Vaig sucumbir al cas que es narra a La llengua perduda de les grues (David Leavitt), en què un nadó abandonat per la seva mare al bressol es passa la major part del dia ran de la finestra, des d’on abraça amb la mirada els moviments frenètics d’una grua i acaba aprenent el llenguatge de la grua i es comporta com una grua més per la resta dels seus dies. Verbàlia (Màrius Serra) per a mi ha representat un vademècum, una macabra festa del llenguatge i les seves lleis autònomes, capaces de prescindir de la vida humana; es tracta d’una farmacopea per entendre com el llenguatge ens parla al mateix temps que ens concedeix la il·lusió de parlar-lo; es tracta d’un compendi que ens fa negligir que les paraules han de ser només un recordatori de l’experiència i que una vida que s’abandoni a les lleis del llenguatge serà com una ombra líquida que trontolla damunt les aigües. Em va estremir la força del realisme extrem d’un passatge del Pensée Sauvage (Lévi-Strauss), en què l’antropòleg sosté que el xinook, una de les llengües índies del nord-est americà, es caracteritza per preferir els termes abstractes als singulars; de manera que quan un membre d’aquesta comunitat lingüística vol dir que «un home ha matat el nen pobre», diu: «La maldat de l’home va matar la pobresa del nen»… Vaig forjar un sistema per descarrerar l’esperit. Així, pertorbat per l’influx dels llibres, he assajat, sense ser-ne conscient, una aventura mística: buscar la puresa adamantina del llenguatge, els seus arcans, la seva font algèbrica. I oblidant que no hi ha cap plenitud de perfecció que no toleri la imperfecció, he davallat a la bojor.

Sostinc, enferestit, que tants coneixements sobre el llenguatge m’han impossibilitat per a la comunicació amb els altres. He desestimat que les paraules no porten escrit el seu destí i que poden arribar a tocar-nos físicament o despertar-nos amb les seves arestes. Tot el meu món s’ha diluït en una logomàquia inútil, no m’importa el què sinó el com. Un torrent verbós se m’enduu. Podrit de tanta autoconsciència lingüística he perdut la frescor instrumental del llenguatge, el seu instint biològic, un acte reflex summament trencadís que no sap ni vol saber de viviseccions i artificialitats. I ara només enyoro les províncies amables de la meva vida, els fets cristal·lins, d’una simplicitat tan extraordinària que es revelen com la prolongació material de la felicitat: les passejades amb bicicleta amb la meva germana, el fil d’aroma de cafè que els diumenges al matí es respirava a la cuina de casa, l’olor de terra després de llaurar; totes aquelles etapes en què jo tenia la ment neta i només era habitat pel deler de viure i encara no estava posseït per l’obsessió de buscar els punts cecs del verb i voler conèixer els mecanismes interiors d’aquest giny diabòlic que és el llenguatge. Ara desitjaria trepitjar el bosc que va transitar Alícia, el bosc on tothom oblidava el seu nom i ni tan sols recordava el llast de l’amnèsia. Ara voldria ser com en Gep Boterut, l’amic d’Alícia que quan pronunciava un mot, aquest mot significava el que ell volia que signifiqués en aquell precís moment.

Potser ni vós em comprendreu si repeteixo que no puc parlar ni pensar ni somiar ni escoltar una paraula sense que es desplegui, en mi i a pesar de mi, aquest turmentós procés de derivació etimològica; una voràgine tan delirant que ni mentre escric això no puc estar-me de resseguir les etimologies d’etimologia, resseguir, febre, no, poder…

Tot va començar —ja ho he insinuat— com un joc innocent, un divertimento, una flaca del meu caràcter, la malignitat de la qual s’amagava sota el clima distès de la típica facècia de barra de bar. Petites fugues verbals se m’enduien més i més lluny. Vaig començar a recopilar quiasmes; a percaçar anagrames; a ordir aporemes; a inventar acròstics, palíndroms, poemes reversibles, metaplasmes, paronomàsies; a conèixer variants dels idiomes tonals; els meus propis pensaments van acabar semblant-me un mer palimpsest, una aparatosa baluerna verbal. Vaig, fatalment, comprendre que el llenguatge parla i pensa a través de nosaltres. I no sé per què, però quan assevero això, em revenen a la memòria les paraules de Baudelaire: «Una de les argúcies del dimoni és la de persuadir-nos que no existeix». Ja desinfatuat, em penedeixo de no haver parat prou esment a les fondes paraules d’Aristòtil: «Un llenguatge excessivament brillant fa perdre de vista els caràcters i el pensament».

A la nostra ciutat em vaig convertir en una mena de boustrofedon, que no deixava d’explorar cap de les anagògies imbricades en el cor del llenguatge. Sota aquesta màscara alegre creixia el desfici. Citava Bergson: «Una cosa que no és res, ja no pot ser el no-res». A Bradley: «Una negació del temps no pot prescindir d’expressions paradoxals com com hem dit anteriorment…, més endavant aclarirem que…»; al professor Marina: «Els cardenals tant poden ser autoritats eclesiàstiques, com hematomes, com pastissos». I en el més empobridor dels plagis, l’autoplagi, em citava una i altra vegada a mi mateix: «Escatologia tant pot referir-se als valors últims de què tracta una part de la teologia, com a l’estudi dels excrements». «Què és un prehistoriador?», preguntava emfàticament; i acabava responent-me a través d’un altre interrogant: «És algú que encara ha d’historiar la prehistòria? Algú que encara no és historiador?». «Els sociòlegs han de refusar la paraula predelinqüent: predelinqüents ho són tots aquells que —encara— no han delinquit». Declamava les meves homofonies davant d’un públic ocasional i sorprès: «La banalitat de la venalitat…», «no puc evitar habitar la ignorància…», «fatal matèria fetal…», «en Marià levita sobre la levita/ en Marià l’evita, la levita», «s’enyora la senyora?». Desalenat, citava un poema de Salvador Oliva en què es parodia la poda sexista antisexista del llenguatge; i com ell, em preguntava: haurem d’anomenar pilota la dona que fa de pilot(a) d’aviació? No cal dir que arreu on garlava, sembrava la confusió i generava un ambient grotesc. Ningú no m’entenia quan deia: «Trepitgem terres bellugadisses, si fins i tot la paraula ambigu és ambigua». I traient de l’infern de la gavardina algun dels llibres més antics de la meva biblioteca, l’obria per la primera pàgina, el mostrava a la concurrència i declamava perquè em sentís tothom: «Aquest, vegeu-ho bé, és el meu exexlibris». O estripant una pàgina del diari i mostrant-la a tothom, preguntava: «com pot ser que el periodisme es rebaixi a utilitzar expressions com l’exdictador Milosevitx?». I em responia: «de la mateixa manera que un no és un exassassí, Milosevitx no pot ser un exdictador!». Tot jo era un salpebre d’epigrames; un foll que envanit de les seves troballes exclamava: «No sé per què els historiadors tenen la mania de parlar de períodes d’entreguerres. Tota la història de la humanitat és un llarg període d’entreguerres»; era un personatge esperpèntic que inventava un apòcrif: «Al començament existia la paraula. Al final, quan la paraula se’n vagi, no haurà existit ni el començament». Havia mal paït l’instint natural del meu ofici, i tantes hores de caplletrar, de corregir notes a peu de pàgina, subnotes, anacoluts, bordes, maculatures, remosquejos, haplografies, iteracions, pleonasmes…, m’havien condemnat a viure, en un sentit literal, a l’interior del bosc espès del llenguatge.

Com us explicava suara, doctor. Ben aviat, tot i que massa tard, vaig notar que en el decurs d’una conversa em distreia i que qualsevol paraula representava un motiu de fugida ja que es desplegava en mi una voraç recerca genealògica dels mots. En les meves nits delirants vaig quasi assolir l’intent dels teòrics naturalistes: resseguir l’etimologia d’una paraula. I em sembla que vaig estar a frec de reviure l’instant primigeni de la nominació en què a cada objecte se li va adscriure El Seu nom (Nom).[2]

La voluntat de rigor comunicatiu m’anul·la gairebé tota possibilitat de comunicació. Només cal, poso per cas, que algú pronunciï la veu senyor i l’instint de derivar ja em retira del món del comú dels humans. M’abstrec i penso: com pot ser que senyor, derivat del comparatiu llatí senex-senis («ancià», «el més vell») pugui referir-se a un senyor jove, com ara vós mateix, senyor doctor, que amb prou feines deveu rondar la quarantena? Fujo del món quan algú pronuncia nosa, perquè ja no puc deixar de pensar que nàusea, del grec nautía, derivat de naus («nau»), hagi acabat (acabat? fins on abraça el verb acabar?) significant «ganes de vomitar» i que, a més, hagi llegat la paraula nosa («allò que impedeix un moviment»): com el mal de mar, la nàusea impedeix un moviment als mariners que la pateixen.

Dominat per aquesta il·lusió d’experiència que projecta el llenguatge, deixo que les paraules m’allunyin més i més de les persones. No sé estimar, paraula que en català prové de la mateixa arrel que calcular, que significa «avaluar, determinar el valor o preu d’alguna cosa». Estimo, d’acord, però avaluant els mots només. Distingeixo entre un petó i un bes, però n’ignoro les tècniques humanes, la humitat, la part carnosa i vital del concepte. Fidel a Lope de Vega, que va dir que «el llenguatge ha volgut que entre casament i cansament només hi hagi una lletra de diferència», he viscut sol tots aquests darrers anys. Algunes paraules del diccionari (com ara vagina o masturbació) m’han fet conèixer el sexe (més encara si acceptem que conèixer deriva de conoscere, que significa «arribar a una idea, a un cert domini»). No he pogut, però, arribar a conèixer cap dona de la vida (potser pel fet que —en moltes llengües— els noms en argot que designen les prostitutes són variacions de l’arrel indoeuropea pu, que significa podrir-se o fer-se malbé, i inevitablement em recorden el parentesc amb pútrid, pus, supurar…). Em rebel·la que a la deessa Venus la tradició li hagi assignat un paper desagraït i d’ella n’hagi nascut l’adjectiu venèria; per la mateixa raó em sembla poc equitatiu que Afrodita hagi estat afortunada i com un joiell excepcional presideixi totes les bacanals amb la derivació afrodisíac. Em sembla una mostra del domini intel·ligent de la ironia el fet que atzar provingui de la veu àrab az-zahr, que significa «dau»; i que un simple cop de sort o de dissort, la cara d’una peça trabucada, pugui regir els nostres destins, aparentment tan seriosos. M’alleugereix que causalitat i casualitat difereixin només per l’alteració (potser casual o, tant se val, causal, o qui sap, casualment causal o causalment casual) d’una vocal. Ressegueixo amb pesantor la paraula pesantor i infereixo que tot allò que pesa desplega la genealogia del dolor: apesarat, greu, plumbi, plomífer, carregós, dens, pesat, ferro, molestar (que prové de mol·le). Molt diferent del que succeeix amb tots aquells mots que són sinònims de lleuger, els quals obren un camp semàntic que convida a la gracilitat, la ductilitat, el moviment sinuós, l’agilitat, la destresa aèria. Com un Quixot més lluitant contra molins de vent, maldo per descontaminar les impureses ideològiques amb què les generacions de parlants han enverinat el llenguatge. I evito remarcar que dret significa «recte» (no torçat), o m’estalvio fórmules tendencioses com du hast recht o all right que ja encomanen una predisposició ideològica al parlant; també m’estalvio la sinistra veu sinistra (del llatí sinister, esquerre), que en algunes tradicions lingüístiques arrenglera, en una declaració de principis enquistada en el cor del llenguatge, l’esquerra amb allò «funest» («que porta la mort o una gran desgràcia»). Em molesta que enginy i ingenu, que a primer cop d’ull ja mostren el seu parentesc, hagin esdevingut antònims, establint una frontera irreal entre «les habilitats no apreses» (enginy) i «la facultat innata de ser lliure» (ingenu). Només cal que algú parli d’addiccions, d’addere, «afegir», perquè jo especuli sobre la naturalesa imperfecta de l’ésser humà, la qual necessita un complement, una addicció, per experimentar allò que li ha estat negat per naturalesa.[3] No puc sortir de casa. Anem, per exemple, a una marisqueria, llegeixo a la carta de plats la paraula escamarlans i, com sigui, necessito explicar a qui sigui que aquest mot deriva d’escamarlar, «separar les cames», i que el verb d’aplicació referida als humans és anterior al crustaci, i que el mot escamarlà no podia ser més ben trobat si un no oblida els moviments singulars de les extremitats de les persones i d’aquests crustacis. Llegeixo la paraula ostra i no puc sinó glossar l’origen del terme ostracisme i explicar que, a l’Atenes clàssica, quan els homes lliures desterraven algú, ho feien comptabilitzant els seus vots amb closques d’ostra. Comprendreu, doctor, que amb mi no es pot anar enlloc, perquè sempre obligo a suportar un tràmit carregós, a suportar la peroració de la increïble història del bisturí que volia fer-se una incisió a si mateix, l’aigua que necessitava mullar-se, l’home sense cap cap per pensar que no pensava, etcètera, etcètera.

En un sentit etimològic es podria dir que sóc un filòsof: per amor a la saviesa (filo sofia), més que per la possessió d’algun saber real, que no en tinc cap. S’acumulen les etimologies, dansen en la meva ment, em turmenten mil sentits d’un mateix mot, les paraules m’infonen inseguretat; una accepció del segle setze em sembla més acurada que una de contemporània, vacil·lo. M’he tornat avar, no arrisco fàcilment una paraula. I si ho faig, com en aquesta carta, un deix de recança m’angunieja tota l’estona. Fins que una nova recerca etimològica ocupa la meva ment i una nova preocupació en desplaça una altra. Sóc dels que creuen en la substancialitat de l’accident, i penso que la malaltia que em domina ja és part de la meva constitució. Voldria no haver obert mai la caixa de Pandora, no haver-me condemnat a una saviesa letal. Voldria fugir del llenguatge i tornar a la claredat dels dies, tornar a ser un pur començament: aspirar les fragàncies de la terra després d’una tamborinada d’estiu, entendrir-me mentre veig la neu nívia caient sobre les teulades de la ciutat…; creure, com abans, que ni els bombers, ni els trens, ni els circs, ni la llum, ni el foc poden estar equivocats. Per guarir-me de la insània voldria la llar ordenada, l’amor serè i perdurable d’una dona, l’exploració del silenci, la capitulació d’aquesta obsessió indòmita d’analitzar el llenguatge tothora. M’agradaria marxar amb la mateixa transparència amb què vaig arribar. Espero, si més no, que la institució que vós dignament presidiu, sàpiga enganyar-me amb una esperança (esperança, derivat d’esperar, «confiar en l’acompliment d’una cosa»).[4]

Atentament, EUGENI («ben nascut») F. DE CABRERA.

MERIDIANS

1

Tot va ser u: despertar-se somogut pel trontoll del tren i preguntar-se què hauria passat si Déu hagués creat el món un dia abans.

A darrera hora va estar a punt de desdir-se’n. Calia ser circumspecte i escrutar tots els detalls per no equivocar-se en l’elecció. Li havia fet mala espina el to desairós d’aquell viatger del seient del davant, que ni tan sols s’havia molestat a dir res quan ell li va demanar disculpes per haver-lo colpejat lleugerament en abastar la maleta del portaequipatge. Encara amb recel, amb una petita rebava de malastrugança, va sortir del compartiment i, mentre el tren alentia la marxa, es va esperar a ran de porta sense saber ben bé què havia de fer, si baixar o no. Quan el tren es va aturar, la inèrcia de la resta de passatgers va empènyer-lo fins als esglaons del vagó.

Un cop a l’andana, va caminar al costat dels altres viatgers. Tot abillant-se la gavardina es va quedar palplantat al costat d’un fanal. La gent es dispersava engolida per les escales d’un pas subterrani. Va fer petar els dits per sol·licitar l’assistència del mosso d’estació. El vailet, que mandrejava damunt la plataforma de carretejar les maletes, es va deixondir i després d’ajustar-se la gorra i cenyir-se els pantalons, va travessar les vies propulsant aquell artefacte de fusta.

El mosso li va preguntar si l’havia d’acompanyar a la parada de taxis. I ell, durant uns instants, va adoptar un posat meditabund. No aconseguia endevinar quina de les possibilitats que s’obrien davant seu seria la millor: agafar un taxi, quedar-se a la sala d’espera de l’estació fins que s’aturés un altre tren, passar l’estona a la cantina o bé instal·lar-se en alguna pensió d’aquella petita ciutat. Com que trigava tant a contestar, el noi es va tornar a avançar preguntant-li si desitjava dinar en algun lloc. Ell, com si es reviscolés, va fer un moviment afirmatiu amb el cap. I el noi, col·locant les dues maletes damunt el carretó, li va assenyalar l’altre costat de la plaça, que es podia veure a través de les entrepues de la tanca que envoltava l’estació.

Va llegir els rètols de dues pensions que, orientades a migdia, presidien una plaça rectangular i ampla, rematada per dues fonts, situades una a cada extrem. No li quedava cap més remei que escollir entre La garlanda o La comitiva. Va demanar al noi que, sisplau, li’n recomanés una. Quan va constatar que el noi es mostrava resolut i l’emmenava a una de les dues pensions, ell, per primera vegada des de feia moltes hores, va notar-se distès, momentàniament complagut perquè no havia de decidir el seu rumb. Llavors es va abandonar a la contemplació del nou univers. Observava el rostre de la gent. Respirava. Encetava, per fi, una nova singladura. I el món se li apareixia com afectat d’una gràcia virginal i a punt de ser colonitzat. Havia triat aquell lloc vés a saber per quin indici: potser per una llenca de terra llaurada que s’aixecava alterosa en un camp de l’entrada de la petita ciutat; potser pel vol el·líptic d’aquell ocell de color negre, perlejat amb unes plomes blaves que li encerclaven el coll; potser per la imatge hospitalària d’un llençol que, estès en una terrassa plena d’andròmines, s’inflava i tornava a aprimar-se… Des de la finestra del tren havia renunciat a quaranta llocs possibles. Podria haver fet cinquanta, cent, cent cinquanta quilòmetres més cap al sud, però una força irrenunciable i fonda l’havia obligat a baixar precisament allà.

Continuaven caminant, llavors torbats per la xiscladissa i les cabrioles de la mainada que jugava a veure arribar els trens. Els nens s’havien fixat en ell perquè era alt i cepat i destacava entre els altres viatgers, i també potser atrets per la seva llarga cabellera, que es gronxava ostensiblement a cada gambada. Havien guixat cercles a terra i a l’interior s’hi amuntegaven xiclets, botxes, cigars, un clauer, boles de vidre, soldats de plàstic…; era evident que els nois creuaven apostes per endevinar noves sobre els viatgers que arribaven a l’estació. Un marrec descordat, que es veia d’una hora lluny que era el correu del grup, se li va acostar per preguntar-li si venia de França. I en contestar-li que sí, ell va comprendre, pels laments i gestos de contrarietat que manifestava la criatura, que el nen acabava de perdre una aposta sucosa. D’altres s’adreçaven al mosso d’estació, imprecant-lo: «Daniel, porta’l a La comitiva!» o «Daniel, a La garlanda!». I així que el mosso el va fer aturar davant de La garlanda va poder sentir un rebombori tumultuós, la barreja dels víctors aclamants dels guanyadors de l’aposta i els crits de desencantament dels perdedors. Es va girar i va veure com els triomfadors recollien les seves pertinences mentre els vençuts els acuitaven a anar a esperar l’arribada d’un altre tren per així, si més no, poder fer les paus i no haver-ho dilapidat tot en una jornada miserable.

La raó que el va fer inclinar a quedar-se en aquella pensió va ser veure el bar completament buit. Va entrar i es va asseure en una taula al costat d’un dels finestrals. Va sospesar la bifurcació que a partir d’aquells instants el reclamava: demanar una beguda mentre esperava l’hora de dinar o reservar directament una habitació. A través dels vidres va veure com el mosso havia carregat uns quants nens damunt l’artefacte i corria com una exhalació, fent tortes, amb el risc d’expel·lir per la borda algun d’aquells passatgers o d’arrambar algun vianant. Aquell espectacle li va agradar. Les intuïcions eren bones. Semblava que, per fi, el malastre s’havia allunyat.

2

Les cadires del bar estaven entapissades amb un cuiro de color vermell apagat. Li va semblar que tant la bravada de tabac sedimentada a les parets com la miscel·lània compacta d’efluvis de licor ja formaven part de l’ànima profunda d’aquell local. Va descordar el compartiment d’una maleta i de l’interior va extreure un bolígraf i un petit bloc. Una ombra molt lleu va agitar-se a l’altre costat de la finestra. Va mirar cap enfora: una ratxa de vent desplaçava petites bombolles de sabó; per davant del finestral va veure passar un grup d’infants que perseguien aquells objectes que, quan es fonien, esclataven i deixaven una estela iridescent com a últim senyal. En redreçar el cap, va topar amb la mirada de la cambrera, que feinejava darrere la barra i contemplava divertida la mateixa escena. Van somriure’s cordialment. Llavors, ell va tornar a sentir aquella descàrrega de por. Desitjava la immobilitat. Sospitava que la complexa trama de l’univers l’havia distret amb el quadre càndid d’uns nens perseguint bombolles de sabó, i tot perquè no s’adonés que la minuciosa i implacable concatenació de causes i efectes ja s’havia tornat a desplegar. Va imaginar-se la retina especular d’un déu que contempla la gent. Aquest déu, extemporani, fora del món, observa les persones com si fossin petites fitxes de dominó escometent-se les unes a les altres, caient pel tomb d’unes contra les altres, subjugades a un flux en què la capacitat d’impulsar és concedida per l’impuls precedent.

Després que la cambrera s’hi hagués fixat, ell havia deixat de ser una fitxa en repòs. I ja començava a tornar a sentir aquell soroll, unes passes com de ferro, la imminent presència d’una causa que més tard o més d’hora li faria perdre aquell estat d’ingravidesa tan plaent. Va recordar dos moments insòlits amb què el destí l’havia agraciat. Una nit de lluna plena en què va visitar el Mont Saint Michel i la marea havia fet pujar les aigües, que s’acostaven cap a ell a la velocitat d’un cavall galopant. I aquella tarda de primavera, en què havia conegut la línia exacta de la pluja, el punt en què estenent els braços en forma de creu podia exclamar «a partir d’aquí plou i a partir d’aquí, no». Les sèries, com una ombra sinistra, tornaven a planar damunt seu i el retornaven a l’entramat del món. Aquell patiment se li havia refermat al tren, en llegir durant el viatge un conte de Voltaire titulat Dialogue d’un Brahmane et d’un Jésuite, en què es ressegueix fil per randa els desencadenaments envitricollats que van ser necessaris, imprescindibles, perquè Enric IV de França morís assassinat: un brahman rellisca en una riba del Ganges; en la seva caiguda arrossega un persa, que rodola fins al llit del riu i s’hi ofega; la vídua del persa refà la seva vida casant-se amb un armeni, amb el qual té una filla; la qual es casa amb un grec, amb el qual té una filla; la qual s’instal·la a França, on es casa amb el pare del regicida Raveillac.

Les sèries eren inexorables. Ho va sospitar quan a l’oficina els va tocar aquell segon premi de la rifa. Ell, en secret, sentint la gatzara dels companys que brindaven i ballaven escampant els arxius i esborrant els fitxers dels ordinadors com si no els haguessin de tornar a omplir mai més, es va tancar al lavabo per poder afrontar amb discreció una pregunta acerada: quantes loteries invisibles li havien començat a tocar en tocar-li aquell segon premi?, quantes… quantes causes i conseqüències desconegudes començaven a acostar-se cap a ell? Quina malla espessa feta de petites estructures rombals acabaria empresonant-lo? D’aquell terror a les sèries n’havia fet un estil de vida: li hauria agradat no haver de prendre mai cap decisió i abominava les accions humanes que pretenen modificar la realitat o incidir sobre els fets del món. Ell aspirava a no interferir en res. I si no hagués sospitat que la paràlisi també podia ser un moviment disfressat de glaç, li hauria agradat transformar-se en arbre, en un simple vegetal exposat a les inclemències dels elements.

La cambrera Raveillaca li va preguntar des de la barra què volia prendre. Quasi sense mirar-la, amb la vista clavada al marbre de la taula, va demanar una cervesa. Va mirar per la finestra. Un tren creuava la ciutat. I ell es va astorar mentre pensava en la teranyina de rails que entrelliga els països, transportant mercaderies, passatgers, felicitats, infortunis, causes i conseqüències d’una banda a l’altra.

3

Va començar a escriure. Amb l’esperança que si s’instal·lava a la ciutat i les coses li anaven bé, al cap d’uns anys, assegut amb placidesa davant d’alguna llar de foc, podria mostrar orgullós les lletres d’aquells moments fundacionals. En una illa del mig del full envoltada per un mar de lletra minúscula va dibuixar una caricatura de la cambrera: una hipèrbole rotunda que multiplicava els seus pòmuls i li assignava unes incisives llargarudes, uns badius eixamplats, cascades de cabell i uns ulls briosos que semblaven voler escapar del conjunt del rostre. Hauria volgut allargar el dia, prolongar aquell estat d’indecisió i no haver-se de preocupar per l’endemà o per on passaria la nit. La cambrera li va servir la cervesa. Ell, en el precís moment que li deixava entreveure la caricatura, li va preguntar quin era el seu nom. La dona, somrient per la impressió que li produïa la caricatura, va mentir: «Em dic Elisenda…». I tot seguit va afegir: «Elisenda, i no tinc les dents tan llargues». Mentre ella s’allunyava, ell va escriure: «Elisenda és la primera paraula que vaig sentir en arribar al món».

Van entrar uns llenyataires. Vestien camises de quadres i duien els pantalons gastats a l’alçada del genoll pel ròssec de la serra mecànica. Va entrar un home gran que va demanar una cervesa; les mans li tremolaven tant que la cervesa de la copa s’agitava formant una bromera que quedava damunt dels seus bigotis de color de cendra. Ell va tancar els ulls per enumerar les seves pors: li feia por la nit, la condició impersonal de les cambres de les pensions, emmalaltir, perdre el coneixement i despertar envoltat de persones estranyes. Va mirar el rellotge i es va preguntar fins a quina hora devien tenir obert el bar. El vent s’havia abrivat i les banderes de la plaça fremien amb força.

Va tornar a entrecreuar la mirada amb la cambrera. I de seguida se li va desplegar aquell pressentiment inevitable. Si es quedava a la ciutat, acabaria ajuntant-se amb l’Elisenda. D’acord que tot seria molt més gradual i que la progressió d’aquells fets s’acompliria en forma de dominis lents i compassats. Però en aquells moments se sentia posseït per una premonició lluminosa que dissuadia qualsevol necessitat de raciocini i el transportava de cop i volta al final. Els coneguts de la cambrera serien els seus coneguts, fils d’un canemàs del qual ell mateix també seria un altre fil. Començaria a compartir estones mortes amb ella, petits parèntesis d’inactivitat, aquests blocs incidentals que alleugereixen el pes i la urgència dels dies; l’ajudaria en alguna petita feina a la pensió, encadenarien connivències fugaces fins que potser algun cap de setmana l’Elisenda s’animaria a convidar-lo i tots dos junts sortirien a sopar a fora. El desenllaç s’havia començat a forjar. I ja notava que ben aviat no podria prescindir d’aquella dona. La necessitaria. Per tenir algú a qui amagar el passat, per poder córrer el risc que ella descobrís alguna de les capes més purulentes de la seva vida. Necessitava crear-se noves obligacions, constrenyir les seves llibertats, generar petites tibantors per obtenir un fons contraposat d’ell mateix, una petita juntura oberta per continuar escapant. Sota la pesantor de les sèries exponencials, va alçar la mirada. Va observar l’Elisenda rentant tranquil·lament les peces de la màquina de cafè. Se’n compadia, perquè ella no sospitava que era l’objecte d’una allau que, muntanya amunt, ja feia estona que s’havia format i acabaria colgant-la amb tot el seu ímpetu.

Havia aterrat en aquell lloc desconegut amb el propòsit de recomençar-ho tot de cap i de nou. Des que va baixar del tren l’havia dominat la presumpció que els mosaics del món començaven a modificar-se aprofitant els buits que ell anava deixant amb la seva partença. Va pensar en la Jacqueline, que potser recomençaria la seva vida amb en Maurice, el qual estroncaria la seva relació amb la Juliette, la qual potser es rescabalaria trucant aquell home de l’oficina que, tot i que no l’apassionava, li feia la gara-gara amb una elegància divertida, el qual… etcètera, etcètera. Però li era molt, massa còmode contemplar el passat com aquell que deambula i observa les vitrines precintades i la història almivarada d’un museu. Allò realment enutjós era pensar què succeiria amb les sèries subsegüents, és a dir, amb aquella dona, l’Elisenda. Quantes suplantacions comportaria la decisió d’escollir-lo a ell? Quina caiguda de móns provocaria la seva presència a la ciutat? Va mirar-la. En aquells moments acabava d’escombrar les proximitats de la barra, ignorant que tantes plaques tectòniques es desplaçaven silenciosament per anar a topar contra ella.

4

Ni ell mateix sabia per què havia demanat una habitació. Ni ell mateix sabia per què seguia l’Elisenda i pujava aquella escala de fusta que cruixia sota la pressió de les seves passes. Va notar com un hàlit de sensualitat flotava a l’ambient. Van travessar el passadís estret i, a mesura que avançaven, les veus dels comensals i els sorolls dels cotxes s’esmorteïen fins a convertir-se en una remor llunyana que encara intensificava més la soledat d’aquella ala apartada de l’edifici. Ella li havia parlat de dos tipus d’habitacions. Ell va escollir el segon tipus perquè senzillament ja no es recordava de les característiques del primer. Fent ziga-zaga recorrien aquell laberint de passadissos emmoquetats. Ella duia una faldilla molt cenyida i intentava caminar d’una manera elegant, fent oscil·lar lleugerament els malucs. Ell va imaginar que una suau descàrrega elèctrica serpentejava a l’esquena d’ella, i va voler pensar com els pèls del clatell se li eriçaven, com els fogots li provocaven una respiració agitada. Van doblar un colze de passadís i van entrar en una zona en penombra.

Llavors ella va imaginar-se que les mans del noi, prement-la amb força, començaven a acariciar-la i a alliberar-la de totes les peces de roba. Tot sense pronunciar ni una paraula, sense malmetre l’encanteri amb una impertinent demanda de permís o complicitat, sense deixar que el timbre d’una veu els distragués del joc espontani de les pells. Esperant aquell rapte, ella va palpar la porta per col·locar la clau al pany. En obrir-la, un torrent de llum va fondre aquells moments d’espera. Per entrar a l’habitació ella es va descalçar, amb un punt de coqueteria. Va apartar les cortines i es va quedar aturada davant de la finestra, el cor li glatia amb tanta força que patia perquè el noi no li sentís els batecs. Només esperava l’atac. I el goig d’arriscar per uns moments de plaer la seguretat estranya de tots aquells anys de matrimoni, la desgovernava encara més.

Ell va deixar les maletes a terra. Amb una mà va fer força per comprovar la suspensió del somier. Va obrir la porta del bany. Un tro va fer vibrar els vidres. Mentre ella li indicava que havia de marcar el zero sempre que volgués trucar a recepció i que li farien el llit i l’habitació cada dia entre onze i dotze del matí, ell es va arrepapar a la butaca. S’hauria llançat al cim d’aquella dona i sobre el llit li hauria fet l’amor amb luxúria. Però va sentir que ell no mereixia aquell dot indiscriminat que li concedia el destí. Va sentir que allò que aquella dona valorava d’ell era únicament el seu mer existir, la seva presència sense més, una oportunitat que obeïa a les lleis de l’estadística. Les sèries tornaven a decidir la seva vida. I ara, en una explosió d’oportunisme, el lliuraven als braços d’aquella dona que ben segur només esperava el cos agraït d’un noi jove, el cos d’un viatger, d’un hoste que, després de fer-li l’amor, tornaria a marxar amb la mateixa discreció amb què havia arribat. Es va convèncer que aquella dona no l’esperava a ell, sinó un prototipus en què ell encaixava. Per aquest motiu va neutralitzar les seves pulsions tot demanant-li si seria tan amable de sortir perquè li venia de gust descansar una estona.

El rostre d’ella es va trasmudar. Per primera vegada durant el seu matrimoni estava disposada a arriscar-ho tot i aquell estúpid imberbe no havia sabut captar la importància del seu gest. D’una revolada va retirar el genoll que tenia mig flexionat damunt un angle del llit i quan va passar per davant seu, ell va poder apreciar que els ulls se li havien ennuvolat i que estava dominada per una expressió d’abaltiment. Ella va tancar la porta amb violència. I quan ell va provar d’obrir per demanar-li disculpes i prendre-la amb passió (perquè llavors ja era evident que en certa manera sí que l’esperava a ell), va notar com la maneta estava obstruïda per la força que ella feia des de l’altre costat. Va poder percebre amb claredat el sanglots d’aquella dona, de la seva dona. La butaca el va tornar a engolir. No tenia esma per a res, una suor freda li va davallar pel front.

5

Era evident que si es deixava remolcar per la inèrcia dels fets es quedaria a viure en aquella ciutat, hostatjat a la pensió. De seguida que es va fer fosc, va tornar a agafar les maletes. Va comentar a l’home de la recepció que havia canviat de plans i va marxar. Va travessar la plaça en direcció a les andanes. Així que va veure la llum del tren, que com un punt creixent avançava des del fons de la via, va intuir que a partir d’aquell moment unes noves lleis començaven a alçar-se. No s’atrevia a pujar. Però tampoc reunia prou coratge per no fer-ho. Pujaria, amb la confiança que l’elecció d’haver baixat en aquella petita ciutat no hagués estat res més que un error necessari, una mostra més de l’atàvica i beneficiosa presència del mal en la història, la prova que la destrucció és el punt de partida de totes les coses.

LES DETONACIONS SILENCIOSES

Quan dos amants se separen han de repartir-se tots els objectes comuns, atresorats durant èpoques en què mai se sospitava que aquella exasperació del goig es transformaria en un goig exasperat. És després —mentre els amants encapsen els seus llibres i desen els antics regals— que esclaten bombes invisibles i detonacions silencioses.

L’edifici està penetrat per la pau, potser perquè és diumenge i la gent ha sortit al carrer, a viure sota un sol amable de final de març. L’Alba sap que la seva tragèdia és molt semblant al punt de partida d’una d’aquestes comedietes televisives, lleugeres i dolentes. L’Ot, des d’ara, anirà molt en compte a tornar a desitjar alguna cosa: perquè sap que els desitjos poden complir-se. No. No es deixen endur per la primera impressió: tot és molt pitjor del que podria semblar a primer cop d’ull. Molt pitjor: ha arribat l’hora de repartir-se els llibres, de fragmentar un botí indivisible, soldat per lectures encavalcades i per una substància temporal que no distingia els seus rostres ni les seves mans. La majoria d’aquelles obres s’havien interromput en els seus braços per submergir-se en els llençols i dormir entre ells dos amb tota la seva saviesa continguda, a punt de ser rescatada l’endemà. Ara es lliuren aquells llibres com aquell que llença una granada contra l’altre.

Podria Déu crear una llosa tan pesada que ni Ell mateix pogués aixecar-la? Sí, és clar. L’Ot, nocturn i dissimulat, s’ha endut —ha robat— tres llibres de l’Alba.

No sap que d’aquí a uns anys, tot rellegint-los, descobrirà que l’Alba, conscienciosa, hi havia subratllat unes paraules que alçarien els seus destins: la literatura també pot governar la vida. Encara no sap que enmig d’aquell embalum hi ha subratllats un poema de Iehuda Amikhai (Un cop va esclatar una bomba / al costat d’una carnisseria: / la carn esquarterada / va ser esquarterada un altre cop, /però ja sense dolor, /gairebé sense sang.), un passatge de l’obra apologètica de Juan Lorca (Intenta provocar accidents, obrir esvorancs, dur els altres fins a la línia de la veritat, que és també la de la mentida. Hi ha un punt, precís, que és el centre de la vida: una regió en què les persones no poden, no poden, no poden fingir. Troba’l, encara que potser et destruirà…) i un aforisme de Ludwig Wittgenstein (Una desfeta amorosa no s’alleugereix amb una explicació).

L’Ot carrega tots els objectes al cotxe. Abans de pujar, abraça l’Alba per última vegada. Són diferents, els cossos perduts. Tanca la porta del vehicle i segella una època. El cotxe bomba avança. Avança.

UNA VIOLÈNCIA AMABLE

1

Primer l’autopista, després l’autovia i més tard una carretera comarcal. Feia cinc hores que conduïa. Va travessar la petita ciutat sense aturar-s’hi i va enfilar l’últim tram de carretera abans d’arribar al mas. Encara estava dejuna i els revolts l’havien marejada. Li venien arcades i va haver d’aturar el cotxe damunt del Croscat, una petita terrassa de pedra tosca d’un volcà extingit des de principi del segle passat. Un silenci de bosc la va rebre. Encara amb rodaments de cap i nàusees, va alçar el rostre per mirar el fons de la vall: la xemeneia del mas fumejava i un torterol blanc s’escampava com una fina gasa damunt de la teulada. Va pensar que Judes, després d’acceptar les monedes, també devia haver sentit dolor i desafecte. Va baixar del cotxe. Asseguda damunt del capó va encendre una cigarreta. De petita, sempre que observava el planisferi immens que penjava d’una de les parets de l’escola, se sentia fascinada pel traç tan net de les línies que atermenen els països del continent africà. Comparades amb les fronteres europees o asiàtiques, tan sinuoses i entortolligades, les africanes se li presentaven com un model d’ordre, com un exemple de pulcritud a seguir cada cop que dibuixava les sanefes que adornaven els títols de les assignatures. Durant anys, ni de lluny havia sospitat que aquell conjunt de formes equilibrades pogués amagar tants desgavells i turbulències tribals; ni s’hauria imaginat que la major part d’aquelles elegants perpendiculars, verticals i horitzontals fos, com ella va demostrar en la seva rutilant tesi doctoral, l’obra d’un grup de generals borratxos que, exclusivament preocupats per abandonar el quarter general i folgar amb les esclaves, les havien traçat en una sola nit.

Sobre els mapes, en la claredat de les maquetes, en l’ordre artificial dels diagrames, en la quietud de les cròniques o a les pàgines dels atles, fins la història pot semblar benigna o lògica. Però ella ja feia temps que desconfiava de l’instint recursiu que manifesten els annals. A la Història només hi apareixen aquells que escriuen la història. I sota la crosta visible dels grans fets, de les grans dates, dels imperis, dels homes d’estat, de les derrotes i dels magnicidis, hi ha una legió de desnonats als quals s’ha negat fins i tot el dret a una existència pòstuma, el dret que confereixen els llibres quan relaten els avatars de les persones importants i, entre parèntesis, assenyalen amb dues dates l’àmbit temporal de les seves passes.

Va mirar aquell altiplà extens i suau, anellat per dos rius que pocs quilòmetres més enllà dels termes del municipi ajuntaven les seves aigües i fluïen cabalosos cap a la plana. Va mirar la vall: setze cases mal comptades, ajupides sota una llum flonja, un petit univers que en els propers anys es fondria amb tanta discreció i lentitud que els historiadors consignarien aquella desaparició amb les disfresses oportunes que subministra l’utillatge sociològic: el tràfec de noves oportunitats, l’abandonament del món rural, els nous cicles econòmics i professionals…; diagnòstics que, sense ser falsos, ella considerava que eren perversament incomplets perquè soterren el dolor, que sempre és personal, i no aborden la mort com un fet individual sinó com una fantasmagòrica i esborronadora abstracció. Va recordar un per un els noms de les trenta-quatre persones que vivien a la vall. Els va pronunciar en veu baixa. Desapareixerien en silenci, víctimes d’una revolució invisible, repleta de morts cegues i detonacions sordes, lluny de les càmeres de televisió i els reportatges periodístics de denúncia, perquè el dictamen de la biologia no commou els versaires i els cronistes. Aquelles cases no desapareixerien cobertes per les aigües d’un pantà, ni sepultades per la lava, ni bellament devorades per les flames d’un incendi. Com la majoria d’extincions, aquella també prendria l’aparença d’una elecció voluntària o inevitable. Després vindria una desolació de cases tancades, murs escrostonats, parets esllavissades, vidres trencats, portes espanyades, els dalts dels edificis colonitzats per les aus, la descurança dels jardins, les cortines de l’antic balneari esfilagarsades i inflant-se a cada ratxa de vent, els tous de cel emergint de l’interior de les cases sense sostre, els rètols rovellats, les heures enarbrant-se…, tot acreditaria la resistència inútil de la matèria quan ja ha estat abandonada per la mà de la persona.

2

Hi ha qui localitza el primer record de la seva vida —una imatge que acostuma a recrear-se entre boires però que, tanmateix, és molt persistent— en algun impacte sensible, en alguna sensació extrema de dolor físic, o en la consciència prematura que mostren alguns infants quan, sense entendre el mecanisme dels fets, comprenen que un infortuni que els marcarà per sempre acaba d’abraonar-se damunt seu (un fenomen que provoca perplexitat, perquè suggereix que l’avaluació de les conseqüències pot ser fins i tot prèvia a qualsevol coneixement mínim de la realitat).

No era el seu cas. Cap riu ardent de sucre cremat s’havia estès damunt la seva pell tendra ni cap regal inesperat havia trencat el tel de la seva memòria. El seu record primigeni ni tan sols incorporava cap visió. Naixia de l’entreson i registrava les veus d’un dinar al menjador gran del mas, entre les quals ella hi destacava —abans de saber què era el silenci; què, una presèneia callada; i què, un oncle— el silenci i la presència callada de l’oncle. D’aquells dies ella no en recordava res més que el núvol dens que havien format les caliquenyes. I també l’emoció continguda a l’hora de fer-se la foto de família, una efusió que es desbocava quan el dispositiu automàtic de la càmera emetia aquell clec eixut i la millor part de la fotografia no sortia mai a la fotografia. El rostre de l’oncle, sempre amb un semblant despert, habitava algun dels extrems d’aquelles imatges. En les fotografies en color, per un defecte de les màquines i del revelat, l’oncle hi sortia amb els ulls espurnejants, injectats de sang, un roig viu que destacava com la mirada encesa d’una guilla. En aquell defecte tècnic ella hi descobria un principi de justícia, perquè s’hi registrava fidelment una part de la naturalesa de l’oncle, tan dotat per seguir el rastre de les preses, tan capaç d’escrutar les rúbriques salvatges escrites damunt del fang, tan precís a l’hora de saber si una bèstia estava sana o ferida, o d’endevinar les hores o els dies que feia que havia passat per aquell topant.

El bosc era la pàtria de l’oncle. I ella no ho va comprendre fins que un diumenge, amb la intenció d’obtenir material per a un treball de la facultat, el va acompanyar a cacera. Hi va anar motivada per un interès purament antropològic, disposada a escriure una crònica desapassionada i freda sobre la cacera, activitat que ella considerava una romanalla ancestral desqualificada per la racionalitat dels nous temps. Van llevar-se encara en plena serena, i quan van sortir del mas tot just començaven a despuntar les primeres llums de l’alba. Els cobria la volta d’un cel estelat de gener, on cap alè d’aire fendia l’ordre quiet de la matinada. L’oncle, content d’haver-la atret fins al seu món, es desvivia per ella, donant-li instruccions perquè no s’enramés entre la brolla, perquè voregés les clapes de bosc més embardissades i no s’esgarrinxés les cames. Ella el seguia amb la càmera de vídeo a la mà, i amb un punt de mala consciència per no haver-li explicat que no l’acompanyava per conèixer de veres tot aquell ritual, sinó només per recollir dades, per demostrar una competència investigadora i delimitar una àrea-camp-objecte de recerca. Allà on ella només va veure una clapa d’herba xopa de rosada, l’oncle hi va endevinar el pas recent d’un senglar. Ella va filmar-ho. Una mica més avall l’oncle li va assenyalar l’arbre amb què la fera s’havia escarbotat el pèl i ella s’hi va apropar amb la camera. L’oncle va agafar un manyoc de pèls adherits a la soca de l’arbre i va ensumar-lo. En aquell moment, ella va decidir que a la facultat no es rebaixaria a presentar aquell home silvestre com si fos un familiar seu, sinó com un pagès del poble sense cap parentesc amb ella.

En un altre moment va gravar el gest enèrgic de l’oncle quan, pressentint que hi havia becades abeurant-se en un toll, va fer aturar els gossos que, a l’instant, van deixar en suspensió una pota, paralitzada amb aquell punt de tensió dels perdiguers que, sempre amatents a rebre una altra ordre, ni tan sols estripen l’aire per no ofendre’l. Es tractava d’una falsa alarma.

Després, davant la càmera, va fer repetir a l’oncle (al pagès del poble), «amb-veu-clara-i-pau-sa-da-per-què-s’en-ten-gui-en-la-gra-va-ci-ó», que el fet de no haver vist cap ocell fins aleshores només volia dir que «la gorga del torrent és glaçada i que (els ocells) van a beurà’s a l’altre custat del turó, a la gorga del molí, perquè allà l’aiga hi passa de pressa i no té temps de glaçà-s’hi». I encara li va fer repetir una tercera vegada i va desistir d’una quarta perquè les pauses i la dicció voluntarioses de l’oncle sonaven cada cop més artificials i forçades.

Va filmar el moment en què el seu oncle atiava la canilla cap a l’espessor del bosc i, amb un pla seqüència maldestre, va intentar reflectir que ells dos canviaven de direcció i començaven a faldejar en sentit contrari al que havien emprès els gossos. Filmava els pedregars, camins mig debolits i de mal transitar, una infinitud de corriols que deixaven enrere i que per a ella eren indistingibles els uns dels altres. Van caminar una hora llarga, fins que es van aturar en el punt en què un sender de mal pujant moria al costat d’un dels meandres del riu, on els bedolls fermaven els talussos de terra que es precipitaven des de dalt de la muntanya. Va filmar com l’oncle mesurava la zona amb llargues gambades i com prenien posicions quasi a tocar de l’aigua. Des d’allà no dominaven una extensió de terreny gaire vasta; al contrari, els senderols que descendien els havien enconcat, abocant-los al fons de la riera. L’oncle li va dir que només havia de tenir cura d’enfocar la drecera del mig ja que totes les altres clarianes eren camins bords o afluents del camí central. De tant en tant ell s’ajocava una estona sumint-se en el silenci. Ella escoltava el barboteig remorós de l’aigua de la riera. Va començar a patir perquè l’oncle s’allunyava sense ni tan sols agafar l’escopeta, llavors recolzada en un relleix del terreny. Un tudó va batre les ales molt a prop de la copa dels arbres del costat del riu i amb un vol en ziga-zaga va sortejar les branques i va fondre’s en l’airecel.

Els lladrucs dels gossos van començar a deixar-se sentir des de la llunyania i cada vegada es van anar fent més propers. L’oncle va carregar l’escopeta amb cartutxos de perdigons afinats de la punta per penetrar més fàcilment les capes, duríssimes, de la pell del senglar. Els lladrucs anunciaven l’aparició imminent de la presa. Ella, amb plena consciència d’esguerrar el seu documental, va parar de filmar i va agafar-se a la cintura de l’oncle sense saber aleshores que aquella abraçada perduraria com un símbol. Tenien la peça al cim, i no tan sols sentien la convulsió dels gossos sinó la fúria amb què el senglar arrasava la malesa. Encomanada d’aquella exaltació no va poder distingir els fragments de quatre accions que a la força s’havien hagut d’executar en moments diferents: la irrupció del senglar, els dos trets, l’espurna de foc, i el pas arremorat de l’animal que arrossegant-se per la inèrcia de l’embranzida va anar a morir quasi arran d’aigua, boquejant a molt poques passes d’allà on eren ells.

3

Va engegar el cotxe i amb un nus a la gola va agafar el trencant del mas. Va aparcar a l’era i va trobar a faltar que els gossos no haguessin sortit a bordar-la. Va baixar per la petita senda flanquejada d’alzines fins a arribar a l’entrada del mas. L’oncle, estrijolat amb roba de diumenge, lluint la camisa de coll blanc, ben afaitat i amb les sabates enllustrades, la va saludar.

—Asseu-te… Faràs un queixal. Deus haver sortit molt aviat… —va dir-li mentre s’arromangava les mànigues.

Ella va observar els braços de l’oncle: les venes s’hi marcaven amb traços plens d’interseccions, s’hi ramificaven solcant la pell.

Sempre havia estat alt i esprimatxat, l’oncle. Menys quan tornava de Portbou amb tren, farcit de productes de contraban que amagava amb cura a l’interior d’aquella gavardina grisa, perforada per folres secrets, entreteles obertes on aplegava els bitllets, i butxaques d’infern llargues com un budell. Cada cop que havia de tornar d’un d’aquells viatges a l’altre costat de la frontera, ella i la seva àvia l’anaven a esperar a l’estació. Temien que la guàrdia civil no l’hagués detingut una altra vegada i tornés a començar un llarg calvari de judicis, presó i absència. A l’àvia només se li tornava a eixamplar el cor quan el veia baixar del tren, fent passes curtes i moviments inhàbils, impropis d’una persona que està acostumada a viure en el seu cos. Llavors, totes dues, exultants, corrien a rebré’l. Caminaven al seu costat, quasi a frec, i quan agafaven el camí estret i ja no els veia ningú, l’àvia li aixecava un costat de la gavardina perquè li pesés menys. Un cop a la pallissa del mas, a mesura que del fons de la gavardina sortien ampolles de whisky, paquets de cafè, paper de fumar, ampolles d’anís, petaques de pell, baralles de cartes amb fotografies de noies despullades, picadura de tabac, encenedors, llaunes de conserva, manxes de bicicleta…, l’oncle s’anava aprimant per moments. Quan havien amagat el gènere entremig del blat de moro, l’oncle penjava la gavardina a l’armari mirall de la seva habitació i, mentre feia moviments de rotació amb el coll per desentumir les cervicals, li adreçava una mirada plena de picardia. Era la consigna perquè ella comencés a furgar a l’interior de la gavardina per comprovar que no hi hagués quedat res oblidat. Sempre hi trobava alguna joguina enfonyada. Hi havia un objecte que ella no va tenir mai a les mans però que precisament per aquest motiu el va estimar amb una devoció i un sentiment de propietat extrems; sis dies després que els carrabiners detinguessin l’oncle en un dels seus intents de travessar la frontera carregat de mercaderies, el Tribunal de contrabando y defraudación va trametre’ls un llistat de totes les pertinences que li havien estat confiscades: sis ampolles de whisky, tabac, cerilles, llaunes de conserva, planters de taronger, tres collars de gos, dues ampolles d’oli i una nina amb el cabell de color vermell.

Eren anys magres per a la família. El seu pare havia mort d’un mal lleig abans que ella naixés, i al mas només hi vivien ells cinc: l’àvia, l’oncle i la mare (que eren germans), i ella i la seva germana gran. L’oncle feia de contrabandista a fi d’arraconar alguns diners que els permetessin tirar endavant i arrendar terres de conreu per poder plantar-hi vinyes, el cultiu de les quals havia après durant el seu exili a Prada, on havia estat treballant com a mosso.

Tot just un any després d’haver acabat la guerra, l’oncle havia tornat del Rosselló. Va ser una decisió precipitada. La mare i la germana li recomanaven que tingués un xic més de paciència, que es quedés a veure-les venir. Però ell, convençut que no el denunciarien perquè no havia fet cap mal a ningú, va voler tornar tant sí com no. En arribar, les autoritats el van arrestar, i entre els capitostos i els patricis del poble ningú no va voler signar una declaració a favor seu per deslliurar-lo de la presó. L’oncle va passar tres anys empresonat al castell de Montjuïc de Barcelona, acusat de roig i separatista.

Amb aquell empresonament es tancava un llarg cercle de suplicis. Poc després que hagués començat la guerra, l’oncle havia estat reclutat. Se’l van endur una tarda de gener mentre llaurava els camps del comellar. I el van destinar al front, allistant-lo a un escamot que tenia com a missió principal la col·locació d’explosius per a la voladura de ponts i edificis. Un tinent valencià, arquitecte en la vida civil, un home eixut de tracte, taciturn i amb les paraules justes, comandava l’esquadró. Després d’un mes de vida a les trinxeres, el tinent els va anunciar que començaven els preparatius per endinsar-se en territori enemic i col·locar detonadors a la base d’un pont a fi de frenar l’avenç de l’artilleria dels nacionals. Una nit, ell va sentir com algú descordava la cremallera de l’entrada de la tenda on dormia. De seguida, la llum d’una lot el va enfocar a la cara. Era el tinent que li ordenava de llevar-se perquè l’acompanyés a fer una volta de reconeixement per explorar el terreny i els accessos al pont. Sota la claror cendrosa d’una lluna creixent van estar caminant durant hores, buscant dreceres, completant el mapa amb tots els corriols que anaven descobrint, atalaiant el territori des de petits pujols, mirant de fit a fit la post de guàrdia dels nacionals, les fogueres dels campaments, les imaginàries delatades per la vermellor ondulant de les seves cigarretes enmig de la fosca. El tinent li feia apuntar en una petita llibreta les característiques del pont i altres detalls que li dictava i que l’oncle es limitava a transcriure sense comprendre’n el significat. Li va fer dibuixar un croquis del pont, amb els seus quatre arcs. Ja a trenc d’alba el tinent el va convidar a tabac. I es va enriolar en llegir la transcripció fonètica que l’oncle havia fet de moltes de les seves paraules. Van encendre un petit foc de branquillons per escalfar-se els peus, glaçats pel cerç. El so llunyà d’una corneta, el mantell de boira que s’aixecava sobre el terreny i la hissada de bandera al campament dels nacionals, saludaven el nou dia. Cansats, es van asseure sobre dues pedres recobertes de molsa. El tinent li va demanar que li expliqués coses de la seva vida. I ell, sense saber del cert si aquella petició era una demanda espontània o una ordre, va parlar-li de tot: de les dues sales de festa que hi havia a la ciutat (la dels falangistes i la dels rojos), de l’esbart dansaire, de la plaça porxada amb el rosari de pensions i hostals, de com parava ballestes quan havia nevat, de la seva assistència a l’escola (només els matins perquè a la tarda havia d’anar a engegar els ramats), d’un mestre republicà que havia tingut (que cada dia abans de començar la classe els feia recitar el credo dels ateus proferint un estentori «No hi ha Déu!», que els alumnes havien de respondre exclamant: «Ni mai n’hi ha hagut!»), de la rotació dels conreus, dels estralls que provocaven les guilles en entrar al galliner… El tinent l’escoltava amb atenció. I potser va tenir un pensament salvífic i va imaginar que enmig del fragor d’una batalla el consolaria saber que almenys un home, aquell home, havia aconseguit escapar i retornar al seu món. El tinent va fer una calada. Va estossegar. Quan es va haver assossegat, va preguntar a l’oncle si creia que en sortirien amb vida, d’aquella missió. L’oncle, sense afectació, va fer un moviment de negació amb el cap. Van estar-se una estona en silenci. El tinent, mentre s’aixecava, va ordenar a l’oncle que també s’alcés. Un cop drets, li va posar un braç sobre l’espatlla i, amb l’altre, li va assenyalar un camí que serpentejant entre les roques remuntava la carena. L’oncle el va mirar de fit a fit. I la mudesa dels dos homes va quedar contrapuntada per l’espetec dels branquillons que cremaven. Les primeres clarors brillaven en els ulls del tinent.

—A l’informe, declararé que has desertat. Corre, xiquet, corre; fes-me aquest favor! I no t’aturis fins que arribis a lloc. Quan corris has de ser, tot tu, la mateixa fugida —va dir el tinent mentre li clavava una empenta.

I l’oncle, en no saber què fer, va triar córrer. Col·lapsat per l’emoció, volent anar per davant del vent, empassegava contra les pedres. I una part d’ell es prestava a rebre un tret, perquè no estava segur que l’oferta del tinent no fos un estratagema per comprovar la seva lleialtat. Quan havia corregut uns cent metres es va girar i ja només va veure el caliu del foc consumint-se en silenci, arroentant-se a cada cop de vent. Llavors li va saber greu haver desconfiat de la paraula del tinent i hauria reculat per demanar-li perdó i agrair-li el gest amb una certesa redoblada. Però calia anar de pressa perquè aviat, molt aviat, una patrulla sortiria a encalçar-lo.

Va córrer cinc nits seguides. Dormia de dies i durant aquella escapada amb prou feines va menjar res més que arrels i algunes móres salvatges. Com a vies de pas, va escollir els verals més isolats i quan li era inevitable travessar zones poblades ho feia per les margeneres dels rius o entre els camps de blat, ja alts en aquella època de l’any. Aviat, se li van fer nafres a les plantes dels peus. Llavors va comprendre per què els relats bíblics que li explicava la seva mare sempre mesuraven el temps dels herois comptabilitzant les nits i els dies, amb aquella cantarella de Jonàs es va passar tres dies i tres nits a dins del ventre del gran peix o va ploure sobre la terra durant quaranta dies i quaranta nits.

Cinc dies i cinc nits després d’aquella empenta, completament exhaust, just a les tres de la matinada va entrar a la ciutat. Després d’haver abandonat el front i encara agitat per les imatges de la vida casernària, se li va fer estrany que la ciutat dormís amb aquella quietud que quasi desmentia la proximitat de la guerra. Va caminar sota les voltes de la plaça. Duia les botes esparracades, amb prou feines tenia sensibilitat als peus i el mateix dolor havia culminat en una sensació de beatitud que l’agombolava i l’ajudava a caminar amb la impressió d’estar levitant suaument. Protegit per un aire de familiaritat entranyable, va caminar els darrers quatre quilòmetres que faltaven per arribar al mas. Va pujar fins a l’era per la zona més escarpada i boscosa. No podia avisar els de la casa i havia d’anar amb molt de compte perquè els del Comitè, alertats per la seva deserció, podien estar esperant-lo a un cop de pedra.

Estava convençut que la seva mare i la seva germana sabrien interpretar aquell missatge. I amb un tros de calç arrencat de la paret d’una de les corts va dibuixar damunt de l’era, com quan era infant, un immens joc de xarranca com abandonat per una mainada per tornar-hi a jugar l’endemà. I després es va anar a amagar a l’esvoranc del cràter, una petita cova que havien fet les màquines durant les extraccions de gresa.

La nit de l’endemà es va despertar abraçat per la seva mare i la seva germana, víctimes d’uns esclats d’alegria que intentaven reprimir per no fer soroll. Li van portar dos cistells plens de menjar: llet, aigua, formatge, pa, llonganisses… Li van fer saber que els del Comitè estaven sempre rondant la casa, que no els deixaven de petja i que calia que fugis com més aviat millor cap a França. Sota la llum de l’espelma la seva germana li va llegir la carta de presentació que havia escrit amb una lletra rudimentària. Anava adreçada a una cosina de segon grau de la mare, que vivia a Prada del Conflent, a la qual demanaven que l’acollissin fins que s’acabés la guerra. Abans d’acomiadar-se, la mare va dir-li que durant els propers dies, per distreure els del Comitè, estassarien els boscos de les Serres, deixant-li via lliure per abandonar el poble pel flanc oposat i travessar la frontera per la part menys controlada.

Ell va continuar fugint aquella mateixa nit. Quan va ser dalt dels cingles de la Barroca, va mirar el poble ajaçat a la vall, les masses boscoses que envoltaven el mas, el perfil de les serres, els cortinatges de boira. I va voler retenir aquella imatge per transportar-la amb ell. Va caminar i va dormir al ras. I va continuar caminant pels passos angostos de l’alta muntanya. I d’allà per terrenys desconeguts fins a tocar el picaporta del mas Roure de Prada del Conflent.

Dues vegades l’any, la seva mare anava a visitar-lo. Travessava el murallam de l’Albera. Per enganyar les guàrdies de tots dos costats de la frontera portava un tràmec i un cistell, i es feia acompanyar per un gos potacurt, el fidel Brotxa. Des de dalt les carenes ondulants, entre els àlbers, vorejava la façana marítima, dormia sota les copes dels arbres i recontinuava tan bon punt es feia clar. Si les guàrdies l’aturaven, es limitava a contestar. Cap de les dues guàrdies no entenia la llengua amb què parlava aquella dona. I així l’idioma es convertia en una mena de salconduït de la innocència: per als de la banda espanyola es feia passar per una pagesa de l’Empordà, i per als de la francesa, per una analfabeta del Rosselló. Quan arribava al mas Roure tenia els peus plens de butllofes. S’hi estava tres dies i tornava a enfrontar els seus setanta-dos anys a les boires baixes de l’Albera i a les alzines enserrellades de gebre.

Així que l’oncle, un cop acabada la guerra, va tornar al poble, amb prou feines va tenir temps de posar el primer peu a casa que els franquistes ja l’havien capturat.

4

L’oncle va llançar un ansat d’aigua al foc per apagar-ne les brases. Ella se’l va mirar de reüll. Els anys, a l’oncle, li havien exaltat el posat servicial que ja tenia de jove. Va desar l’eixugamà damunt la pastera.

A ella no li feien por els canvis, només el dolor que provoquen, perquè els móns que desapareixen sempre atrapen algú.

El treball intens i l’abnegació absoluta de l’oncle els havia permès, a ella i a la seva germana, poder estudiar, completar la formació a l’estranger, publicar articles celebrats sobre la guerra civil, sobre els refugiats i el contraban. Es va preguntar, ara que l’oncle marxava, on trobaria ella aquell redós d’austeritat, de seny, de vida senzilla i agradable, tan necessari per mitigar el cansament i la urgència dels dies, tan necessari per eludir l’efecte deformant de les preguntes pomposes esgrimides en els despatxos acadèmics. No sabia on ni quan podria tornar a escoltar aquell dring d’infància recuperada que es corporeïtzava en mots quasi extingits (tendrada, branquejar, herbei, desencauar, forriac, enastar, dallar…); mots que, quan l’oncle deixés de pronunciar-los, ingressarien encara un xic més en l’ombra. No es registrava enlloc, l’espai de temps sostret a l’oncle; un temps poc tangible perquè els lladres (ella i la seva germana) i el propietari (l’oncle) van coincidir amb les seves mútues voluntats i uns van acabar robant allò que l’altre regalava de grat. Tot estava a punt de clausurar-se. Feia tres setmanes que havien comunicat a l’oncle que calia ingressar-lo en un geriàtric. Els metges, condescendint a fer-se entenedors, havien desestimat l’ús d’expressions abstruses que, com malaltia congènita, idiopàtica, o accés tremolós, ell no hauria comprès. Li havien diagnosticat que les cames no l’aguantaven. I l’oncle, un bosquerol de tota la vida, que allò que hauria desitjat era no haver de sortir mai més del mas, explicava als veïns que el seu mal era que les cames no l’aguantaven. Com si un s’anés morint ordenadament per parts. I tots, les dues nebodes, els veïns, els metges, l’assistent social, van insistir per fer-li entendre que allò preferible, ara que necessitava atenció mèdica i no es podia valer per ell mateix, seria que deixés de viure sol i anés al geriàtric de la ciutat, on estaria ben atès i en companyia d’altra gent. Un cop presa la decisió, van deixar que durant tres setmanes patís en solitud, que es desfés dels gossos, que ho enllestís tot; que, com un big bang a la inversa, segellés un univers. Vint minuts abans de marxar del mas, amb les maletes arran de porta, encara provava d’arreglar la xarnera d’una finestra que s’havia desprès del marc:

—Amb el temps la pluja rosegaria la fusta i, desenclavada com està, la podridura s’apoderaria de tot —va dir-li.

Després l’oncle va tancar la porta amb aquella clau de ferro rovellada i infinita. Ella, amb una violència amable, el va agafar de bracet i se’l va endur. Va notar que als braços només hi tenia la pell i l’os. Febrejava. Ella tenia els dits glaçats. L’oncle va col·locar les maletes al portaequipatges i des de l’era va tornar a mirar els camps. Abans de pujar al vehicle, amb el mateix aire conformat de sempre, va aspirar l’olor de terra llaurada i es va eixugar la suor del front com només se l’eixuguen els pagesos de raça. Ella va engegar el cotxe. Ja només calia arriar.

Arriar, un dels altres mots atresorats i llegats per l’oncle.

RETORN

1

Quan Control Terra li va comunicar que el seu mòdul de servei no disposava de més reserves d’energia i que estava condemnat a vagarejar erràtic pels confins de l’univers sense possibilitats de recuperar el rumb ni de ser rescatat, a l’astronauta se li va escapar una llàgrima que no era ni de dolor ni d’angoixa. Tremolant de fred, va palpar-se els braços amb la porpra dels guants articulats. Va notar el silenci dens del cosmos, va sentir la música celestial de què parlaven els antics pitagòrics. La matemàtica implacable de l’orbe l’havia encerclat i ell començava a endevinar els primers senyals de terror als espais infinits. La llum lívida d’una estrella va fulgurar en les filatures irisades de la bandera que duia estampada al vestit d’amiant. Ho va experimentar tot de cop: la puresa d’aquella calma; l’espectacle d’una nebulosa que en la llunyania tenallava una massa ovoide; el desnivell abissal entre el temps còsmic i el temps psicològic; la imatge de la Terra: una esfera de cobalt blavós, darrere l’ahir d’algun ahir. Va observar-la durant molta estona, en silenci, sense contestar a cap dels intents de comunicació que Control Terra li requeria amb insistència. Des de Control li van notificar que, per infondre-li coratge, el president de la nació havia sol·licitat una conversa privada amb ell. També li van dir que s’estava reclutant un eminent equip de psicòlegs que l’auxiliaria per afrontar aquell trànsit i que s’habilitarien tots els recursos tècnics perquè es pogués acomiadar de la seva mare.

Però ell, fent giragonses a dues-centes milles de distància del primer i últim home, s’extasiava amb la contemplació dels llunys: rius gelatinosos, continents allargassats i com de xocolata, núvols arremolinats o esfilagarsats pel retop dels vents, rius de la mar, equadors imaginaris, tròpics flamejant per incendis que els homes ignoraven, tempestes forjant-se… Girava i girava. La visió demoscòpica li permetia percebre aquella successió indivisa de superfícies canviants com si la terra s’hagués cobert de joies per brindar-li l’últim dels balls. Li va semblar que podia tocar-la amb els dits. Orió, el Carro, l’Hidra, tots s’acostaven per assistir a la festa. La pols estelada escampava un confetti onejant que, a voltes, li impedia veure el rostre de la seva dansarina. Què més desitjava?: a sota els peus hi tenia el mateix mapa astronòmic que durant tants anys havia penjat d’una de les parets de la seva habitació.

Milers d’ulls atònits, a través dels canals de televisió, presenciaven cadascun dels moviments d’aquell periple; i la seva insignificància sideral quedava contrapuntada pel valor que li concedien els humans. L’astronauta va provar de localitzar l’eix del món. Per després, secretament, orientar-se entre la boira dels límits crepusculars i intentar trobar la seva petita ciutat. Se la va imaginar amb els carrers buits, amb els habitants clavats davant dels televisors, transitada per una corrua de familiars i amics que acudien a casa per consolar la seva mare.

—Ens reps? Com estàs? Contesta a Control Central! —va imprecar el darrer fil de veu que va poder sentir abans d’arrencar-se l’emissora que portava incorporada a l’equip de supervivència.

S’havia desembarassat de l’emissora per no restaurar una esperança funesta, per no haver de creure que d’alguna manera encara podria continuar incidint sobre el seu destí. Dos segons d’error en l’acoblament ja l’havien allunyat uns cinc-cents quilòmetres del punt d’intersecció precís entre la seva càpsula autònoma i el cos principal de la nau. En aquells moments, els dos segons d’error li semblaven molt menys devastadors, incomparablement menors, que el conjunt d’errors graduals que havia comès durant els trenta-tres anys d’existència. Des d’allà dalt podia contemplar el traç alambinat que havia dibuixat en el curs dels dies. Va poder veure’s els ossos de l’ànima; afrontar-se de jo a jo, sense mediacions; argumentar des del buit moral dels Robinson i així no haver de témer per les conseqüències d’una decisió o per la pronúncia d’un mot poc adequat. Des de la ingravidesa moral es va adonar de l’antiguitat del seu error, que no començava en un càlcul defectuós de l’acoblament, ni en l’avaria fatal d’un dels reactors de la nau, ni en el perill que corria si superava les deu grans ges de pressió…, sinó que partia, discret i verinós, del fons dels seus dies, empeltant-se en cadascun dels seus gestos nimis, aquells que havia executat d’una manera distreta perquè en cap moment sospitava que tindrien una conseqüència irreversible o un valor sumatori i subsegüent. S’asfixiava, sí. Però d’angoixa. Va jurar-se que abans de morir trinxat sota les urpes del jo, trencaria els vidres de l’escafandre i amb la mort física mitigaria l’embat de la consciència.

Havia tingut algun sentit, aquell trajecte tubular anomenat vida? S’ho preguntava amb un deix de lamentació astuta, deliberant que era molt més a prop de Déu que no dels homes. El seu destí l’arraconava contra ell mateix, acomplint així l’últim moviment d’una cadena de passos sigilosos, que sempre l’havien obligat a allunyar-se inexorablement més i més d’allò que estimava.

2

Va viure la millor de les infanteses: sense adonar-se que els dies transcorrien. La mort sobtada del pare quan ell encara no tenia cap rudiment per entendre l’abast d’una mort; el fèretre transportat pels altres treballadors de la fàbrica de ciment; les parets blanques de la seva habitació; unes espardenyes blaves; la brusa de mariner que la mare li havia comprat en una parada dels mercats dels dijous; en Maurici, que quasi li feia de pare; les febres suaus, que el deslliuraven d’anar a l’escola i li permetien passar-se tota la tarda llegint fins que la mare tornava de la fàbrica; i la imatge de la Neus, resumien el bagatge essencial d’aquell temps. En recordar-ho va tenir la impressió d’estar palpant les parets d’un laberint. Totes les molècules de l’univers s’havien conjurat per acordonar-lo. Li havia calgut molta distància, per poder recuperar amb tanta nitidesa el rostre de la Neus, la blancor de la seva pell, la tessitura de la seva veu.

En quina regió del temps s’havia iniciat aquell viatge? No pas el dia en què el coet es va enlairar, sinó aquell matí d’octubre de dinou anys enrere, sota la textura delicada de la llum tardoral, mentre els seus dits resseguien damunt els vidres entelats del tren —que ja havia començat a arrencar— el rostre de la Neus, que li feia adéu des de les andanes. Aquell matí, ell marxava cap a la capital de la comarca. La mare, tot i el temor d’eixamplar encara més el forat de la solitud, havia decidit sacrificar-se i oferir-li allò que abans en deien una formació. Va ingressar a l’internat, on es va deixar viure de manera indolent entre les rajoles vermelloses, l’olor d’amoníac que tothora emanava dels lavabos, les finestres de mitja punta de l’edifici, i la impossible articulació del desig i la realitat, que l’obligava a confrontar l’enclaustrament amb les ganes de tornar a casa, unes ànsies que només s’atenuaven durant el breu lapse de les vacances de Nadal, Setmana Santa i estiu. Per calmar l’enyor, de vegades, durant la nit, s’escapava de l’internat. S’enfilava pel mur del pati i amb la bicicleta que agafava del cobert d’una casa veïna pujava a un petit turó des d’on es mig podia abastar amb la mirada la llum esllanguida dels fanals de les fàbriques de la seva ciutat, un foc ambrat que reverberava a l’altra banda de la vall. Llavors retornava a l’internat i entre els llençols amarats de suor i els ronxets dels altres, es preguntava amb desdeny per què la seva mare l’havia reclòs en aquell infern i quin bé tan preuat podia esperar-lo darrere aquella filferrada.

Quan va acabar els estudis de primària es va traslladar a la capital de la província, on de nou va quedar tancat a l’interior dels murs constrictors d’un altre internat. Durant les estones de passeig solia caminar silenciós i solitari per les deveses hivernals i en la carn d’un plataner gravava un per un els dies que li faltaven per poder tornar a la seva ciutat i reveure la Neus. De manera que al cap de poc temps podia passejar i alhora fer recompte del seu dolor, tatuat en aquell arbre. Durant l’hivern del segon curs, quan la desesperança es va apoderar completament d’ell, va exercitar-se a agafar uns constipats de cavall. Quan ningú no el veia, passejava descalç pel pati o s’exposava a un corrent d’aire. Volia agafar angines i febres, com més fortes millor per, en el desvari, poder confondre els dits de la monja amb els dits de la Neus. A mesura que el deliri remetia, ell es tornava a trobar abatut, fatalment curat, traït per la febre.

Després del tercer curs es va traslladar a la capital del país, per cursar estudis universitaris a la facultat de Físiques. Va iniciar-se una etapa feixuga i molt llarga, en què els èxits acadèmics van ser directament proporcionals a les seves derrotes interiors i secretes. Va apostar per un suïcidi lent: estudiar fins a cremar-se les celles. I s’hi va lliurar amb una dedicació encara més obsessiva a partir de la nit en què la Neus va trucar-li a la residència d’estudiants per dir-li que «era millor que ho deixessin estar; que l’estimava, però que vivien en móns molt diferents i irretrobables». La detonació d’aquelles paraules i la presència assetjant del bidell que escoltava la conversa, amb prou feines li van permetre reaccionar. Només va ser capaç de dir-li:

—Ens veurem aviat, quan vingui per Nadal. Després en parlem.

—No has entès res: és millor que no ens veiem més —va dir-li ella abans de penjar.

Ningú no va arribar a sospitar mai que per fer els estudis de doctorat havia triat París abans que Londres per la raó elemental que la capital de França no quedava tan lluny de la seva ciutat com la capital d’Anglaterra. Va estar-s’hi tres anys, a París. Després, el govern francès, reconeixent la seva excel·lent trajectòria acadèmica, el va becar perquè s’integrés a un projecte d’investigació de la NASA. Al cap de sis anys, va ser nomenat cap adjunt d’aquella expedició a l’espai. Els minuciosos estudis de personalitat a què va ser sotmès van ser determinants per a la seva inclusió: tenia una personalitat freda i calculadora, sabia resoldre els incidents amb una insòlita resignació pragmàtica, disposava d’una enorme tenacitat i tot li quedava fàcilment gravat a la memòria.

Quan a la seva ciutat es va escampar la notícia que l’havien escollit per participar en aquella missió a l’espai, els veïns van celebrar-ho amb focs artificials, i mentre els més petits observaven les esteles desmaiades que deixaven els coets, no hi havia ningú dels més grans que no assegurés haver conegut l’astronauta. Ell, davant les càmeres de televisió, va adreçar un breu i convencional discurs als seus veïns. Va expressar la seva joia per haver estat seleccionat; sense declarar en cap moment que el sentit profund d’aquell viatge radicava a recuperar la visió de la seva ciutat, com si tots aquells anys d’allunyament només haguessin estat un compàs d’espera, un camí invers i subtil d’acostament per, des del pol oposat, reconquerir el territori perdut.

Les càmeres incorporades a la nau van difondre la darrera expressió de l’astronauta abans de ser xuclat per una espiral, no se sap si de contramatèria. Experts a saber llegir els llavis van intentar desxifrar les últimes paraules de l’astronauta. Però no van aconseguir posar-se d’acord.

FINGIR

(Ella sap que l’oblit habita allà on no hi ha desig ni ressentiment. Sap que un perdó definitiu només s’esdevindria a condició de no recordar res, ni cap infàmia ni cap estima, fent taula rasa. Comprèn, doncs, que sense oblit mai no podrà aconseguir cap forma de present ni de felicitat. Per aquest motiu, enceta el joc prestidigitador de convocar la desmemòria).

A la Neus se li ha escapat una altra tassa mentre l’estava esbandint. És com si el neguit li hagués llevat la força de les mans. I per si això no fos prou, l’aigua estancada de la pica li retorna la imatge del seu rostre. De tant en tant, amb el palmell de la mà obert, l’impulsa cap al desguàs. Per esborrar-se, és clar.

(La Neus sap que els mals d’amor són irreversibles, que és vertader com a mentida el repertori de frases amb què hem pretès salvar-nos de l’infortuni: «el temps ho cura tot», «qui dies passa, anys empeny», «no hi ha millor medecina que el pas dels dies»…).

No totes les seves distraccions comporten les mateixes conseqüències. Servir un plat de vedella amb pèsols a uns comensals que li han demanat civet de senglar, o descuidar-se de canviar els llençols del llit d’algun dels hostes de la pensió resulta compromès, però al capdavall es pot esmenar amb facilitat. Restituir una vaixella cada tres mesos, corregir la mala alineació de les citrelleres, o rectificar la comanda, tampoc no suposa una dificultat major. Allò que l’angunieja de debò és descuidar alguna de les minucioses maniobres d’evasió que es va imposar ja fa vint anys.

(En el suplement dominical del diari llegeix una entrevista a un domador de circ que, seguint el curs itinerant de la seva família, ha viscut a molts països, però sense establir-se mai definitivament enlloc. «Llavors, com s’ho fa, vostè, per contestar quan li pregunten d’on és?», demana l’entrevistador. «Ah, per a un rodamón aquesta pregunta no representa cap problema» —contesta el domador. «Sóc de Galway, jo; d’un poble de la costa oest d’Irlanda, de la regió de Connemara, una regió cèlebre perquè el magnànim Cronwell, amb el crit de o a Connemara o a l’infern, permetia que els seus enemics triessin entre la mort immediata o el confinament en aquella planura vasta i solitària, assotada pels vents i la malenconia. Ens hi vam estar quinze dies, a Galway, representant les pobres facècies de la nostra companyia. Hi vaig conèixer una gitana, que també hi estava de pas amb el seu clan, visitant les fires de bestiar per comprar cavalls. Aleshores jo tenia setze anys. I només en somnis he pogut veure-la altres vegades, amb el mateix cabell de color d’atzabeja. No hi he tornat més a Galway. A Galway, el meu poble»).

La Neus tenia disset anys quan en Robert va anar a casa seva i, després d’abraçar-la amb una força tan intensa que fins li feia mal, va dir-li que el curs següent ja es traslladaria a la capital del país: s’havia matriculat en un col·legi major i ingressaria a la facultat de físiques. Ella recorda amb una claredat intolerable cada esqueix d’aquella tarda: la casa en silenci perquè els seus pares són a la fonda, la pluja, les fresses que pugen del carrer —xivarri de veïns que s’aixopluguen a sota les balconades esperant que la tamborinada escampi. Aspira l’olor dels cabells d’en Robert. Recolza el cap d’ell contra el seu pit i s’està molta estona sense dir res, mirant a través de la finestra aquelles ondulacions de terreny que darrere la cortina de pluja creen la il·lusió d’un petit mar d’aigua argilosa.

En aquells moments ja sabia que en Robert se n’anava per sempre i que traslladar-se a la capital del país significava l’últim pas de rosca d’un procés iniciat quan en Robert havia marxat per anar a l’internat amb els hermanos, i que havia prosseguit quan va instal·lar-se a la capital de la província per fer-hi el batxillerat. Ella sabia que era grotesca l’esperança d’un retorn, perquè no tan sols els allunyarien els quilòmetres i els dies sinó la substància decisiva de què a partir de llavors estarien formades les seves vides. Predestinada a quedar-se a la petita ciutat per continuar amb el negoci familiar, no podria compartir mai el món d’en Robert, ni moure-s’hi amb comoditat, ni esperar que els desnivells de les seves experiències no congriessin un refús larvat, silenciós i subtil, que esclataria sota l’espectre multiforme del cansament, el desinterès i la pèrdua de passió. Però en aquells moments no podia dir-li allò que pensava perquè ell no l’hauria entesa. No podia dir-li «d’aquí a pocs anys, jo no representaré cap estímul per a tu; i m’hauré d’acontentar a cuinar i servir els plats als col·legues que portaràs a sopar a casa; i hauré d’escoltar les vostres converses amb un somriure glaçat als llavis perquè no hi entendré res»; no li ho podia dir perquè el domini dels sentiments sempre abraça l’àmbit d’un present abassegador i no s’avé a preveure els fets. Va decidir fingir el seu dolor i amagar la consciència d’un repudi que vindria. Com una extensió natural de l’estima, doncs, aquella tarda va preferir no segellar cap promesa; i va deixar que ell desplegués tots els seus projectes i definís un horitzó comú: en Robert li va confessar que només la idea de viure junts l’incitava a acabar la carrera com més aviat millor. I ella, amb els ulls entelats, disfressats d’esperança, va fer que sí amb el cap. Després es va quedar estirada damunt del llit, escoltant les passes d’en Robert, que s’allunyava talonejant les rajoles del passadís. Es va alçar, va apropar-se a la finestra per tenir una visió del carrer amb tots els seus elements immòbils i així trobar en aquells components familiars un indici de perpetuïtat de les coses. Quan en Robert va desaparèixer al fons del carrer, va arribar de sobte tota la resta dels seus dies.

(Sap que una maniobra tímida i una veu dubitativa poden fundar una història immodificable, com traçada amb ferro. Sap que una data condiciona totes les altres i que dos errors encadenats poden forjar una virtut estranya. Sap que no sempre és certa aquella màxima que diu que podem mentir amb la boca però que el gest i la voluntat que acompanyen les nostres paraules acaben revelant la veritat).

La mateixa nit de novembre que —en ple deliri motivat per un excés de lucidesa i visió de futur— va trucar a en Robert al col·legi major per dir-li que era inevitable que s’ho deixessin córrer, en Rossend li tornava a demanar per sortir. I ella, que fins i tot hauria estat capaç de mentir contra si mateixa, d’inculpar-se per un acte que no hagués comès, va acceptar-ho. Hi va accedir, per despit. I per solidaritat amb els perdedors com ella mateixa. En Rossend, que des de sempre l’havia estimada, li va confessar que no podia oblidar-la. I ella, cínicament comprensiva, es va proposar guarir-lo d’aquella malaltia tenaç. Desinhibida per l’alcohol i rodant a ritme de polca entre les parets engalanades d’aquell envelat, va mirar-lo fixament als ulls i li va dir allò de «no et preocupis, jo t’ajudaré a oblidar-me». Ell, per descomptat, no va entendre aquell rar oferiment: per què hauria d’ajudar-lo a oblidar-la, ara que per primera vegada començava a posseir-la? Però com que moltes vegades és més important la textura de la veu que no pas la física de les paraules, en Rossend, com un bàrbar que contempla una realitat incomprensible però que tanmateix la intueix superior, va conservar ben viva en la seva memòria aquella declaració obscura.

(Sap que tot es redueix a un present rigorós, a una actualitat exaltada. Sap que el passat compta relativament poc i que una persona que als cent dos anys experimenta el dolor per primera vegada, pot sentir-se infeliç des de sempre).

Té quaranta-quatre anys. I en fa vint que s’ajuda ajudant en Rossend a oblidar-la. Cada vaixella estrenada, cada queixa que per a o per be ha d’escoltar-se, cada paraula que equivoca, representen un triomf secret, una progressió lenta cap al terme d’arribada. Fa molts anys que eludeix els miralls.

(Per provocar l’oblit, primer havia d’extirpar la por i el desig de conquesta).

Va festejar amb en Rossend i hi va conviure amb la formalitat d’aquesta subtil separació que pot representar el matrimoni. Va tenir-hi dos fills; no va voler dormir mai en llits separats.

Durant els primers anys, ell estava massa preocupat per no perdre-la i no s’adonava que la sorpresa era que no hi havia sorpresa i que el canvi més notori era la conservació de la quietud. En Rossend, encara atordit per l’ombra d’aquelles paraules enigmàtiques, insegur per tots els anys en què ella el va estar refusant, la colgava d’atencions. Tornava aviat de la feina i obria la porta de la pensió afectat per un baticor, dominat pel temor de no trobar-la o d’enxampar-la a prop d’un altre home. Quasi cada dia trucava des de la feina per preguntar-li banalitats: si havia trobat algun paper, si havia vingut tal persona, si havia vist una carpeta groga, o el que fos, objectes, situacions i pèrdues inexistents que ell només s’inventava per calmar el seu neguit i poder constatar l’estabilitat. I, malgrat tot, procurava no embafar-la. No prenia mai la iniciativa a l’hora de besar-se, no li feia cap carícia si ella no encetava el joc. Al llit, ell es mantenia despert fins que ella no donava mostres d’haver-se adormit; amb prou feines es movia i es conformava d’escoltar com ella respirava amb la blanor característica de l’entreson.

Per a ell la pitjor etapa va arribar quan en Robert va morir. I la Neus, per més que intentés guardar les aparences, va quedar sumida en una depressió profunda i se li van començar a dibuixar uns llavis caiguts que ja no li van desaparèixer més. La desconfiança d’ell va generar una perspicàcia. Va voler posar-la a prova fingint un adulteri. Un seu company en va esdevenir el còmplice. Simulant una revenja per motius laborals, l’amic va revelar a la Neus que el seu home mantenia relacions amb una altra dona, la identitat de la qual de moment preferia no fer pública. A la Neus, si no hagués volgut ajudar-lo a oblidar-la, qualsevol realitat l’hauria deixada indiferent: que l’enganyés amb una altra o que deixés d’enganyar-la. Però, conscient de donar un pas importantíssim, va interpretar el paper de dona traïda. Entre plors irats, desbocant-se amb rigor, controlant el seu fora de si, va aconseguir confessar-li que li havien arribat veus que ell s’entenia amb una altra dona. Dominat per la joia, ell no ho va negar. Ella va apostrofar-lo amb insults, li va clavar una empenta i en el zenit de l’explosió va amenaçar-lo de demanar el divorci. Quan va sentir aquesta paraula, ell va enfonsar-se, no fos que l’engany tingués un efecte bumerang. Li va demanar perdó. En nom seu i també del company que s’havia prestat a fabricar aquella arma llancívola. Perdó per haver ordit una estratègia tan recargolada i pueril, fruit només de la necessitat de saber si ella l’estimava de veres. Perdó i perdó, però que entengués que les coses amb ella no havien estat precisament fàcils.

A partir d’aquella tarda, mentre tornava a acaronar-lo amb voluptuositat, perquè bé havia de fer-se digna d’un rescabalament, la Neus va saber que ell ja començava a estar en disposició d’oblidar. Des de llavors, com una mentida que a còpia d’instal·lar-se ja suplanta la veritat, aquella comèdia ha ocupat tots els moments de la seva vida. Els decorats del seu teatre posseeixen la mateixa consistència i espessor que el paisatge real. Habita el subtil espai de veritat que hi ha en l’interstici d’una màscara superposada a una altra màscara. Fan l’amor, i simula un panteix de plaer; mastega un badall de pur avorriment, però li somriu com si seguís amb atenció el curs de les seves explicacions; amaga la seva plena indiferència amb senyals de gelosia. La maniobra és simple, només es tracta de llegir el guió just a l’inrevés, de manera que la constant negació d’ella mateixa es converteixi en l’única pauta d’actuació.

Però aquest matí ha estat a punt d’esguerrar-ho tot. La repulsió en notar que les mans d’ell li lliscaven per sota la bata i li apartaven les calcetes per palpar-li les anques, l’ha traïda. El sentiment d’aversió ha fet que ella es girés d’una bursada i l’empenyés, presa d’un instint violent per alliberar-se’n. Ell l’ha mirada amb un posat d’intensa sorpresa, retraient-li en silenci que els mitjans amb què l’havia dissuadit eren extremament desproporcionats atesos els fets. I ella, per rectificar aquell error imperdonable, se l’ha endut d’una ravata cap al rebost. L’ha redossat contra la paret, i després d’ajustar-se les pinces del cabell, l’ha besat amb vibràtils moviments de llengua, explícitament lúbrics. Ell, llavors, ha entès que l’havia jutjada malament, i que la primera reacció d’ella no havia estat un refús, sinó una reserva de passió, una mostra d’afecte en el cada cop més imprevisible idioma de la seva dona. Ella, feliç de veure’l feliç altra vegada, li ha mossegat el llavi inferior, fins que ell ha xisclat de dolor. L’ha fet canviar de posició i, amb l’esquena recolzada contra la paret, li ha envoltat els malucs amb les cames. Així ella ha pogut recuperar-se i continuar administrant la seva derrota amb èxits sòrdids com aquell. Del menjador ha arribat una remor, algú havia entrat al bar. I ella ha panteixat (teatre dins del teatre) com si no es pogués reprimir. Llavors ha estat ell que, posant-li dos dits damunt els llavis, ha fet un gest donant-li a entendre que ho haurien de deixar estar i reemprendre aquell joc més tard. Ella, amb displicència, contrariada, ha tornat a ajustar-se la pinça dels cabells i, abans d’anar cap a la barra del bar, ha comès un altre error en dir-li: «Saps una cosa? No em posaré les calces, i serviré tots els dinars sense res a sota. Tot per tu».

Després hi ha reflexionat i ho ha considerat una estupidesa, perquè s’acostava el moment sublim de la destrucció. Calia provocar-li una retracció completa, el fàstic, la vergonya, el refús. Havia arribat l’hora de no maquillar-se; de vestir amb les pitjors robes; d’esmerçar temps a desarreglar-se; de contestar d’una manera barroera, sense elegància; de no depilar-se; de permetre que el seu sexe exhalés una fortor desagradable; d’augmentar la condícia en la descurança. Fins que ell volgués deixar-la i pogués, per fi, estar en disposició d’oblidar que no la podia oblidar. Només llavors, ell s’hauria curat.

LLIBRERIA

1

De vegades l’atzar es rabeja en el descentrament dels fenòmens. I per les circumstàncies que sigui, allà on sembla que la civilització s’atura, just fora del marc natural que els pertocaria, s’hi poden trobar joiells magnífics, que exhibeixen la seva singular bellesa. La llibreria i el vell llibreter representaven una d’aquestes troballes. Cada dia, com pelegrins fidels, en un degoteig regular arribat de la capital, una mitjana de tres persones, frisoses d’aconseguir una edició antiga o d’obtenir un impagable consell de lectura, baixava del tren i s’encaminava cap a la llibreria de Guillem Pere Felip. En certa manera, es podia dir que el llibreter havia aconseguit desplaçar la capital i inclinar-la lleugerament cap a aquella petita ciutat de províncies. Les prestatgeries de la llibreria s’enlairaven fins al trespol. I, en un amuntegament anàrquic, alguns llibres s’apilonaven en altes estibes que tenien la virtut d’agusar l’instint arqueològic de molts compradors. L’aire resclosit de la rebotiga arribava fins al mostrador amb una alenada de brisa íntima. El mobiliari descurat i passat de moda concedia un to hospitalari al local. Una lògica privada i secreta (des)ordenava i (des)classificava els llibres. Com que a la llibreria tenien la tradició, sagrada, de no fer cap registre de les obres que entraven, i encara menys d’informatitzar el fons bibliogràfic que dormia en aquell immens ventre de balena, entre els clients naixia fàcilment l’esperança de trobar, enmig dels murs de paper, enmig de les altes columnes de paraules, l’exemplar que buscaven.

Aparentment la disseminació dels llibres semblava fortuïta, casual, com si els exemplars haguessin estat col·locats pel mosso de les comandes o pel llibreter segons l’ordre d’arribada. Què hi feia, sinó, un tractat de navegació del segle XVI al costat dels Quaderns de Malte? Per què ocupaven un mateix espai les Obres completes del Marquès de Sade amb els manuals de bases informàtiques? Més d’un client es quedava absort mentre intentava desentrellar el fecund misteri de per què les narracions de Kafka compartien veïnatge amb els llibres de dret civil. Aquell jeroglífic es va transformar en un incentiu per descobrir la lògica oculta del sistema de classificació que regnava a la llibreria. Una aventura que suposava un cost elevat per als particulars, perquè hi havia moltes persones que obsedides per l’afany d’investigar, posem per cas, de quins diferents relleixos podia emergir La institució oratòria de Quintilià, acabaven comprant dos i tres i quatre exemplars de La institució oratòria de Quintilià. Era inútil la recerca d’una obra segons els criteris convencionals: no existien classificacions temàtiques, ni ordres alfabètics, ni agrupacions de gènere, ni tan sols un espai exclusiu per a les publicacions de les diverses editorials. Però, sorprenentment, cadascun d’aquells llibres tenia un lloc consignat en la ment de Guillem Pere Felip, que era capaç de trobar a l’instant qualsevol obra entre una muntanya desgavellada i atapeïda de títols.

Quasi involuntàriament, les generacions de clients van elaborar múltiples hipòtesis explicatives d’aquell ordre del desordre, de manera que la impossibilitat de desxifrar el sistema de classificació va ser proporcional a la intenció creixent d’aportar clarícies. Recollint l’interès que el tema havia suscitat, l’Ateneu Cultural del municipi va organitzar un simposi que servís per exposar, debatre i contrastar els intents d’explicació més plausibles. Les aportacions no van ser, en cap dels casos, concloents i a la fi van ratificar el caràcter insondable del misteri. Posteriorment a aquelles jornades de digressió, un halo d’intriga es va tornar a propalar cada vegada que un client trobava, enmig del cafarnaüm de la llibreria, un dels exemplars de les actes del simposi, titulat de forma grandiloqüent i efectista El guardià de les paraules.

2

El simposi es va celebrar just quan es complien els cinquanta anys que Guillem Pere Felip havia començat a treballar sota les ordres del seu avi a la llibreria La Universal. Tot i la solemnitat de l’acte, que al capdavall era un homenatge velat a la figura del llibreter, les digressions van mantenir el mateix to fresc i espontani de les converses que es coïen als passadissos de la llibreria. La jornada es va inaugurar amb una glossa sobre la vocació de Guillem Pere Felip, que instruït pel seu avi, el fundador de La Universal, havia après a llegir a la precoç edat de quatre anys. Als conciutadans més vells no els era difícil recordar-lo dissimulat entre les columnes de llibres, o estintolat en una prestatgeria en què hi havia els volums luxosos i preciosistes que el seu avi mateix imprimia i relligava a la modesta impremta propietat de la família, o llegint absort entremig dels hàbits d’aquelles monges franceses que hi anaven a comprar devocionaris. El president de l’Ateneu va recordar, provocant els gestos d’assentiment d’alguns oients, que en aquella època tampoc era infreqüent trobar a les pàgines dels llibres infantils que els grans regalaven a la seva canalla, les ditades de xocolata que l’infant Guillem Pere Felip hi havia gravat mentre les fullejava, o algun dibuix seu estrafet en els marges a tall d’il·lustració de l’argument del conte. En aquest punt, el president de l’Ateneu va mostrar un llibre, brandant-lo com si es tractés d’una relíquia. I va explicar que aquell volum, el primer d’una traducció de les Mil i una nits, pertanyia al seu pare, que l’havia comprat a La Universal i hi havia trobat les ditades de melmelada d’uns dits menuts. La queixa va comportar, per part del pare del llibreter, una severa amonestació a Guillem Pere Felip i al seu avi: al nen, perquè encara no tenia edat per llegir aquells contes de naturalesa eròtica; i a l’avi, perquè ja començava a tenir edat per no incitar l’infant a llegir pàgines libidinoses.

Es podia dir que Guillem Pere Felip havia crescut a l’interior d’aquella llibreria. I que des d’allà, com el filòsof de Kònnisberg, que sense amb prou feines sortir mai del seu poble va ser capaç de reflexionar sobre els més diversos temes i fins d’elaborar una cartografia de la lluna, Guillem Pere Felip havia conegut el món.

El simposi també va servir perquè afloressin els inevitables i cíclics debats de confrontació entre literatura i vida. Alguns van fer pública la sospita que l’exclusiu coneixement llibresc que aquell home posseïa del món, el convertia en un ésser parcial, amb la facultat de l’experiència amputada; i no acceptaven que la capacitat de recitar passatges sencers de l’Eneida sense entrebancar-se, concedís necessàriament una coneixença profunda de l’ànima dels homes o millorés la moral del col·lectiu. Mentrestant, Guillem Pere Felip escoltava atentament i prenia apunts de tot el que es deia.

3

L’intent de negar o afirmar el moviment és potser la més immòbil de les pretensions humanes. La lògica de classificació del fons bibliogràfic de La Universal no es podia aferrar amb l’estudi, ja que precisament devia haver estat concebuda perquè a través de l’estudi es fes encara més borrosa. Estrènyer una anguila amb les mans amb l’afany de capturar-la significa prendre una decisió paradoxal, perquè el seu cos setinat rellisca i el mateix acte de voler-la retenir concita la fugida. L’estratègia de La Universal havia de ser idèntica a la de l’anguila. I les tesis exposades al simposi no van ser res més que un trànsit necessari per comprendre, a la fi, que la imprevisible descoberta de la classificació dels llibres només podria arribar a costa de no ser perseguida, per atzar o per accident, per fosca il·luminació.

Els estudis ordien conjectures d’allò més diverses. Una, basant-se en la memòria prodigiosa del llibreter, argüia que Guillem Pere Felip ordenava les obres segons l’afecció o desafecció que li provocaven els títols. Es va produir un moment de suspens quan la sala va quedar a les fosques i el canó de llum va projectar una fotografia de l’aparador de La Universal. El ponent, batuta en mà, va recórrer un per un tots els títols que, segons el seu criteri, «bé podrien suggerir un indici de motivació estètica o conceptual»: La Bíblia, L’Alcora, La Torà, La naturalesa dels Déus, Les flors del mal, El llibre del desassossec, La província de l’home, La confederació de les ànimes, L’organització del desgovern, Les afinitats electives, Al far, La foscor no menteix, Apunts del subsòl, Les nits àtiques, No era la meva lletra, Autobiografia de tot el món, La pràctica dels vius, La petita ciutat on es va aturar el temps, Guia de perplexos, Els lloms transparents, Les confessions, Oceanografia del tedi, Oceà de contes, Elogi de la follia, Reflexos en un ull daurat, Els anys d’aprenentatge del jove Wilhelm Meister, Crist es va aturar a Èboli, Cavalls cap a la fosca, La noia de la pluja, Grans esperances i La línia d’ombra.

Una altra hipòtesi aventurava que el llibreter modificava constantment l’ordre dels llibres seguint algun criteri relacionat amb les demandes que li havien fet durant el dia. El ponent va aportar com a prova el fet que una vegada va descobrir que al costat de L’avar de Molière hi havia, sorprenentment, El Tartuf. I va remarcar que aquell raonament s’envigoria amb la inesperada constatació que l’obra que venia tot seguit era El malalt imaginari. D’aquesta inusual contigüitat, el ponent va deduir-ne que el dia abans algun client havia comprat aquells tres títols. Per falsar la seva hipòtesi, ell mateix havia adquirit de cop tres exemplars de Les provincials de Pascal. I l’endemà va descobrir que dos exemplars de Les provincials estaven junts en una mateixa lleixa. Que fossin dos i no tres el va desanimar una mica, però immediatament va sospitar que potser a La Universal havien esgotat les reserves de Les provincials i només en tenien dos exemplars. Per comprovar-ho va demanar-ne tres. I efectivament, només li van poder servir aquells dos que ell ja havia localitzat prèviament. El ponent va acabar anunciant, per a qui pogués estar-hi interessat, que tenia un excedent de Les provincials i que estava disposat a vendre els exemplars a un preu molt rebaixat amb relació al seu cost normal.

Un altre judici encimbellava l’entropia com el principal criteri de classificació (sic) dels llibres. Se sustentava en el fragment d’unes declaracions de Guillem Pere Felip a la revista local de la ciutat. L’entrevistadora li preguntava quin era el somni més recurrent que tenia; i ell contestava: «Sovint, quasi cada nit, somio que tanco la llibreria i que, quan jo ja sóc a casa, les lletres surten dels llibres, dansen i es barregen amb les lletres d’altres llibres i així es deformen els arguments de totes les obres i, per exemple, s’escriuen per a ningú apòcrifs de Madames Bovary perdudes ens els móns invertits de les Alícies de Carroll. Quan em desperto, agitat, em vesteixo i corro cap a la llibreria per encendre el llum i assossegar-me mentre constato que totes les lletres i tots els personatges són en el seu lloc i que l’ordre de l’univers, tal com el van imaginar els escriptors, es preserva encara».

A cavall d’aquesta conjectura, un espontani va esbossar una altra figuració segons la qual Guillem Pere Felip ordenaria els llibres tenint en compte la disparitat i la manca d’afinitat temàtiques dels seus continguts; tot a fi d’aconseguir que les lletres no poguessin ni volguessin habitar obres dissemblants a la seva pròpia naturalesa i que, per exemple, a la voluptuosa madame Renal d’El roig i el negre li fos molt dolorós visitar les tavernes dels pirates de L’illa del tresor, plenes de malfactors de la boca dels quals emanen paraules grolleres i una bravada pestilent. Una sàvia distribució que evitaria que l’heroic navegant grec no es veiés empès a travessar els segles i a deambular sense nord per un Dublín que li és extemporani. Per un Dublín que, sens dubte, el condemnaria a la confusió dels que s’han perdut en el desert i no poden orientar-se entre les cel·les d’aquella presó sense murs.

ELS CONTINENTS ENFONSATS

En els meus somnis hi penetra una llum sobtada. No s’hi entreveu cap domini, ni de gratitud ni d’esperança ni de temor, només una llibertat instintiva i vigilada molt de lluny, una laboriosa ineficàcia de frases que vaig llegir ja fa temps i que ara tornen a escriure’s una i altra vegada en aquesta pissarra invisible.

Des del 1977 al 1983 el cineasta Luis Buñuel va viure a Mèxic retirat de tota vida pública, íntegrament lliurat a la seva gran afició: somiar. Buñuel desitjava dormir vint-i-dues hores al dia i mantenir-se despert durant dues hores més a fi de poder reelaborar la pel·lícula dels seus somnis. A mi m’arravata l’instint contrari: no adormir-me, no concedir-me l’opció de visitar aquesta estranya província sense història, en què la matèria no projecta cap ombra, en què l’ombra pot projectar una matèria, en què una forma de vida lateral ens tiranitza, en què l’ull pot veure’s a si mateix i en què el pensament és desinteressat. Em fa por somiar, habitar un territori en què els modes verbals no atenyen el flux d’un temps obscurament distint del que ens van ensenyar els nostres pares.

Buñuel, per poder somiar, es narcotitzava. La meva vida, en canvi, voldria ser un reviscolament constant. No ens enganyem, podem fundar imperis, enderrocar ponts, fondre matèries, fins i tot hi ha qui ha obrat alguna resurrecció, però no podem eradicar els somnis, l’únic material indestructible i involuntari de la nostra cultura.

Els romàntics han considerat el somni com una forma de coneixement superior. Jo només persegueixo la fèrtil ignorància, recloure’m en la inòpia de la vigília i així no haver d’escoltar el mateix fil de veu que Jeremy Taylor va haver d’escoltar en un somni (una veu que li recordava que tots els somnis són inútils). La història de la vigília, la que oblida continents sencers de la cultura, registra les propietats creatives del somni. Stevenson va somiar l’argument de Dr. Jekyll i Mr. Hyde, es va despertar i va escriure el conte d’una batzegada, com si es tractés d’un atac d’epilèpsia. Saint-Pol-Roux penjava un cartell a la porta de la seva habitació, «el poeta està treballant», i se n’anava a dormir. Artemidor va endevinar que els somnis eren una prolongació de les nostres activitats mentals. Tartini, violinista italià del segle XVIII, va compondre la seva ben batejada Sonata del diable a partir d’una melodia que havia escoltat en somnis. El químic Friedrich August Kekulé va pouar del somni l’estructura del benzè; després de feixucs esforços entre tubs d’assaig, després d’hores i hores de càlculs i provatures inútils, va decidir fer cas d’un somni recurrent que l’assetjava dia sí dia també: enmig d’un camí se li apareixia una serp estirada, ben plana, que de cop i volta s’enroscava introduint la cua a la boca, formant així un cercle perfecte; Kekulé va comprendre que la imatge li revelava que l’estructura d’aquell hidrocarbur havia de ser cíclica; es va despertar i en deu minuts va tenir enllestida la fórmula d’aquell gas.

Diu Pascal, potser seguint Artemidor, que un somni que s’encadenés ininterrompudament tindria la mateixa consistència objectiva que la nostra vida de vigília. Pascal il·lustra la seva hipòtesi: un artesà que somiés durant dotze hores diàries que és un rei, seria almenys tan feliç com un rei que somiés durant dotze hores diàries que és un artesà.

Vaig pensar que en el territori del somni hi devia haver molts imperis i avatars pendents de ser historiats, milers d’epopeies que devien ser tan reals com les llaceries dels antics palaus perses, la mort d’Alexandre o l’aprovació de La treva de Déu. Va ser així, doncs, que vaig pretendre erigir-me en el primer Heròdot d’aquell continent enfonsat, en el pioner dels enciclopedistes de la transmatèria.

El fat va voler que per aquells mateixos dies en què jo acabava de llegir Pascal, a la llibreria m’arribessin dos exemplars de la reedició de l’obra de Hervey Saint-Dennis, Els somnis i la manera de dirigir-los. Embogit per aquella lectura vaig convèncer-me que el retaule complet de la història de la humanitat només es podria confegir amb la pertinent crònica del regne oníric. Amb l’afany de colonitzar un nou món i poder-lo relatar, vaig obligar-me a dormir constantment. Durant els primers dies, el son m’instal·lava en un estat de dolçor llangorosa. Però passades un parell de setmanes, enfurit perquè no aconseguia elaborar una espina dorsal dels meus somnis i encadellar una història homogènia, em vaig desesperar. Fins al punt que per conciliar el son vaig haver de lliurar-me a l’alcohol, als estupefaents i als fàrmacs. Més tard, emboirat per aquest còctel em costava deixondir-me del tot. I fins quan estava despert tenia sempre la impressió de bressolar-me enmig d’una massa cotonosa que m’embolcallava tothora. Quan em despertava em revenia un petit alè de noció de les coses, dels fets del món, filtrats per la lleugera satisfacció de saber que ja m’havia sostret a mi mateix un fragment més de vida. De vida de vigília, d’història oficial, és clar; davant meu tornava a obrir-se un món de tenebres que em reclamava, amb tots els seus imperis, tresors, pergamins, epopeies i manuscrits.

L’antic anhel de confegir el retaule sencer de la història es va transformar en una por: descobrir que l’ens poderós del somni m’arrossegava cap al dolor, la incoherència, la incomprensió, la misèria i la destrucció. Vaig tenir el grau de lucidesa suficient per advertir que els tentacles d’un mal invisible m’atenallaven més i més. Vaig somiar que era un reu que constantment somiava que entrava a la presó, i que cada dia era el primer dia de presidi. Vaig somiar que llegia un text en què apareixia la paraula afalconar; jo desconeixia el significat d’aquest mot i en somnis m’acostava a una prestatgeria i obria un diccionari on buscava l’entrada afalconar per regalar-me el gaudi evanescent d’una ignorància fingida que es transforma de cop i volta en una estranya coneixença retrògrada: eren sinònims d’afalconar, ho podia llegir amb claredat en el diccionari del somni, caçar i envestir. Somiava que em despertava en qualsevol moment i en qualsevol lloc: enmig d’un paisatge incendiat per l’aurora boreal; a l’interior d’un tren sense vies; davant de les tres creus, sota un cel de foc; al costat del llit dels meus pares en el moment que estan a punt d’iniciar el coit primordial; davant d’una taquilla de l’administració per demanar el meu ingrés al món vegetal i així poder deixar de somiar d’una vegada. Somiava que em despertava en un somni anterior; somiava i recordava fets posteriors al moment present en què em trobava. A poc a poc les imatges em van abandonar i vaig començar a somiar només lletres, lletres inevitables, arribades de molts fragments que jo havia llegit i que creia oblidats: «Un home que mor als 35 anys és en cada moment de la seva vida un home que mor als 35 anys» (Mortiz Heimann); «En una ocasió, en Lydgate es va referir a la Rosamond com la seva planta d’alfàbrega; i quan ella va demanar que li ho expliqués, en Tertius [Lydgate] va dir que era una planta que havia florit meravellosament al cervell d’un home assassinat» (George Eliot); «Per molt que es digui i es pretengui, el món ens deixa molt abans que ens n’anem per sempre» (Louis-Ferdinand Céline); «La repetició manifesta l’instint de mort» (Sigmund Freud). Vaig comprendre que el son i els somnis són germans de la mort i de la nit, i que, per desgràcia, res del que hem viscut o llegit en la vida de vigília és capaç de dissoldre’s i abandonar-nos del tot. Els somnis em van confirmar una sospita gelosament postergada: el coneixement mata, i res del que pertany a la nostra consciència, a la nostra sofisticació intel·ligent, deixarà de crivellar-nos. D’ençà d’aquesta il·luminació, cultivo l’insomni. Ja no m’interessa la infrahistòria. Ara em sé guardià involuntari de les paraules. No vull adormir-me i que els fragments que he llegit tornin a escriure’s amb lletres que de cop es desperten i em viuen. Per si cedeixo a les flaqueses del cansament, amb astúcia, amb l’esperança d’elaborar un ungüent per als futurs somnis que m’han de viure, procuro llegir i rellegir fragments plens de vida, amarats d’història tangible. Fragments com: «Però era tan prudent, tan desconfiada, que s’aturava ran de la bellesa» (Louis-Ferdinand Céline); «Les noies anaven tornant del riu. La lluna les empenyia delicadament per l’esquena i les obligava a trepitjar-se les seves pròpies ombres» (Bohumil Hrabal).

QUI?

Ell està a punt d’abraçar-la. Ara ho fa, amb una tècnica gastada, amb una mestria que desitja perdre art. Creu que un dels moments més intensos de l’experiència humana és el de la torbació libidinosa, aquest subtil desequilibri cap amunt, una sotragada que ens deixa arran de l’extinció física i moral, fora de l’abast de l’ètica i la precaució. Estan agenollats, cos contra cos, damunt del llit que ha instal·lat en un racó de la factoria. Ell, mentre es besen, escampa una mica d’oli essencial per damunt de l’esquena d’ella i li acarona suaument la regió sacra i la cintura. Aviat, a poc a poc, els seus dits pujaran cap a la nuca, cap als lòbuls i lliscaran a l’interior de les orelles. El captiva la imatge que ha vist uns moments abans d’apagar el llum: la pell bruna d’ella destacant-se de la llenceria de color lila. L’aroma de sàndal envaeix l’estança. Els llums del quadre de comandament, perpetuats en el verd fins que d’aquí a quatre hores arribi el Talgo, aporten una claror tèbia que els permet distingir les siluetes dels seus cossos i brindar amb les copes de cava. Ella, amb les puntes del polze i l’índex, li acarona els mugrons. I ell entreveu com els pits d’ella es mouen balders, a punt d’abandonar els sostenidors. Els hi descorda. Té els pits durs, tibants.[5] Ella l’ha alliberat dels calçotets. Ha aprofitat que els hi llevava per jugar una mica: feia veure que no els hi podia treure, que l’erecció era tan vigorosa que no hi havia manera humana d’arrencar-los. Després de l’esforç titànic, ha començat a imprimir-li un massatge suau en els testicles, un pessigolleig quasi transparent, que creixia a costa de disminuir la seva intensitat i fer-se cada vegada més superficial.[6] Ella ha anat descendint i ara, quasi formant un angle recte amb el cos arquejat, emboca el seu penis. Ell li contempla les anques prominents, els malucs. Li prem els glutis, forma petits replecs de carn, aparta el traç prim de les calces. Ella, amb suavitat, amb un expert moviment de llengua gens adelerat, li provoca petits espasmes.[7] Ell li agafa les galtes amb les mans i li fa que s’aturi. L’estira damunt del llit i, col·locant-li un coixí sota les natges, li treu les calces. Llavors li fa alçar el pubis. Està actuant sota l’ascendent de la Júlia, com si encara ella li demanés que fes transitar la mà sobre els llavis del seu sexe, i que sobretot no li acaronés el clítoris abans que ella no ho comenci a reclamar per mitjà de contraccions cada vegada més desbocades. Ell besa i punteja amb la llengua tota la vulva, com si aquells punys que es tanquen arreplegant un tou dels seus cabells fossin els punys de la Júlia, que esclata amb un panteix en letargia que arriba de les profunditats de vint anys enrere. Mentre ella es vincla flagel·lada per les onades de plaer, ell es pregunta què se’n deu haver fet, de la Júlia, i se sent incitat per l’atreviment d’intentar localitzar-la i comprovar si ha prolongat aquell determini i encara, subjugada a la seva idea de fidelitat, no es deixa penetrar per ningú més que el seu home.

Està temptat de pensar que ja ho ha viscut tot. La part llicenciosa de la seva vida s’acosta a la lògica de les pel·lícules pornogràfiques. No suporta que hi hagi llargues el·lipsis entre la coneixença d’una dona i el coit posterior amb aquella dona; en realitat desitjaria que tots dos fets fossin continus i, encara millor, simultanis. Ja no coneix l’embat sobirà de la sensualitat involuntària: cames que es freguen sense voler, cossos que es precipiten per accident i llavors desperten, mans que es troben distretament i s’incendien, ulls imantats que no poden defugir-se… Tota aquesta antiga màgia ha desaparegut. Ell ja no en sap, de conèixer dones i seduir-les ordint una cosmovisió o desplegant una concepció més o menys ordenada i plausible del món. És despietat, rude. Fins tem que avorrirà les dones que encara persisteixen en la seducció i les formes de la sofisticació. Ell ja no en sap, de rebaixar-se als florilegis verbals, als encants de la paraula, a les mostres de galania o a aquest exercici de complicitat universal que consisteix a alluentar les virtuts que ens sostenen per, així, poder dissimular millor les nostres xacres.[8]

Mentre ella es col·loca damunt seu, a la gatzoneta, i inicia un moviment de samba, ell es refreda pensant en aquella dona que s’anunciava a la secció de contactes. Recorda el moment en què ella li va descordar la bragueta i, mentre contemplava la llargària del seu penis semierecte, va deixar anar un crit d’admiració. No hi ha res tan definitivament calamitós com un gest, una olor o un mot inadequats durant els preàmbuls sexuals. I quan pensa això no enyora la manifestació d’una educació cortesana, repleta de formes delicades i agradables. Al contrari, anhela la dominació luxuriosa de negar l’elegància; es refereix, per exemple, a la força que manifesta la dona amb qui està fent l’amor en aquests moments, que després d’haver-li demostrat sobradament la seva finesa i sofisticació, se sent autoritzada per prescindir d’aquest llegat i, com una elecció voluntària, diu les mateixes procacitats que diu tothom però ja deseixides del marc de la vulgaritat obligada o inevitable. Li demana, a la dona, que alenteixi els moviments perquè, si no, ell tindrà un orgasme.

—Millor, vull que el tinguis, que et deixis anar… —li diu ella.

Ell la vol aturar. Intenta ajaçar-la damunt seu. Forcegen perquè ella no s’hi resigna. La besa. Però ella continua movent-se. I ell ha d’aferrar-se cada vegada més estretament a ella, clavar-s’hi més endins perquè les batzegades d’ella tinguin cada cop menys recorregut.

Ara ella s’ha col·locat d’esquena. Per retardar l’orgasme, ell clou un puny molt fort i es concentra en el puny i a fer força. Mentrestant l’envesteix ferotgement. Ella xiscla. I ell voldria concedir-li un estat de semiinconsciència, obligar-la a pregar-li que pari d’una vegada. Però ella no li demana que s’aturi. Al contrari, s’ha col·locat plana damunt del llit i ara contribueix amb més moviments, que s’acoblen als d’ell i procuren una tornada harmònica. Ell li acarona els pits, la seva mà descendeix a la recerca del clítoris. Una sensació d’esplín el venç. Ho deixaria aquí si a ella no li sabés greu, si no hagués de transferir-li algun sentiment injust de culpabilitat o fracàs. De sobte, ha notat la presència del seu jo, com si ell estigués tancat en una gàbia al costat d’una fera que és ell mateix. La noia li diu que es mogui amb força perquè és a punt de tenir un altre orgasme. Es mou amb força. Ella té l’orgasme, que se sosté i s’allarga. Tot d’una la noia se separa d’ell i, recolzant-se sobre els genolls, alça les anques i les hi ofereix. Ell les besa i va descendint.[9]

Ara ella li ha proposat de fer comèdia i recrear una situació. El deixa triar entre: ella fa autostop i ell la carrega amb el cotxe (mobiliari: dues cadires); ella és una amiga de la seva mare que va a casa seva a visitar-la, la seva mare no hi és i ell, un adolescent que està sol a casa, intenta seduir-la; ell és un nen petit en mans d’una dona gran; ells dos viatgen en un compartiment de tren completament buit; ells dos estan sopant en un restaurant amb les seves respectives parelles, es miren, se’n van als lavabos i mantenen un coit breu i tòrrid; ella és la seva empresària i ell el seu subordinat, ella l’obliga a fer-li l’amor. Ell escull l’opció de l’amiga de la mare. Ella es vesteix, surt i truca a la porta de la factoria com si visités la seva amiga. Ell obre la porta. L’amiga de la seva mare el saluda i li pregunta per la seva mare. Ell li diu que no hi és però que faci el favor d’entrar, que estava a punt de fer-se un cafè i que estarà encantat que l’acompanyi… La dona somriu, entra a l’interior de la casa fent llargues passes, traient-se cerimoniosament una pamela imaginària, i espargint una fragància embriagadora…[10]

L’amiga de la mare és a punt de tenir un altre orgasme, i ell, que torna a estar molt excitat, para de moure’s i l’ajuda masturbant-la. Li pregunta si vol tenir un orgasme humit. L’amiga de la mare el mira amb complicitat. És la seva manera de no dir clarament que sí, perquè el pudor de dona casada i respectada per tothom a la ciutat no li permet contestar. Llavors, la fa alçar, li col·loca les sabates de taló i li fa enarcar les cames. Inicia la recerca del punt que, convenientment estimulat, provocarà l’emulsió d’onades de flux a l’exterior.[11]

Els moviments són impetuosos. L’amiga de la seva mare s’agita i observa, atònita, com aquell adolescent retira de l’interior de la seva vagina els dits completament xops. S’extasia mentre demana a l’adolescent que allò que estan fent no ho expliqui a ningú, perquè el seu marit podria assabentar-se’n i a la ciutat hi hauria un daltabaix si la gent arribés a saber que ha abusat d’un menor. Però els espasmes gairebé no li permeten parlar. La dona flaira l’olor agra dels seus fluxos. Escolta el xarboteig que provoca el moviment de la mà del noi a l’interior de la seva vagina. Xiscla. I entreveu com una pluja de gotes rellisca per les seves cames i s’escampa damunt els llençols i la catifa.

La dona es mira l’home. Es posa de sobines i l’atrau al seu damunt. Es fa penetrar. Es lubrifica el dit del mig de la mà. Ell la cavalca i nota el dit d’ella explorant suaument la cavitat del seu anus. Ella es mou violentament perquè desitja sentir l’orgasme d’ell.

El quadre de comandaments pampallugueja per avisar del pas de la locomotora autopropulsada dels del servei de reparació. Ell haurà de posar-se l’uniforme a corre-cuita i sortir a les andanes.

Ho fa.

Aixeca el fanalet amb el verd encès. La locomotora xiula; i un cop desapareix embolcallada per la boira, sembla que no hagi passat mai. A dins l’esperen l’autostopista, l’empresària, la infermera, la professora de piano. Tem que aquella dona es disgregui en moltes dones i que el seu record arrossegui més records.[12]

L’ESPERA QUE FUIG

1

L’Èric es beu el cafè d’un sol glop, doblega el diari i el deixa altra vegada sobre la barra del bar. Se sent desemparat, com Gary Cooper a Sol davant del perill (Gary Cooper, abandonat per tot el poble, espera l’arribada del tren en què viatja un convicte d’assassinat, un criminal que acaba de sortir de la presó i es vol venjar d’ell). Li aniria millor prendre’s un whisky però demana un altre cafè. Falta mitja hora justa perquè arribi el tren. El rellotge que presideix el centre d’una de les parets de la cantina li encomana una insuportable sensació d’urgència, i tot perquè té una d’aquelles busques de marcar els segons que no fa el recorregut amb un moviment sincopat, sinó d’una manera regular, sense interrupcions. Estira la cadeneta daurada i extreu del fons de l’armilla el seu rellotge de butxaca. El col·loca planer damunt la barra i es concentra a seguir el desplaçament fragmentat de la broca petita. El tranquil·litza que l’agulla avanci pas a pas, que s’aturi un instant i que en aquell breu suspens de dilació, el temps s’endormisqui.

Desitjaria ser com el protagonista d’Atrapat en el temps (i quedar empresonat en una cel·la de vint-i-quatre hores. Veure passar els dies un rere l’altre sense que ningú en tota la ciutat —llevat d’ell, és clar— tingués consciència d’estar vivint reiteradament durant mesos i mesos el mateix dia, amb una idèntica successió dels fets, amb un calc absolut de les passes i circumstàncies de la jornada anterior). Només protegit per aquella màgia s’hauria avingut a rebre el seu vell amic. Només si hagués sabut que al cap d’unes poques hores tothom ho hauria oblidat tot i que cap fet transcendiria l’endemà, hauria pogut confessar a en Juan que era mentida tot allò que li havia escrit durant vint anys de relació epistolar ininterrompuda.

Mira cap enfora. S’acosta la tassa de cafè als llavis mentre observa el cercle vermell del semàfor al fons de les vies. Els fanals de les andanes han quedat encesos. Desprenen una aurèola de llum inútil que es perd de seguida, devorada per la claror natural. Té trenta-vuit anys. Cada cop que entra al menjador de casa seva i veu una d’aquelles fotografies de quan era un pàrvul, l’afligeix la tristesa d’haver perdut ja un destí: ser com el protagonista de Cinema Paradiso (un nen fascinat per tot allò que pertany al món del cinema. Un nen que viu en un poblet isolat de la Itàlia meridional i que, després d’una infantesa sotragada per la mort del pare i la penúria de la postguerra, aconsegueix fer-se un nom com a director cinematogràfic). Ell només ha fet un parell de curts, força mediocres, i centenars de filmacions esparses que, en un intent desesperat per dignificar-les, qualifica d’experimentals. Els coneguts, potser per no inquietar-lo, ja fa temps que han deixat de preguntar-li si està filmant alguna cosa. Fa vuit anys va rodar una particular percepció del municipi, amb contrapicats del campanar, estols d’ocells volant contra la fosca, la pluja acostant-se a la ciutat, la llum dels dos crepuscles reverberant a les teulades, els camps hivernals, la solitud nocturna de la plaça porxada… Al públic li va agradar i la sala de l’auditori va ressonar amb els aplaudiments entusiastes. Però al film, la gent només hi va veure els llocs de sempre, les cares dels coneguts, la façana de casa seva, un registre més de la realitat. Ningú no li va parlar de la factura, dels plans, de la forma, de cap matís que fes referència a la sensibilitat amb què ho havia filmat. I malgrat les felicitacions que va rebre, va tornar decebut cap a casa.

Es veu morint pobre i solitari, com Georges Méliès (que tot i haver estat el primer a descobrir que el cinema no era només una fotografia en moviment sinó que podia obrir-se pas cap a la tensió dramàtica i artística, va arruïnar-se i va haver de subsistir en la misèria, dormint al ras i venent caramels en una estació d’un barri de mala mort de París). Es veu empès cap a una decadència sàvia, com Griffith, Buster Keaton, Marilyn Monroe, Buñuel, Marlene Dietrich, Pasolini… Noms que en certa manera enaltiran el seu final, aplanant-li el camí cap al fracàs i permetent-li una lectura capiculada del naufragi personal. Fins al punt que l’oblit i la indiferència podran semblar una conquesta voluntària, l’última i grollera rialla d’un director que haurà preferit no triomfar i rabejar-se en la grisalla de la seva vida com aquell que fa una aposta per la infelicitat. Beu el cafè, paga i surt a les andanes.

2

En Juan pensa fer una reclamació a l’agència que li ha venut el passatge. Ell va tenir la cautela de demanar una llitera que no donés just al damunt de les rodes del vagó. El cas és que el noi que el va atendre es va equivocar o no hi va posar l’atenció deguda. El trontoll i el copejament sec dels amortidors se li han clavat al cervell cada vegada que passaven pel cim d’una juntura o un canvi de vies, i amb prou feines ha pogut dormir en tota la nit. S’ha llevat abatut per la fatiga nerviosa pròpia del que ha volgut descansar i no ha pogut fer-ho. Mal afaitat, se n’ha anat al vagó-restaurant a esmorzar. A les mans hi té l’última carta de l’Èric que, com totes les altres que li ha enviat, no conté cap fotografia seva. Després de vint anys de no haver-lo vist, és incapaç d’imaginar quin rostre l’està esperant a l’estació.

Aixeca el cap i com que el tren està agafant un revolt i el seu vagó està al mig de la paràbola, pot veure la boca del túnel. Un cop l’hagin travessat i enfilin la carena, ja podrà albirar el vell internat on havien conviscut durant vuit anys.

3

Pels altaveus anuncien l’arribada del tren d’aquí a deu minuts. L’Èric té la impressió d’estar renovant l’argúcia d’un nen que apareix a la pel·lícula La pell dura (el nen, des del pupitre on està assegut, pot observar en tot moment l’hora que assenyala el rellotge situat al bell mig del pati de l’escola. El mestre li fa una pregunta/examen en els últims instants de classe. I el nen, davant l’expectació general de la resta de la classe, ganseja i retarda la resposta. El mestre l’acuita amb veu autoritària perquè contesti d’una vegada. I el nen demora la resposta boquejant i fent pujar i baixar el cap. Amb aquells moviments vol acabar d’ajudar la broca grossa del rellotge a situar-se sobre el punt exacte de les dotze, moment en què sonarà el timbre i un avalot de companys, desitjós d’acabar d’una vegada amb aquella tortura de classes, l’arrossegarà fins a l’endemà). L’Èric també voldria fer temps. Està disposat a començar a resar perquè hi hagi un descarrilament lleuger i el tren d’en Juan quedi aturat a pocs quilòmetres de l’estació. Que el tren quedi paralitzat almenys durant dues hores, un lapse suficient perquè a en Juan ja no li sigui possible baixar i dinar amb ell i, molt a contracor, es vegi obligat a continuar fins a la propera estació per tenir temps de fer transbord i prosseguir el viatge.

Però el tren s’acosta. I l’Èric només és capaç de rememorar l’escena que més l’ha commogut d’entre totes les pel·lícules que ha vist: l’esforç agònic del pare que apareix a El lladre de bicicletes (un obrer de Roma, després d’haver passat molts mesos a l’atur i d’haver subsistit en condicions miserables amb la seva dona i els seus dos fills, obté una feina de funcionari municipal per enganxar cartells al carrer. Per poder obtenir la feina, l’ajuntament li ha exigit que ha de tenir una bicicleta. Per comprar-ne una, la família ha empenyorat els matalassos i els estris de cuina més elementals. De nit, mentre l’home està enganxant cartells, algú li roba la bicicleta. I ell, l’endemà, en companyia del seu fill, inicia per tot Roma una recerca desesperada i infructuosa. Finalment, abaltit, conscient que perdrà la feina i que la família tornarà a quedar ancorada en la pobresa, decideix robar una bicicleta aparcada al costat d’un estadi de futbol. Abans de fer-ho, però, fa fugir el seu fill perquè no hagi d’observar com ell es rebaixa a un acte tan denigrant i a la vulneració d’un dels preceptes sagrats que sempre ha tingut la condícia de repetir-li: no robar). L’Èric també hauria fet fugir l’amic per, així, poder continuar sostenint la mentida i prolongar aquell creuament de cartes que durant els últims vint anys li ha concedit l’oportunitat de velar tots els fracassos i inventar-se una realitat feta a mida del desig.

A mesura que els viatgers travessen les vies per traslladar-se a l’andana des d’on pujaran al tren, a la ment de l’Èric irromp la imatge del cotxet del Cuirassat Potemkin (just abans de precipitar-se escales avall amb la criatura a dins). Veu caure un llamp. Sent un tro eixordador. Les converses dels viatgers que omplen la sala d’espera s’interrompen de cop. Les bombetes i els fanals pampalluguegen fins que s’apaguen del tot. Mira el menjador de la fonda on dinaran i constata que allà també s’han quedat sense llum. I pensa que ha fet sort. Que la penombra li simplificarà les coses i que, gràcies a la foscor, la seva veu i tot aquell carnaval guanyarà consistència i credibilitat.

Així que veu que el cap d’estació surt amb la banderola a les mans, s’imagina la imatge de la fràgil barqueta de La reina d’Àfrica (abans d’entrar en els ràpids del riu per descendir heroicament fins a les aigües del llac Victòria, on haurà de combatre de tu a tu, amb una fragilitat arrogant, la poderosa marina alemanya). S’encomana a Déu per infondre’s coratge.

4

Quan menys es necessita, els trens circulen amb puntualitat. En Juan desitja que el tren sofreixi una petita avaria i entri amb una hora de retard a l’estació. Just l’estona necessària per poder excusar-se amb l’Èric i dir-li que, sentint-ho molt, no té temps de dinar amb ell. Tot hauria estat més fàcil. S’haurien abraçat a l’andana, haurien condimentat tres o quatre observacions cerimonioses i abans de tornar a acomboiar-se, quan el cap d’estació hagués fet sonar el xiulet donant l’ordre de sortida del tren, ell li hauria lliurat el sobre amb el taló a dins.

En Juan s’ha assabentat que les cartes que li ha enviat l’Èric mentien. Coneix a través d’altres amics la seva situació real: sap que encara viu a casa de la seva mare, que dorm en una habitació inundada de cintes de vídeo i rotlles de pel·lícula, que està emmanillat pels deutes i que el seu darrer projecte de rodar un llargmetratge se n’ha anat en orris perquè cap productora hi ha confiat. A en Juan no li costaria gens baixar del tren, dir-li que ho sap tot, i demanar-li que no tingui la compassió de continuar-lo enganyant. Però se sent amb l’obligació de respectar-li la mentida, de considerar el dret legítim del seu amic a inventar un món desplaçat que potser el restitueix d’alguna manera íntima.

Durant uns segons pot contemplar la façana de l’internat. El record que en té i la realitat que presencia se superposen i encaixen perfectament, quasi amb exactitud. Recolza el front contra el vidre del vagó. Ressegueix amb la mirada cada una de les finestres acarades a sud. S’atura en l’immens finestral de les golfes i pensa en la història dels objectes. Sospita que entre les andròmines que s’hi deuen amuntegar, encara hi podria haver el petit projector que va fabricar l’Èric. Ell mateix va ajudar l’Èric a robar la lent d’un dels aparells de diapositives del laboratori de ciències naturals. Després l’Èric va col·locar darrere de la lent un tub de plom que van haver d’arrencar d’una canonada del lavabo. El mullader que es va formar va ser tan espectacular que els frares van reunir tots els interns al pati a les sis de la matinada per esbrinar qui era el culpable i expulsar-lo sense possibilitats de reconsiderar la mesura. Però no els van enxampar i la producció d’aquella factoria secreta va continuar endavant. Van polir un ferro, que faria de base de sustentació de tota l’estructura. L’Èric va fabricar dues rodes de fusta, una de les quals era dentada per poder desplaçar els fotogrames. A aquesta roda hi van encaixar una maneta per imprimir un moviment de rotació. Amb la il·luminació d’una bombeta connectada a una pila de vuit watts s’havia de fer el miracle. I aconseguir que els fotogrames de vuit mil·límetres d’una pel·lícula pornogràfica francesa que un company havia sostret del despatx del seu pare, es reflectissin en el blanc de la paret de les golfes de l’internat. Les imatges, encara que difuminades, s’hi van poder intuir. I tot allò que quedava indefinit era compensat pel gavadal imaginatiu que naixia de les ments d’aquells espectadors que havien pagat dues pessetes per presenciar la primera sessió clandestina.

Durant molt de temps es van dedicar a projectar els fotogrames que els donava l’operari del cinema de la ciutat, perquè cada cop que es trencava un fragment de pel·lícula havia de tornar-lo a ajuntar sacrificant uns quants fotogrames en bon estat. A les golfes, d’amagat dels frares, amb l’aparell rudimentari i fal·lible, intentaven redimir aquelles imatges erràtiques. Així, doblaven les veus dels protagonistes amb diàlegs imaginaris, amb arguments que tan bon punt naixien ja havien de morir; alternaven diverses pel·lícules com si fossin una sola pel·lícula; impostaven una veu masculina i cavernosa a Joan Crawford, o una veu de falset a Robert Mitchum. Fins que la insostenibilitat dels desencaixos i les entrades i sortides a destemps s’alternaven amb les explosions de les seves rialles.

El tren ja ha travessat la zona del pas a nivell i alenteix la marxa perquè està arribant a l’estació. Arqueòleg d’ell mateix, en Juan pensa que no seria forassenyat convèncer l’Èric per anar a l’internat i demanar als frares que els deixessin visitar les golfes o el magatzem. Almenys així, tindrien alguna cosa per fer per omplir l’estona. Però se’n desdiu. Comprèn que l’estat d’abandonament i no la pàl·lida resurrecció del record és el destí que més abelleix als objectes viscuts. I que cal enterrar els objectes, fer-los desaparèixer com sigui, perquè sovint emmirallen una visió del nostre passat, exposant la carn de les nostres antigues passions a les bèsties afamades del present.

5

Mentre en Juan baixa d’un dels vagons arrossegant una maleta de rodes, l’Èric pren consciència que s’ho juga a tot o res, com James Dean (a Rebel sense causa: o salta del cotxe a temps i conserva la vida, o mor sense remissió al fons del penya-segat). A tot o res: davant seu s’obre un paradís de dues hores amb en Juan. Va a l’encontre del seu amic. S’abracen. L’Èric trepitja per primera vegada l’escenari i transita per entre els decorats que, amb una cura negligent, ha bastit durant aquests anys a través de les cartes que ha enviat a en Juan. Es diu que no ha de cometre cap incoherència perquè un simple descuit podria mentir la mentida. Agafa la maleta d’en Juan i van cap a la fonda. Mentre caminen es fan silencis incòmodes. Ja que en Juan no li pregunta res sobre la feina, ell opta per dir-li que està a punt de començar el muntatge del seu primer llarg. Després d’haver-ho dit, té la impressió que ha plagiat Woody Allen (a Què passa, lliri tigrat? Woody Allen va comprar una pel·lícula japonesa, en va esborrar la banda sonora original i, demostrant que la veritat de la paraula s’imposa sobre l’objectivitat física dels fets, va inventar uns nous diàlegs i unes noves situacions que lliguessin amb les imatges). Caminen. L’Èric sap que ha començat un llarg exercici de ventrilòquia i, en secret, riu cap endintre (pensa que la situació no deixa de ser simètricament còmica: durant els primers anys de cinema sonor no tan sols no es doblaven les pel·lícules sinó que moltes vegades es tornaven a rodar amb actors diferents, que parlessin la llengua nadiua del país on el film havia d’exhibir-se).

6

A en Juan no li cal ni entendre el que diu l’Èric per sentir-se emocionat tot escoltant-lo. Passa molt sovint que dos amics que es coneixen a fons i que fa temps que no es veuen arrodoneixen els significats o omplen els buits amb elucubracions i inferències allunyades d’allò que l’altre substancialment ha dit. No hi fa res. En Juan no vol sobredimensionar aquell gest, sap que s’ha aturat a l’estació per saludar l’Èric i per constatar que la ciutat continua existint. El trànsit de dues hores només li permet aixecar acte de l’ordre serè en què es troba immergida aquella gent. No disposa de temps per deixar-se endur per les sedasseries d’un petit món que just d’aquí a dues hores ja tornarà a ser un record. Amb els pensaments una mica estovats per l’efecte del vermut, el vi i les menges, en Juan s’adona que ja fa estona que no escolta l’Èric. Però que, tanmateix, tot el que l’Èric explica li arriba profundament. Ara li està comentant les ramificacions de les ramificacions de l’argument del seu film, li pregunta què li sembla el títol conceptuós que ha escollit: La matèria del desastre. Li explica el simbolisme d’algunes escenes… En Juan constata que en totes les cartes que li ha enviat l’Èric, amb prou feines no s’hi parla de res més que de pel·lícules. Endevina que el cinema ja no és una disfressa ocasional que el seu amic es posa per protegir-se contra la fúria del món, sinó que constitueix la seva pell autèntica. Sorprès per aquest punt d’il·luminació, en Juan s’adona que l’Èric ja no observa les pel·lícules amb la distància necessària de l’espectador, sinó que, literalment, hi viu a dins. Sota la boira del fum dels havans i a mercè dels efluvis del vi, comprèn que si és cert que el jo és la suma de totes les experiències, l’Èric és la pluja antiga que cau sobre l’herba blana dels prats d’Innisfree (L’home tranquil); l’ull foradat de la lluna (Viatge a la lluna); els llençols on reposen, emmotllant-s’hi, els pits de Jeanne Moreau (Els amants); la broca del rellotge de la qual penja Harold Lloyd (L’home mosca); la bala que a Mistery Train perfora la nit i enllaça tres vides diferents; la bala que segella l’amistat incorruptible entre els dos amants que estimen la mateixa dona (Liberty Valance); la tendresa dels lladres de Rufufú; la mare que a trenc d’alba s’acomiada per darrera vegada del seu fill (Els raïms de la ira); l’exèrcit invisible i letal de La patrulla perduda; un jo innocent que és la prolongació de l’espectador del Grand Café de París que, com aquella nit del 28 de desembre de 1895, encara tem que el tren surti de la pantalla.

Abans de tornar a pujar al tren, en Juan té ganes d’estirar les cames i passejar una estona pels carrers cèntrics de la ciutat. Demanen el compte.

7

En Juan saluda uns vells coneguts. L’Èric s’ha reconciliat amb el món. En aquests moments és tot un director de cinema que malda per obrir-se pas enmig de les jungles del setè art. En Juan li ha dit que intentaria procurar-li contactes amb dos directors que són amics seus, perquè el convidin a algun festival i pugui exhibir la seva obra. «De passada —ha afegit— tindrem l’oportunitat de tornar-nos a veure». Aquella perspectiva, que en condicions normals hauria d’haver afalagat l’Èric, l’ha ensorrat. Inflant aquella trifulga colossal, s’obliga a fugir més i més, sense descans. I les mateixes possibilitats de tornar-se a reunir amb l’amic se li giraran en contra i faran que hagi d’allunyar-se’n. S’adona que li ha passat el mateix que als protagonistes de l’Imperi de la passió (un home i una dona que són amants, arravatats per l’afany de viure junts i compartir totes les hores de cada dia, decideixen assassinar el marit de la dona, el carreter Sashimuro. Un cop han comès el crim i han fet desaparèixer el cadàver al fons d’un pou abandonat, adverteixen que, sense saber-ho, s’han estat parant una trampa: a partir de llavors han de viure separats i no poden veure’s perquè no recaiguin sobre ells les terribles sospites que entre els vilatans ha suscitat la desaparició sobtada del vell carreter).

Ha mentit. Tant que, paradoxalment, en aquells moments de la trobada l’única manera de corregir i atenuar el grau de desviació passa per continuar mentint més i més. Està desdinerat, sense ofici, sense haver materialitzat ni un dels projectes cinematogràfics que li ronden pel cap, vivint de la migrada paga que la seva mare li lliura cada final de mes i de les assignacions que rep per fer feinetes puntuals en un magatzem de recanvis d’automòbil. Té por que el seu futur només estigui fet de més pretensions de futur. Ha començat la casa per la teulada. Té tots els tics d’esnobisme que afecten a tantíssims dels grans directors de cinema però li falta la substància artística i la consistència moral per prodigar-los. Sota els seus peus, no hi ha obra; però, en canvi, ha cuidat fins a l’últim detall totes les extravagàncies que el faran cèlebre. Ha decidit que el gran públic, en un aiguabarreig de sentiments, abominarà i admirarà la seva personalitat cruel, el valor sublim de la seva força autodestructiva (molt secretament ell haurà imitat Stanley Kubrick, que després de rodar Por i desig va esdevenir botxí d’ell mateix en robar i cremar totes les còpies del film perquè considerava que aquella pel·lícula no tenia prou qualitat). La crítica li reconeixerà una implicació malaltissa i obsessiva en cadascun dels seus projectes (ell serà com Francis Ford Coppola que, durant el rodatge d’Apocalipse Now va conèixer l’última frontera de la Raó i va estar a punt de sucumbir a la bogeria).

Una lenta i contumaç tristesa l’envaeix. Sap que només un retop d’interseccions casuals, allò que tècnicament s’anomena un miracle, pot redreçar la seva vida. Però no defalleix. També un rellotge aturat encerta cada dia dues vegades l’hora. Ni desestima les enormes possibilitats de la casualitat com a forjadora d’un nou cànon cinematogràfic. Confia a ser l’agraciat d’un dels girs capriciosos amb què sovint la història ens sorprèn. I que l’èxit surti a capturar-lo com ja va sortir a encalçar Jean Luc Godard (segons una versió oficiosa, la primera còpia del film Al final de l’escapada era massa extensa per ser exhibida i Godard, tisores en mà, malalt i poc pacient, va retallar a tort i a dret sense cap altre criteri que el que concedeix el fet de no tenir criteri. La casualitat i la malaptesa, doncs, haurien capgirat el llenguatge cinematogràfic, aportant una tècnica revolucionària en la successió de plans). Mentre veu en Juan que retorna cap a taula, l’Èric es convenç que, amb trenta-vuit anys, ja li ha arribat l’hora d’encendre un ciri al diable i explotar la ignorància precisa per triomfar en virtut d’un salvatgisme redemptor.

Ha tornat la llum. L’Èric abaixa instintivament el cap, atemorit d’haver de mirar en Juan als ulls. (Té la impressió que, com a Dotze homes sense pietat, el tribunal, que vol enllestir la seva feina aviat i marxar cap a casa, està a punt de jutjar-lo i condemnar-lo). Li hauria agradat sortir a camp obert i presentar-se tal com és, com un home sense atributs. Però sap que no posseeix el punt de lucidesa dels presoners d’El forat (que per evadir-se de la presó on estan tancats excaven un túnel a la base de la cel·la. Quan en plena nit esberlen les rajoles amb els barrots de ferro que han arrencat dels llits, fan una fressa tan eixordadora que desperten tots els reclusos de la penitenciaria. La resta de presoners comença a protestar indignada perquè no pot dormir. Però els guardians de la presó amb prou feines s’immuten i continuen la partida de cartes: seria tan evident, tan públic i ostentós que algú intenta escapar-se de la presó foradant el sòl d’una cel·la que, de seguida, descarten que cap pres hagi volgut immolar-se amb un intent d’evasió tan notori i irracional. I acaben atribuint els sorolls a alguna brega entre reclusos). L’Èric recorda les paraules d’un dels presoners: «Continueu picant. No pareu. L’evidència ens salvarà». L’Èric no persegueix una purificació ni l’acte desesperat de sincerar-se; només anhela no haver de continuar fugint i que l’evidència que és un fracassat el comenci a salvar de ser un fracassat. Està a punt de confessar-se quan en Juan li diu:

—Em tranquil·litza saber que estàs bé. Sempre he pensat que, pel teu caràcter, ho tindries difícil… per situar-te socialment, en el pla personal… Eres tan diferent de tots els altres… Em fa l’efecte que els únics que t’enteníem i copsàvem la teva espurna de geni érem l’hermano Pere i jo.

I lliurant-li un sobre amb un taló de diners a dins, afegeix:

—Fes el favor de deixar-me contribuir en el teu art.

L’Èric, sense saber què dir, agafa el sobre. A partir d’ara té l’obligació, l’ordre autoritària, de no decebre el seu amic.

8

Malgrat que comença a roinejar i fa fred, es queden a fora, asseguts en un banc de l’andana. El cel és molt baix, d’un color de plom. Es fa fosc prematurament. Comença a ploure amb més intensitat i han d’entrar a la sala d’espera. Estan sols. Ja no tenen res més per dir-se; només la formalitat els priva d’acomiadar-se en aquell punt de la trobada. Contemplen la renglera de plàtans, el sostre alt de la factoria, la màquina d’imprimir bitllets, les llums del quadre de comandament, els mànecs de les agulles de les vies. El soroll sincopat del rellotge es compassa amb el ronc del factor, que dorm en una butaca. Tot convida al repòs: el desmai de les banderoles alineades en una paret, la gorra del cap d’estació penjant d’un clau, el so de fregit de l’emissora, els rams de pluja batuts pel vent, el llagrimeig de les gotes d’aigua contra els vidres.

9

Aclaparat per aquell silenci, l’Èric pensa que, de fet, es podria dissenyar el guió d’una pel·lícula multigeneracional, tan dilatada o breu com la mateixa història universal. Sap que aquelles dues hores al costat d’en Juan es prolongaran amb una pluja d’absències i anys continuats. S’allargaran amb noves mentides que, ignorant-les, els carters i els trens correu trametran, perdran o, tot equivocant-se d’adreça, lliuraran a un altre destinatari, que desconcertat no donarà més importància a aquell aplec d’explicacions estrafolàries.

L’Èric es lamenta de no haver copiat Andy Warhol i de no haver incorporat el quietògraf per filmar aquella espera cansada i quasi acomplerta (Warhol a The Empire State Building va filmar a temps real i en pla fix, des del pis 44 de l’edifici Time-Life, una mateixa escena durant vuit hores seguides). L’Èric creu que una de les poques virtuts de l’art és la de permetre la confusió. I que si ell hagués tingut la previsió de filmar en pla fix aquella espera, podria haver-la prolongat des de la reiteració. I exiliar-se (com Bill Murray a Atrapat en el temps) en una presó feta d’hores, sabent que en un sentit fort la vida és a fora. Si hagués filmat aquella espera, podria haver-la habitat, arrossegant la vida cap al cinema. En els dies que vindrien, tancat a la seva cambra, hauria pogut engegar el projector i, agafant una cadira, s’hauria assegut al costat de les imatges d’aquells dos homes que ja no es volen dir res més perquè tenen por de malmetre-ho tot.

El factor treu el cap per la finestreta i els diu que han sorgit problemes amb la catenària i que es preveu que necessitaran tota la nit per reparar-la. Mentrestant el tràfic ferroviari quedarà aturat. L’Èric s’estremeix. Perquè sap que la llargada d’un film condiciona de soca-rel l’argument. I obliga a definir molt més els caràcters, els guions, els diàlegs, les seqüències, les vicissituds, l’ombra trèmula dels actors.

SALVAR EL CENS

Quan l’Eudald, assegut en una de les cadires que feien rotllana al voltant de l’estufa del casino, vociferava amb veu d’aiguardent allò d’«hem de salvar el cens», tothom, des del sentit translatici que regia la major part de les converses d’aquells dies, creia que l’entenia. Però en realitat ningú no coneixia l’abast de les seves paraules.

Ja d’infant, quan el seu pare encara utilitzava l’àbac per ensenyar-li a fer càlculs aritmètics, l’Eudald va ser conscient que la seva inclinació natural pel detall l’ajudaria a excel·lir en alguna professió relacionada amb el control, la supervisió i l’inventari. Avorria les abstraccions. S’aplicava i aplicava a tothom la generalització de Nabokov: «Totes les generalitzacions amaguen molta mediocritat». I en el curs de la conversa només se sentia implicat si l’objecte de discussió se cenyia a concrecions tangibles, si els comentaris se centraven en la dissecció de dades minúscules que disgreguessin la realitat com si existís —com deia que deia Shakespeare— «un univers estructurat on a cada cosa li pertoca un lloc». Per a ell la realitat era un gran magma que la intel·ligència humana havia d’exfoliar en làmines cada cop més diminutes perquè, finalment, quedés consignada en taules classificadores que ajudessin a comprendre el gran entramat de l’univers.

En el seu cas, la flaca de compendiar-ho tot no era només una facultat sinó una obligació, l’únic sistema de què disposava per atrapar els fenòmens. Tots els perfils del seu caràcter, les seves fílies i fòbies, depenien d’aquesta obsessió pel minimalisme. Així, a les tertúlies literàries del Casino, es parlés del que es parlés, formava part de la rutina del programa haver d’escoltar la seva perorata abrandada en defensa de la capacitat de Flaubert i Víctor Hugo per «penetrar amb percepció prodigiosa en els intersticis de la realitat». Mentre descabdellava els tres arguments de sempre, els contertulis més veterans aprofitaven per estirar les cames, demanar una beguda, o anar als lavabos. Enmig d’aquell enrenou despuntava la veu de l’Eudald, que no s’adonava del tedi que produïa la seva digressió preciosista, de sobres coneguda per tots. Amb la mirada concentrada en el terra, ell no estalviava detalls a l’hora d’explicar com, a Madame Bovary, arran de la descripció de la gorra de Charles Bovary, «podem descobrir-hi no tan sols els ossos de l’ànima d’aquest calçasses sense aspiracions, sinó el retaule complet d’una època, el fust que sosté i justifica un univers de passions i privacions burgeses. I tot a partir d’una simple gorra». Amb un gavadal de detalls exuberants rememorava Salambó, una novel·la en què, segons deia, «cada alteració anuncia el gust per una nova alteració». I mentre descrivia els ornaments de la reina de Saba, s’immergia en una sumptuositat de detalls tan intensa que semblava que estigués aspirant del record d’aquelles pàgines la mateixa fragància que exhalava la reina al seu pas. Cal dir que la primera vegada que algú escoltava aquell discurs envolvent, podia imaginar-se la suggestió de les túniques balderes de la reina i enlluernar-se amb els reflexos i centelleigs de les seves joies. Amb ardor, cridant, sense desenganxar la mirada del terra, l’Eudald es preguntava per quina raó i en nom de quina estètica decadent havia desaparegut aquella estirp d’escriptors que, com Flaubert a Bouvart et Pécuchet, eren prou valents per no estalviar l’explicació d’un fet tan elemental com ara que «la roba d’un estenedor penja en vertical, un cop subjectada amb una pinça de fusta a una corda tesa». Després de dir això, havia arribat l’hora de comentar profusament la pintura minimalista L’arxiduc Leopold Guillem a la seva galeria de pintor, de David Terrier, un quadre que conté molts quadres, una composició feta de múltiples composicions (l’arxiduc ha obert la porta del taller de pintura i la seva mirada lànguida es perd entre un bosc d’il·lustracions detallistes).

A mitja tarda, quan sortia del casino després de beure el conyac d’havent dinat, feia cap a l’església on se’l podia observar palplantat davant dels vitralls de les parets de l’absis. De tant en tant es torçava cap enrere i guaitava el tornassol de colors que s’estampava sobre el marbre, imprimint-hi noves formes, mudables i fugisseres a mesura que la intensitat de la llum augmentava o decreixia. Li agradava cosir i, amb fil de seda i or, havia recamat els vestits dels reis d’Orient que participaven en la cavalcada de la ciutat. Per Setmana Santa fistonava les immediacions de la plaça de l’església, formant un gran calidoscopi vegetal de cercles, semicercles i línies arquejades que al seu interior contenien altres cercles, semicercles i línies arquejades que es distingien per la diferent mida o color del fullatge. Per a ell un mot com Grècia representava un univers, una paraula imprecisa per concebre els intricats avatars dels múltiples imperis d’un imperi; l’expressió Revolució francesa no era res més que una comoditat de la ignorància; el mot nu d’Egipte amb prou feines li suggeria res. Quin espectacle observar-lo mentre escrivia, lentament, com si acomplís un estrany ritual de veneració de la pulcritud i l’ordre. Caplletres ornamentals, allargassades, lleugerament decantades cap a la dreta, sempre guardant una distància harmònica, component una pàgina que, independentment dels continguts, ja per si sola era un espectacle visual.

A l’Eudald, però, li costava argumentar, mantenir el tremp del diàleg i avenir-se a les ondulacions o els canvis trepidants propis de la conversa. Ell exigia grans camps d’explanació, més propers al recorregut rectilini i expansiu del monòleg que a la versatilitat de la discussió compartida. Tots els que el vam conèixer sabíem que la seva forma de raonar es reduïa a un devessall d’informació estadística. Aquest estil de fer, segons el meu parer, retallava la seva intel·ligència: desconeixia el pes de la moral i en el punt de discutir sobre la naturalesa ètica d’un afer humà només era capaç d’apel·lar a la legalitat, ja que únicament se sentia còmode enumerant la xarxa de lleis que tipifica les accions humanes.

Per tota aquesta manera de ser, durant aquells dies en què cada cop eren més intensos els rumors que el ministeri suprimiria la línia del ferrocarril, a l’Eudald se li feia impossible concebre la desaparició del cens del municipi. Al mateix temps li resultava extremament fàcil imaginar la disgregació de les coses concretes, afigurar-se que hauria de classificar el nom dels veïns que abandonarien el poble, catalogar els desperfectes de les cases abandonades, fer un compendi de les absències. L’Eudald temia que si s’iniciava la gran diàspora, es veuria condemnat a dur una activitat febril i inaprehensible. No podria ni aclucar els ulls perquè cada llambregada de reminiscència desencadenaria l’aparició estratificada de totes les ciutats d’aquella petita ciutat. L’evocació d’un sol nom arrossegaria l’enumeració de tot un llinatge; un moment qualsevol precipitaria tota una època. Ell es transformaria en una mena de patriarca ignorat, al qual li tocaria conservar des del fons de les seves nits un ordre impossible. Si fins els morts estaven comptabilitzats en qualsevol dels seus recomptes diaris, no volia ni imaginar què significaria classificar els habitants de la ciutat emigrada de la ciutat. Serien un fragment escindit, un estrany sentiment de pertinença sòlidament fonamentat en la pèrdua.

Feia quaranta anys que, després de guanyar una plaça pública com a secretari d’ajuntament, l’Eudald s’havia establert a la ciutat. L’havia escollida sense amb prou feines saber-la situar en el mapa, només atenint-se al cens: vuit mil habitants. Tenia la convicció ferma que vuit mil persones arraïmades procuren totes les principals afeccions humanes: actes atroços, actes sublims, i actes sublims i atroços. La primera visió de la ciutat la va tenir des de dalt la carena. Les cases arrenglerades, les parets de l’antiga muralla mig derruïdes, les feixes de vinya que s’esglaonaven en un intent de governar el pendent…, tot un món que ell encara havia de xifrar. Des de lluny el va excitar una dèria, que ell va equiparar al neguit que devien experimentar els antics conqueridors abans d’abraonar-se sobre les ciutats que pretenien dominar. Va prendre possessió del càrrec i va estudiar el cens amb passió, amb un deteniment malaltís. I al cap de cinc mesos ja va poder començar a dormir en pau amb ell mateix, segur d’aquella àlgebra que li permetia identificar qualsevol habitant pels seus cognoms, pel carrer o mas on vivia, per la seva professió, per la matrícula de la seva moto, pels plets que tenia arxivats… El cens ja començava a ser un solatge en la seva ment i, a partir de llavors, qualsevol modificació seria catalogada amb prestesa: la pèrdua d’un patrimoni, la variació d’un valor cadastral o una mort només l’obligarien a una lleu reestructuració.

A l’Eudald, quan es va estendre el rumor que anul·larien la línia de trens, només li faltaven quatre anys per jubilar-se. Les bases de dades dels ordinadors que li havien instal·lat a l’ajuntament li semblaven redundants, prescindibles. Potser mai ningú no va arribar a comprendre que, més enllà d’aquest imperatiu de consignar la realitat, en ell no hi havia res de propi, cap moment de creació original, cap intervenció activa sobre el món. Fins i tot parlava manllevant els mots als altres. Se m’objectarà que aquest fenomen és comú a tothom. Però la diferència radicava en el fet que l’Eudald era un dels pocs mortals conscient dels préstecs lingüístics que contreia, capaç d’identificar les fonts d’on estirava les paraules. Podia trufar les converses amb versos que havia après sense voluntat d’aprendre’ls; podia recitar amb tanta fidelitat i destresa que el diàleg, fet de citacions encadenades, s’apareixia com autènticament viu.

Pot arribar un punt en què l’obsessió sigui més important que l’objecte susceptible d’obsessió (aquesta afirmació no hauria de suscitar estranyesa: molts llibertaris han considerat prioritària la seva acció de salvar el món que la salvació efectiva del món). L’Eudald volia salvar el cens. I els altres, durant aquells dies, tan lliurats a traficar amb metàfores, no vam comprendre que volia salvar el cens. El cens, ni més ni menys.

EL CANSAMENT DE DÉU

L’antiga telefonista alça els ulls i s’adona que el xiulet del tren, l’acabament del disc i la lectura del diàleg final que tanca el llibre s’han esdevingut al mateix temps. Asseguda darrere la finestra observa com la corrua de nens persegueix la Laia. La seva cabellera, desfeta, subjectada amb una diadema d’un blanc embrutat, balanceja somoguda pels girs bruscos i el trot frenètic. Tan aviat corre davant dels nens i els va a l’encontre, com al darrere, encalçant-los mentre deixa anar un alarit que penetra el silenci de la plaça i fa aixecar l’estol d’ocells que s’havia arrecerat a les branques dels xiprers del vell cementiri. L’antiga telefonista contempla el canemàs d’infants que, com el núvol d’estornells al cel, adopta les formes més volubles, sempre segons el caprici canviant de la Laia. La mainada no se’n riu, d’ella, per rabejar-se en la seva desgràcia, sinó sucumbint a un hàbit que les generacions d’infants es lleguen les unes a les altres sense ser-ne conscients. La gent gran no la mira amb una commiseració enverinada, sinó com un testimoni del fons tràgic que pot amagar la bellesa. I l’antiga telefonista recorda que ja no vol recordar el dia en què la Laia, poc després de complir els quatre anys, va arribar a la ciutat. Ni vol recordar que aquella criatura s’havia instal·lat amb el seu pare, un home vidu, en el modest habitatge de sota l’oficina de telèfons. Ni que el primer dia tots dos havien pujat a presentar-se. Ni que els millors anys de la seva pròpia vida són aquells que van passar sense transferir cap consciència del pas del temps: amb la Laia asseguda a la seva falda, fent els deures de l’escola mentre esperaven que el pare acabés el torn de les vuit de la tarda a la fàbrica i la vingués a recollir; en aquelles hores en què ordenaven i desordenaven l’immens garbuix de fils escampats damunt la taula de telefonia, i teixien i desteixien les teles tortuoses que les veus dels habitants de la ciutat estampaven en la pissarra invisible de l’aire. Ni vol recordar que la va acollir com una filla quan el seu pare es va morir. Ni vol recordar la claredat lluminosa del cel d’aquell llunyà matí de final de setembre, en què va fer el cor fort i es va acomiadar de la Laia. Ni vol recordar que, tot i haver-la estripat i cremat, no pot deixar de rellegir en la seva ment traïdora aquella carta que la Laia li va enviar tot just després d’haver arribat a París: des del taxi estant que em duia a l’estació, a través del petit espai que quedava lliure entre les maletes, vaig mirar cap enrere, cap a casa, cap a la finestra que dóna al balcó de la sala de telefonia, convençuda que darrere els vidres, velada per les cortines, hi eres tu. Jo sabia que no havies volgut sortir a acomiadar-me per no allargar més aquell adéu. Em vas ensenyar a ser forta. Encara podia veure el campanar de torre quadrada, amb els seus sis pisos de finestres geminades, quan vaig proclamar solemnement per a mi mateixa: «Així que hagi acabat la carrera, tornaré aquí, per viure ben a prop teu. No voldria res millor per a nosaltres dues». No vol recordar que des d’aquelles paraules de ferro han transcorregut vint-i-set anys. No vol recordar que catorze anys després d’haver-se instal·lat a París, la Laia encara li escrivia dient-li que enyorava el remoreig de la neu quan es desglaça, les tempestes violentes, el so apartat de les esquelles dels ramats, la llar de foc, les lloses de pissarra que cobreixen les teulades, la seva veu a dintre de les rondalles, el porxo de l’església, els carrers empedrats i el cementiri amb els seus morts enterrats arran de terra. No vol recordar que el dia que complia els seixanta-cinc anys va obrir la porta del menjador de casa seva i es va trobar un enorme ram de flors amb la inscripció: Perquè, encara que no ho has volgut reconèixer mai, sempre he sabut que aquell dia hi eres, darrere la finestra. Per molts anys. Ni vol recordar que després de llegir la nota es va girar enrere i es van fondre en una abraçada intensa. No vol recordar el dia en què li van trucar des de París i ella va haver d’anar a buscar algú a corre cuita que sabés francès; i tot per assabentar-se que la Laia tenia una septicèmia i estava ingressada a la unitat de vigilància intensiva d’un hospital. No volia recordar el dia en què la Laia va arribar a l’estació de la ciutat, acompanyada de dos funcionaris que es van esforçar a descarregar del vagó les maletes i un bagul ple de cartells i il·lustracions. Ni vol recordar l’exposició de l’obra cartellística de la Laia, que es va celebrar a la sala municipal d’art, entre la remor dels compradors que adquirien aquells gravats i les passes distretes i espectrals d’una artista que es passejava enmig de les seves creacions presa d’una mirada cap endintre, aliena a tots els vells sentits de les seves mans. No vol recordar les cíniques interpretacions d’alguns marxants que provaven de trobar rastres profètics de la bojor de l’artista ocults en la textura d’aquells dibuixos. No vol recordar. Perquè sap que el tènue atribut que separa el somni de la bogeria és només el retorn. Llostreja. Aviat serà hora de fer-la tornar entrar a casa. L’antiga telefonista mira el cel i invoca els elements. I pateix per l’omnipotència de Déu. D’un déu que contempla i viu i preveu i rememora d’un sol cop tota la història i l’extinció i la resurrecció de l’extinció de la història. D’un déu cansat de percebre com, entre milions de trilions de trilions d’altres foteses, una antiga telefonista alça els ulls per advertir que el xiulet del tren, l’acabament del disc i la lectura del diàleg final que tanca el llibre s’han donat al mateix temps.

LES ILLES DE L’OBLIT

Cada tarda i a la mateixa hora aquell home de silueta encorbada i prima entrava a la llibreria. Distret, sense prestar atenció als clients que es creuaven davant seu, i amb la mirada sempre clavada en l’última barrera física de la seva visió, iniciava la recerca impacient del llibreter. Semblava posseït per una ordre inajornable, dominat per una ànsia de cor que tenia un preu més alt que la vida mateixa. Quan localitzava el llibreter l’apunyegava suaument per l’esquena o feia lliscar la mà per entre els cossos dels clients que s’havien acopat al seu voltant i, estirant-li la bata amb insistència, li demanava el llibre L’illa del tresor. Com sempre que això s’esdevenia, el llibreter deixava tot el que estava fent, s’acostava a una columna d’exemplars de L’illa del tresor i li’n lliurava un. L’home, afectat d’un tremolós moviment de mans, l’acollia amb una barreja d’il·lusió i dubte expressada en el rostre. Sovint, tot i que ja l’havien despatxat i havia pagat, es quedava quiet durant força estona en algun racó de la llibreria. De lluny semblava una figura immòbil fugada d’un conjunt escultòric, amb prou feines vivificada per un lleu parpelleig, una respiració lenta i el moviment oscil·lant de la bossa de plàstic a l’interior de la qual havia introduït el llibre. No abandonava aquell estat de semicatatònia fins que un rampell tornava a concedir-li alè; de sobte, començava a increpar els clients acusant-los d’haver-li passat al davant sense respectar el torn d’arribada. Abans que comparegués el llibreter per asserenar els ànims, alguns compradors s’escarrassaven, debades, a fer-li entendre que ja havia adquirit el llibre i que el tenia just a dins de la bossa de plàstic. Quan li assenyalaven, ell el premia contra el seu pit, com si es defensés d’un robatori imminent. Ofès, cridant, exigia la presència del llibreter, a qui tot seguit reclamava que ell es mereixia la seva consideració «encara que jo no hi acostumi a comprar sovint, aquí, en aquesta llibreria». Llavors, més assossegat, tornava a demanar-li L’illa del tresor. I el llibreter, sense discutir, li’n lliurava un altre exemplar. L’home el fullejava amb la mateixa força compulsiva que abans i, després de deixar anar un sospir, exclamava:

—Ah, no sé si m’agradarà! A la meva edat em fa por llegir coses noves!

Hi havia dies que abandonava el local amb tres i quatre exemplars de L’illa del tresor dins de la seva bossa de plàstic que, de tan malmesa, encara s’estripava una mica més.

Aquell home, des de la seva modesta inconsciència, havia posat al descobert les fissures del concepte repetició. La seva biblioteca particular, abarrotada de milers de llibres amb un títol idèntic, era de fet una biblioteca que contenia una gran diversitat d’obres. D’obres que a pesar de lluir el mateix títol en els seus lloms, L’illa del tresor, i que a pesar de relatar la mateixa història amb les mateixes paraules, eren íntimament diferents perquè havien estat comprades, llegides i viscudes en temps profusament distints.

L’home de l’illa del tresor, que era l’àlies amb què la proverbial saviesa de la ciutadania l’havia batejat, patia una mena d’amnèsia des que el van operar per disminuir els embats de l’epilèpsia. I només conservava un fràgil fil de consciència que li permetia distingir el rostre de la seva esposa, identificar unes poques dates i viatjar per tot l’univers: el recorregut de casa seva a la llibreria i de la llibreria a casa seva. Cada tarda, pels volts de les quatre, l’envestia una força abassegadora que, sense possibilitat de renúncia, l’obligava a encaminar-se a La Universal a comprar el llibre L’illa del tresor. Les primeres vegades que va manifestar aquesta pulsió ingovernable, tant els seus fills com la seva dona van intentar fer-li entendre que aquell llibre que estava a punt de comprar i llegir, ja l’havia comprat i llegit just el dia abans (i també moltes altres vegades). Tots els esforços van resultar inútils. La raó havia començat a abandonar-lo i l’assistia una petita elucidació intermitent i deformant. Oblidava que ell era qui era, parlava d’ell mateix però en tercera persona, se saludava davant dels miralls, i el lapse d’unes poques hores constituïa tota la seva tradició.

La lectura constant de L’illa del tresor li desencadenava sempre les mateixes emocions: maleïa el tarannà perdulari de John Silver i lamentava que un home tan capaç d’honor i amistat malbaratés la seva intel·ligència per un grapat de doblons d’or; patia pels perills que assetjaven Jim Hawkins i el cor li glatia a l’inrevés quan el pirata es disposava a agafar una poma del fons del bocoi des d’on Jim, amagat, havia pogut escoltar tots els plans de sedició que ordien els corsaris; feia l’acció de disparar amb el mosquet a través de les espitlleres de la palissada que els lleials havien construït per aturar l’atac dels que combatien sota la bandera negra amb la calavera i les dues tíbies creuades; s’inventava una música per taral·lejar la cançó dels pirates («Quinze homes damunt el cofre del mort/ ho, ho, ho, i una ampolla de rom/ El rom i el diable han acabat amb els altres,/ ho, ho, ho, i una ampolla de rom.»); amb veu imperativa condemnava els amotinats a passar per la quilla o a fer-los caminar per damunt del tauló perquè l’oceà els engolís; feia el gest d’hissar les veles i orientar-les cap a sobrevent; i rumiava càbales sobre la possible situació del tresor de Flint, marcant sempre una creu ben grossa en forma d’aspa damunt del turó dels Dos Pics.

Tan bon punt acabava de llegir L’illa del tresor irradiava, aclofat a la seva butaca de braços, una sensació de beatitud i cansament, la llangor malenconiosa que exhibeixen els soldats que tornen, més savis però també més tristos, d’una expedició esgotadora. L’endemà es llevava —sense saber-ho— travat a la força d’un oblit restaurador. Pels volts de les quatre de la tarda cediria de nou a l’impuls irreprensible d’encaminar-se a La Universal a comprar un llibre que, si la memòria no el traïa, es titulava L’illa del tresor.

La curiositat per imaginar l’arquitectura del seu món ens provocava vertigen. Eren iguals, cadascuna de les seculars lectures d’aquell llibre? I si, des de la seva solitud central, aquell home hagués descobert una multiplicitat de llibres dins d’aquell llibre? I si hagués trepitjat nous territoris que només poguessin ser conquerits després de persistir infatigablement en la reiterada lectura d’una mateixa obra? Ell, millor que ningú, podia encarnar el fons contumaç de les paraules de Flaubert: «Ah, que savis que seríem si haguéssim llegit bé dos o tres llibres!».

Ell havia après a llegir amb aquell llibre. La seva dona, esmentant el testimoni de la seva sogra, xifrava en unes mil les vegades que de petit, abans de complir dotze anys, havia llegit L’illa del tresor. Nosaltres, equivocadament, concloíem que a l’edat de dotze anys aquell nen ja havia acomplert un dels recorreguts més perversos de l’experiència lectora: haver llegit l’obra definitiva, el llibre irretocable, d’un principi de suficiència absolut; i, doncs, amb la lectura de L’illa del tresor s’havia privat del torbament desenfrenat que li hauria provocat llegir molt més tard L’illa del tresor. Sospitàvem i declaràvem que aquell nen s’havia vacunat contra tota futura emoció literària, ja que havia quedat tan encegat pel fulgor d’aquella bellesa primigènia que, a partir de llavors, la resta d’obres literàries li semblaria una modulació de la decadència, pura lletra dessagnada. Que poc que ens imaginàvem que el dolor d’haver llegit prematurament L’illa del tresor s’acabaria mitigant amb l’elixir d’una nova lectura d’aquella obra! Que poc que ens imaginàvem que la seva obsessió per llegir i rellegir aquella obra des d’una virginitat completa acabaria forjant la complexa etiologia del seu mal, una malaltia intel·ligent que li permetria oblidar per tornar a fruir.

Tant els seus pares com els mestres s’havien preocupat per l’encaterinament que l’infant mostrava per aquella obra. Però, durant els primers anys d’aprenentatge, totes les mostres de preocupació es dissolien en el reconeixement graciós d’una excentricitat, d’un caprici d’adolescent que bé hauria de remetre amb el pas del temps i l’arribada de la maduresa. El primer intent d’alliberar-lo el va dur a terme la seva mare. El nen estava passant unes fortes angines i se l’havia de vigilar perquè no li pugés la febre. En una de les rondes nocturnes, la mare va entrar a l’habitació per posar-li el termòmetre. El va trobar adormit, amb els cabells amarats de suor enganxats a la porpra del front. A les mans, amb lassitud, hi sostenia el llibre, rebregat, recosit, esparracat, tacat, i tallat amb el mocador que havia deixat entremig de les pàgines a manera de punt de lectura. La mare va pensar que aquella era una oportunitat d’or per amagar el llibre i així provocar que el buit que deixaria aquella lectura obligués el nen a interessar-se per algun altre llibre. Sense despertar-lo, va col·locar-li el termòmetre i li va estirar el llibre. Mentre esperava que el mercuri pugés, es va asseure en una cadira i, amb afany detectivesc, va començar a llegir. En cada fragment provava de localitzar el poder fetiller d’aquelles lletres, dominada únicament per l’afany d’entendre el per què d’aquell segrest. Al cap d’uns cinc minuts d’haver encetat la lectura, la veu del nen la va fer revenir. Ella es va aixecar de la cadira, maleint-se per haver-se distret amb l’absurda història d’aquell vailet que troba un mapa antic a l’estança d’un hoste que ha mort. Va anar reculant amb passes lentes fins a la porta de l’habitació, la va obrir i va dir al nen que li prenia el llibre per sempre; que s’havia acabat, allò d’anar tot el dia amunt i avall amb aquell llibre fastigós i estrossat a les mans; que volia que comencés a llegir altres coses, com feien els seus germans i tots els altres nens del món. El nen, dominat per la còlera, va plorar i rebequejar tota la nit entre onades de febre, fins que, cap a l’alba, extasiat pel desgast d’energia i desencoratjat en comprovar que la mare no cedia a les seves imprecacions de tornar-li el llibre, va decidir consolar-se recitant de memòria, calmosament i lenta, els paràgrafs del primer capítol del llibre. Tot per estupefacció de la mare, que amagada darrere la porta de l’habitació, amb L’illa del tresor a les mans, va poder acoblar la veu del nen amb la lectura compassada d’aquelles lletres: «Em dic Jim. El magistrat Trelawney, el doctor Livesey i els altres cavallers m’han demanat que escrigui tots els esdeveniments que ens van succeir a l’Illa del Tresor, des del començament fins al final sense deixar-me res, llevat de la situació de l’illa, ja que el tresor encara hi és…». La febre li havia pujat molt. Quan va venir el metge, la mare, per distreure’l del pessic de la injecció, li va retornar el llibre.

—M’has fet perdre el punt, hauré de tornar a començar pel començament —va exclamar el nen, amb una mirada brillant i vidriosa però plena de complaença.

El deteriorament de les facultats mentals de l’home de l’illa del tresor va ser progressiu i tan insolentment pausat perquè ell mateix s’adonés d’aquell declivi incessant. Durant el darrer any de la seva vida, hi havia dies en què mentre llegia oblidava la part anterior de la novel·la i havia de recomençar la lectura per poder ajuntar el reguitzell de peces perdudes que dansaven en el seu cap. Conservava el punt de lucidesa necessària per advertir que, per primera vegada, aquell llibre es fonia entre les seves mans. Va acabar que amb prou feines sabia llegir. I alguns dies va acariciar el propòsit homèric d’aprendre a llegir durant el matí per poder llegir a la tarda una obra titulada L’illa del tresor. En la fase terminal de la seva malaltia, es va apagar amb placidesa, potser oblidant que oblidava, potser sotmetent-se a l’acabament lluminós d’imaginar una immortalitat feta d’infinites lectures de L’illa del tresor. Dues hores abans d’expirar li van sentir pronunciar el nom de Jim.

Va morir assegut a la seva butaca de braços, enmig del silenci greu i esponjós que imposa la vastitud d’una biblioteca amb quatre mil exemplars de la mateixa obra arrenglerats a les seves prestatgeries. Un epitafi corona la seva làpida: «Que jo pugui, però, dormir el somni etern amb tots els meus pirates/ A la tomba on ells i les seves obres descansen».

HIPERMNÈSIA

Escric aquestes primeres sis línies després d’haver redactat totes les altres. I per tant, ara ja sé que estic obligada a fer el mateix que Blaise Pascal a la introducció de Les provincials. He de començar demanant disculpes, als lectors i als membres del Taller d’història local, per la inadmissible llargària d’aquestes memòries: ho sento, no n’he sabut més, no he pogut abreujar-les.

El meu pare, Salvador Vendrell Armengou, va ser el primogènit d’una família de set germans. Segons el testimoni punyent de l’àvia, tot feia pensar que el pare estava cridat a ser una espècie d’hereu-escampa. Però la mort prematura de l’avi, Salvador Vendrell Pinsach, va estroncar de soca-rel la vida liberal i dissipada que el pare, allunyat de la brida de la família, menava a pleret en una pensió de Barcelona, ciutat on s’havia instal·lat des de feia quatre anys per estudiar la carrera de Dret.

Corria el febrer de l’any trenta-cinc, doncs, quan el pare, a contracor, es va haver de fer càrrec de l’administració del mas. «Déu tanca una porta i obre un porticó», exclamava l’àvia per donar fe del canvi sobtat que des de llavors s’havia obrat en el pare, ja que les noves responsabilitats li van fer néixer un seny insospitat fins aleshores. Amb vint-i-un anys s’havia convertit en l’hereu del Mas Abellà i de totes les propietats, que per aquella època eren nombroses: tres cases de pagès (que tenien arrendades), cent vessanes de terreny de cultiu (quaranta de les quals les tenien llogades als masovers), cent hectàrees de camps de pastura (on els mossos engegaven les vaques i cabres perquè hi brostegessin), la Crosa (de la qual encara fins fa ben poc es van fer extraccions de pedra tosca per embellir les platabandes dels jardins públics d’aquesta ciutat), les feixes que s’esglaonen a la part oest de la muntanya de Rocacorba, i les dues carenes que envolten l’altiplà.

La formació universitària del pare va pesar sobre ell com una llosa. Ser una persona instruïda el va convertir en el centre de moltes desconfiances, fins i tot entre alguns membres de la nostra mateixa família. Per aquest motiu, al mas, en aquells dies tan reculats en què va esclatar la guerra civil, tothom va considerar que el pare mantenia ben vives les seves dèries estrambòtiques quan, amb l’oposició aïrada de la seva mare i de tots els germans, va començar vulguis o no vulguis a construir un amagatall sota una ala del sòl de la casa. Havia ordenat que tothom ho mantingués en secret. I escarbotant la roca viva sobre la qual s’assenta la planta de l’edifici, una placa calcària que s’estén fins a la vora de la riera formant una murada de pedra natural, va començar una obra tan minuciosa com feixuga. Tot i que cada dia eren més i més insistents els rumors de mobilització cap al front d’Aragó, ningú de la família, llevat del pare, intuïa l’abast d’aquell alçament contra el govern de la República. I, en conseqüència, ningú l’ajudava en l’execució d’aquella obra faraònica. Així, d’aquesta manera, es pot dir que durant molt de temps va haver de treballar en solitari. De dia excavava i durant la nit sortia d’amagat a llençar la runa al fons del Tui, un xaragall molt extens i abrupte format pel torrent abans de desembocar a la riera, que queda completament cobert per la vegetació.

Un dia de principi de novembre de l’any 1936, quan els del Comitè de Defensa de la República van aprofitar els actes de la festa petita de la ciutat per exposar el primer llistat de reclutes, els tres germans del meu pare van arribar capcots a casa i, sense dir-li ni una sola paraula, aquella mateixa tarda van afegir-se a picar pedra; de manera que a partir de llavors tots van treballar colze a colze per condicionar aquell habitacle de vint metres quadrats, on fins i tot, per tal de ventilar l’estança, van obrir unes petites ranures a la pedra que donava a la banda de la riera. Les heures que hi creixien, enfonyant-s’hi, permetien ocultar les petites finestres amb una dissimulació tan perfecta que els que s’hi van amagar durant la guerra sempre van poder veure els rostres famolencs dels soldats que pel camí de baix acudien al mas en l’intent de reclutar els homes de la casa.

El pare havia calculat tots els detalls: el refugi es va fer a la base d’una de les corts integrades a la casa. Així, una capa gruixuda de femta recobria la petita portella d’accés a l’amagatall, per la qual hi passava ben just el cos d’un home (acabada la guerra, la van haver d’engrandir perquè el senyor rector, de tant que s’havia engreixat, no hi podia passar per sortir). I mai cap de les patrulles va sospitar que sota la còrpora immensa de la nostra frisona, una vaca que bramulava enferestida si qui s’hi acostava no era la meva àvia, hi pogués haver un petit grup de desertors.

Al febrer del 1937, quan les coses havien empitjorat molt al Front del Nord i la situació a la zona republicana era cada cop més crítica, per ordre del Comitè Comarcal d’Ajut als Refugiats algunes cases d’aquesta població van acollir els primers refugiats de guerra. Amb un salconduit signat pel president del Comitè, el pare es va desplaçar amb la tartana fins a la frontera, on va recollir la família Inxaustegui, bascos exiliats vençuts per la sarna i l’esgotament. Havien arribat des de Perpinyà conjuntament amb altres fugitius, amuntegats en vagons de bestiar que el govern francès habilitava durant aquella època. Ho havien perdut tot i, penetrats pel desànim, ja quasi vivien d’esma. En aquestes condicions tan inhòspites es van conèixer els meus pares. La mare, Arantzazu Inxaustegui Gotamendi, tenia només divuit anys quan va arribar a la nostra ciutat, acompanyada de la seva àvia, dels seus pares i de dos germans. Després que les tropes nacionals haguessin ocupat Bilbo i iniciessin la seva ofensiva, ells van fugir des de l’alta Navarra cap a Santander i d’allà, a bord del vaixell Kellym de Cardiff, foren evacuats cap al moll de Bordeus, on, sense gairebé donar-los temps de posar els peus a terra, van ser deportats per les autoritats franceses cap a la rereguarda de l’Espanya republicana.

Jo ja no sé ni com explicar aquest fet. Només sé que es pot dir que la mare es va establir a casa, però no en una casa qualsevol, sinó a la seva pròpia. Jo, de petita, no comprenia que Fàvia digués que la mare va venir a casa nostra, perquè per a mi casa nostra era la casa de la mare. En fi, com sigui…; la primera setmana de tenir els bascos al mas, es veu que va ser tot un córrer amunt i avall amb banys de sofre per llevar-los la sarna i els polls. Se’ls havia de curar els peus, ferits i ensangonats. Necessitaven bones menges per revifar-se, de tan amagrits com estaven. Col·laboraven en les feines del mas, i intentaven obsessivament pagar part de les despeses de manutenció amb diners d’emissió basca que aquí no servien per a res. L’única exigència que van fer era la de poder dormir tots junts sota un mateix sostre, motiu pel qual es va arranjar un graner. La meva àvia ens va relatar moltes vegades que al principi s’havien d’entendre per mitjà de gestos, perquè, amb l’única excepció del pare Inxaustegui, que xapurrejava una mica de castellà, la resta dels membres de la família només parlaven èuscar. Va ser així com a Can Abellà s’hi podien sentir tothora les dues llengües. Va ser d’aquesta manera, també, com la meva tia, tot espellonant capses de blat de moro o preparant confitura de gerds al costat de l’àvia Inxaustegui, va aprendre una mica d’èuscar. Els àpats quedaven repartits en parts iguals: uns dies predominava la cuina d’aquí i uns altres, la basca; menys els dies de festa en què les dones cuinaven totes juntes i els plats es caracteritzaven per ser una barreja de les dues tradicions.

Els Inxaustegui tenien molt vius els horrors de la guerra, que als Vendrell només els havia afectat de lluny. La mare m’explicava que quan eren al camp, cavant per matar les males herbes, així que veien una avioneta, aterrits encara pels bombardejos que havien patit a Bilbo, corrien tots, entre xisclets i exclamacions de desesper, a amagar-se entre els canyissars, o a protegir-se al fons del torrent, o s’esterniaven entre les tiges dels camps de blat de moro. Mentrestant els Vendrell presenciaven divertits aquell espectacle i, esclafint en rialles, intentaven calmar-los.

Ja des del principi el pare i la mare van treballar junts, sempre un molt a prop de l’altre. El caràcter reservat i decidit de la mare equilibrava la personalitat del pare, tan donada als cops de sang. Es podia dir que cadascun amortia les seves privacions amb les virtuts de l’altre, i que tots dos acabaven formant una estranya però ferma unitat.

Com a tots els fills del món, a mi tampoc m’ha estat permès pensar en l’amor dels pares. De vegades, ajuntant peces d’aquí i d’allà, he gosat imaginar-los durant aquells dies entre els camps d’userda, a la Crosa, o ran de la gorga gran. Però abans que els seus cossos s’ajuntessin, abans que la cara pàl·lida de la meva mare fos colrada pels petons apassionats del meu pare, m’ha vençut el pudor i he hagut de parar de pensar-hi. I en fi, com sigui… Al cap de set mesos d’haver arribat, el pare Inxaustegui, l’avi que jo no vaig arribar a conèixer, va rebre una carta del seu cunyat establert a Marsella, comunicant-li que els havia aconseguit un passatge per embarcar-los des del port de Marsella cap a Sud-amèrica. Es veu que mentre l’avi Inxaustegui llegia la carta, anava alçant la mirada i fitava directament l’esguard de la seva filla. Quan va acabar de llegir, ningú no es va estranyar que al pare Inxaustegui se li entelessin els ulls amb una barreja de recança i felicitat.

El mateix dia de setembre en què els pares es van casar, al capvespre els Inxaustegui van marxar per camins de muntanya per travessar la frontera i arribar a França. Els meus pares els van acompanyar força hores, ajudant-los a transportar les vitualles que els havia preparat l’àvia. Durant aquell trajecte silenciós, sota una nit argentada, les dones aprofitaven cada descans per abraçar-se entre somiqueigs ofegats. A mesura que s’acostava el moment d’acomiadar-se, la mare dubtava més i més de la seva fermesa. I va ordenar al pare que fos valent i no condescendís de cap manera a les seves súpliques de marxar amb la família. Les primeres clarors de l’alba ja s’anunciaven. I així és com els meus pares van passar la primera nit de noces: el pare subjectant la mare, privant que s’escapés.

Al cap d’uns cinc mesos, al mas van rebre una carta en què l’oncle de Marsella comunicava a la mare que el vaixell amb destí a Montevideo havia naufragat i que no hi havia hagut cap supervivent. Tot i que només faltaven dos mesos perquè nasqués jo, aquella mateixa tarda, la mare va voler recórrer el camí d’exili que havia fet amb la seva família i dipositar un ram de mimoses en el punt on s’havien acomiadat.

Les ràtzies dels soldats eren cada cop més freqüents. Al mas hi havia tres homes en edat militar i no podien trigar gaire a cridar-los. Finalment, per por que vinguessin a allistar-los, el pare i els altres tres germans es van tancar a l’amagatall; també els va acompanyar el fill d’uns masovers i el rector. Eren temps de penúria. Al matí les dones tancaven les gallines i els ànecs a l’interior d’una saca i els portaven al Tui per amagar-los entre l’espessa fronda. Els feien baixar fins al fons perquè l’escataineig i el clacar dels animals no pogués ser sentit pels soldats. D’aquesta manera evitaven que les patrulles els espoliessin els pocs recursos que els quedaven.

Els meus pares havien estat casats pel rector, sense registres civils, només eclesiàstics. Vaig néixer mig any abans que el govern de la Generalitat es reunís per última vegada a la població d’Agullana. Eren les tres de la matinada. En Martí, un masover, es va encarregar de treure a pasturar la frisona, i el pare em va poder agafar una estona a coll. A trenc d’alba el mossèn em va batejar amb els noms de Maria Arantzazu Vendrell Inxaustegui.

Des d’aleshores han passat cinquanta anys com si es tractés d’un cop de vent. Faig meves les paraules de Woody Allen: «La vida és soledat, tristesa, patiment… però tanmateix acaba massa aviat». Què puc dir sobre aquests anys feliços i difícils? Van néixer els meus dos germans. Vaig estudiar. Em vaig casar. He tingut dos fills. Els pares s’han estimat sempre, cada cop més dependents l’un de l’altre, com si les seves paraules o els seus pensaments no acabessin d’estar culminats sense la participació de tots dos. Ara, la mare té seixanta-nou anys; el pare, setanta-quatre. Fa uns anys, la mare va començar a oblidar algunes coses. Al principi no-res, petites foteses (on tenia una cassola, on havia deixat l’eixugamà…), però gradualment va oblidar més i més coses (la data dels nostres aniversaris, el dia que era…). Va patir una trombosi i a partir de llavors el procés de degeneració va ser inexorable. Per posar un exemple, sortia a mercat i no sabia tornar a casa. Les veïnes ens trucaven perquè l’anéssim a recollir. Més endavant l’afàsia va fer valer els seus drets i la mare va emmudir completament.

No sé ni com dir-ho. En els papers del sinistre figura que un matí de febrer un cotxe la va atropellar. Però jo diria que va ser a l’inrevés, que ella va atropellar el cotxe. Es va col·locar al bell mig de la carretera i va caminar cap a l’automòbil, que no la va matar de miracle perquè el conductor va tenir bons reflexos i no la va envestir de ple. Va estar tres mesos en coma. Quan es va despertar, tots ens vam quedar estranyats en apreciar que havia recuperat la veu. Ens reconeixia a tots, semblava com si l’accident i aquell llarg parèntesi de tres mesos li haguessin concedit una lucidesa sobrenatural. Es va abraçar al meu pare i va pronunciar unes paraules: «Udaberria da, orain sendatuko naiz» (‘És primavera, ara em curaré’). Encara paralitzats per l’alegria vam intentar parlar amb ella. Però no ens entenia. Només era capaç de parlar i entendre en èuscar, aquell idioma enterrat en el fons dels seus dies, revingut de vés a saber quina remota regió cortical del seu cervell. Els metges, encongint-se d’espatlles però obligats a oferir una explicació, només aconseguien balbucejar que «les regions cerebrals de les llengües catalana i castellana havien quedat sorprenentment esborrades». Des d’aleshores, l’han inspeccionada molts especialistes, més àvids d’estudiar el singular fenomen que no pas esperançats d’obtenir alguna millora pràctica. Es pot dir que l’incert i llunyà origen del basc continua estenent el seu misteri, ara sobre nosaltres, amb dramatisme. He de confessar que quasi la vam segrestar de l’hospital, perquè no ens la deixaven emportar. De nou a casa, ho recordava tot: el lloc dels estris, les propietats que teníem, les receptes de cuina… Però no sabia nominar cap dels objectes de tot l’espectre de realitat que no havia conegut en basc.

Ens parla tothora; nosaltres l’escoltem amb atenció però comprenem ben poca cosa dels que ens diu i les seves paraules rellisquen com la pluja per damunt de les teulades. A mitja tarda algú de nosaltres l’acompanya al graner, on resa el rosari. Als seus néts els canta cançons de bressol en la seva llengua vernacla (valga’m Déu, si d’algunes encara jo me’n recordo!). Al principi vam llogar una filòloga que parlava la modalitat labortà del basc perquè ens traduís el que deia i fes momentàniament de torsimany entre ella i nosaltres. El pare ha esmerçat totes les hores dels seus dies a aprendre basc; fa uns sis mesos que pot comunicar-s’hi, tot i que amb dificultats i una manca de fluïdesa previsibles. Però aconsegueix, si més no, fer-li saber que més enllà de la filferrada del seu món hi ha algú que intenta arribar fins a ella. Els altres, jo i els meus dos germans, a estones mortes ens escarrassem a aprendre aquesta llengua. Però a mi se’m fa molt difícil, aprendre èuscar. Aprofito els viatges amb tren d’anada i tornada de la feina. Tragino sempre d’un lloc a l’altre una gramàtica bruta i rebregada, com si confiés que a còpia de tenir-la a prop es desencadeni, de la gramàtica cap al meu cervell, una miraculosa transmigració dels continguts. Però el trontoll del tren, els rails mal ajustats i els vagons que singloten a cada desnivell, multipliquen encara més la inabastable corrua de sufixos funcionals del basc. No hi ha manera.

Aprofito també per informar-me sobre altres casos registrats de la malaltia de la meva mare, una hipermnèsia insòlita que afecta un 0’0001% de la població mundial. I em fa pànic pensar que els humans puguem ser reductibles a una cadena de reaccions químiques. D’entre tots els casos documentats, el que més m’ha sorprès és el de Shereshevski, un vellet rus que pot recordar-ho tot o, el que potser no significa el mateix, que no pot oblidar res (com a resultat d’una estranya infecció al cervell, Shereshevski utilitza els cinc sentits per memoritzar i és capaç, per exemple, de recordar una veu groga, el rostre flamejant d’una persona, un dijous ballador, o de veure la música d’una òpera).

Allò pitjor de tot plegat és que he perdut la mare. En el fons em sento una mica òrfena. Molt sovint penso en el mot rosebud, en la joguina que forja l’argument del film Ciutadà Kane. I sospito que en la infantesa hi ha tresors molt preuats i que tothom, a frec de la mort, sol·licita el seu rosebud com a divisa essencial. En certa manera tinc la impressió que la mare ens ha abandonat, traslladant-se a una època i un món en què cap de nosaltres, cap dels seus fills, hi érem, hi som. Per molt que les explicacions dels neuròlegs parlin d’una lesió irreversible en la regió del còrtex cerebral i ens abasseguin amb una allau de dades tècniques que bé explicarien objectivament el fenomen, jo sempre acabo quedant-me amb la idea que la mare se n’ha anat a desenterrar el seu rosebud i que nosaltres estem pagant la cínica injustícia de no haver estat contemporanis de la seva infantesa.

Ara només ens cal esperar que ella acabi els seus dies d’una manera digna, com es mereix, desplaçada cap a aquell món anterior i acompanyada per la mateixa música que la va rebre quan va néixer.

TRENS

1

El coordinador pedagògic fa estona que, amb un to sentenciós i didascàlic, com si s’adrecés a un grup de llecs en la matèria, exposa al professorat del centre les línies mestres a seguir durant el proper curs. Desplega una dissertació sense fissures. Per a ell, l’ensenyament i les relacions humanes no comporten cap problemàtica o misteri que no estiguin circumscrits en algun dels dos conjunts o quatre subconjunts que el retroprojector mostra a la pantalla. Les lletres del títol, Educar en valors, fulguren i desprenen una aurèola boirosa de color verdós. El coordinador, al llarg d’aquesta primera intervenció, ha estat molt complaent amb ell mateix. Ha acabat de parlar. I ara remata la seva al·locució amb un respir sonor i profund que, en els claustres de professors, tradicionalment tan mancats d’altres efectes especials, deu ser la manifestació més propera a l’autoaplaudiment. Amb solemnitat cedeix la paraula a la consellera àulica del centre: la psicopedagoga i coordinadora de tutores i tutors. Com cada any, com a cada inauguració de curs, la psicopedagoga i coordinadora expressa públicament que es desviu per l’alumnat, confessió que commou sobretot els professors novells. Recorda a tothom que ella és una professora/tutora exemplar, «com una segona mare» («com un trofeu de consolació», pensa fra Anselm): sol·lícita, per exemple, a deixar diners als escolars i comprensiva amb aquells alumnes que li truquen en estat d’embriaguesa un dissabte a les tres de la matinada perquè els vagi a recollir en alguna discoteca i els acompanyi a casa seva. Amb aquesta armadura, amb la divulgació d’aquest aparent esperit de Calcuta, la psicopedagoga i coordinadora de tutores i tutors vol investir-se d’una dignitat incontestable i, de retruc, continuar imposant la seva gestió ademocràtica i d’un paternalisme autoritari, que condemna els alumnes a una permanent minoria d’edat mental i a la resta de professors a una mena de paper secundari. Després d’haver explicat que, al llarg del curs, les sessions d’esport dels escolars no serien competitives sinó cooperatives, ara està enumerant totes les passes del protocol que se seguirà en cas que es detecti (en realitat vol dir: en cas que Jo detecti) que un professor està actuant (procedint) equivocadament amb un alumne (en realitat vol dir: que Jo cregui que està actuant equivocadament). Així, amb un posat de recolliment i afectació, com si la seva veu fos la humil servidora de la saviesa i la veritat més prístines, acaba dient: «d’aquesta manera, tots plegats ens estalviarem errors dolorosos com els que hem comès durant el nostre passat recent» (en realitat ha volgut dir: com els que fra Anselm va cometre en el passat).

Fra Anselm mira de reüll i aconsegueix llegir el títol de l’obra que la psicopedagoga i coordinadora té al damunt de la taula: «La literatura lèsbicoesquimal. Una petita introducció». Fra Anselm eleva el seu pensament per damunt de la invectiva entelada que li ha enviat la psicopedagoga i coordinadora i es repeteix que sempre tindrà molta prevenció davant d’aquelles persones que es presenten com a pures i requerides per una insondable necessitat de justícia còsmica. Considera que són persones perillosament incompletes, perquè ignoren que un també ha de desconfiar de si mateix i presentar-se amb un prudent vel de fal·libilitat i temprança que tant ajudi a allunyar-se de l’error com d’una virtut excessiva. Fra Anselm se sent estranyament lliure; els seus seixanta-quatre anys li han concedit una completa impunitat per poder-ho pensar tot, per rompre les barreres més infranquejables, que són sempre les que un mateix s’imposa. Ha travessat el llindar, el punt a partir del qual les persones esdevenen incòmodes perquè, alliberades del consol paralitzant de l’esperança de futur, ja no tenen gaire res a perdre ni, el que és tan o més decisori, gaire res a guanyar.

2

Fra Anselm s’ha desfet d’una superstició: creure que el punt de vista ideològic d’una persona és sempre el producte d’una intensa i ordenada destil·lació racional de la bondat. No. No creu que la ideologia de cadascú es nodreixi de valors forjats des d’una racionalitat necessària i inevitable. I cada vegada se sent més interessat per aquells autors i aquelles persones que no fan apologia d’allò que pensen ni s’envaneixen de tenir la mentalitat que tenen, sinó que accepten les seves creences amb la mateixa resignació amb què un ha d’acceptar el seu cos, els seus pares o el lloc on li ha tocat néixer. Per a ell, aquests són els únics pensadors creïbles, els únics que es fan mereixedors de la condició redundant i abstrusa de lliure pensador.

Mentre escolta com el coordinador —que ha reprès el discurs— esgota els continguts d’una altra de les seves pedagogies enllaunades, fra Anselm enarbora una convicció: l’estil és la persona, la persona és l’estil. Després de quaranta-sis anys de lliurar-se amb cos i ànima a les activitats formadora i docent se les ha vistes de tots colors. I el posarien en un sever compromís si l’obliguessin a triar entre la millor de les pitjors opcions dels règims escolars que ha conegut: entre els doctrinaris d’abans i els doctrinaris d’avui, entre els imprescindiblement conservadors i els obligadament progressistes.

Reveladorament, amb quaranta anys de diferència, fra Anselm ha sentit pronunciar dues vegades una de les màximes que més l’han irritat. La primera vegada la va escoltar en boca d’un director falangista: «Just a la ratlla de sortida, ja sabem quins seran els guanyadors». La segona vegada, l’ha escoltada avui aquest matí en boca d’un jove professor, lloat per les seves idees renovadores en el camp de la didàctica: «Els que se’n sortiran, ja es reconeixen a la ratlla de sortida». Fra Anselm sospira i pensa en els més de quaranta anys de pluja indolent que han calgut per recollir la mateixa misèria moral i continuar dividint el món entre vencedors naturals i vençuts per designi.

3

Fra Anselm ha llegit aquest matí al diari que un govern ha tingut la brillant pensada de convertir en bomber un declarat piròman, confiant que la visió permanent del foc atenuaria la seva compulsiva necessitat de calar-ne.

Se sent com el piròman disfressat de bomber.

Mentre els professors fan l’aperitiu, ell se’n va al gimnàs de l’escola. A recés de tothom, s’asseu en un banc i observa els corpuscles de llum vaiverejant entre les clarianes pigallades al parquet. No pot alliberar-se d’una contradicció: assumir que la màxima que ha escoltat dues vegades és, en un sentit molt diferent del to emfàtic i gloriós dels que l’han pronunciada, desdenyosament certa. No pot desempallegar-se de la impressió que el va envair només de veure per primera vegada aquell alumne petit i taciturn que va arribar fa dotze anys: acabava de conèixer, just a la ratlla de sortida, un perdedor.

En Bernat va venir de molt petit a l’escola, quan els frares encara hi garantien el servei d’internat. Va arribar agafat de la mà d’un pare autoritari, un home biliós disposat a fer entrar el clau per la cabota i ingressar, en contra de l’oposició de la seva dona, el nen a l’internat.

Potser perquè ell va ser el primer frare que li va donar la mà; potser perquè el va acompanyar durant aquells primers moments d’abatiment i desorientació, el nen el va començar a perseguir a tothora, com si fra Anselm fos la seva taula de salvament, l’última baula de contacte amb la família i amb el seu món anterior. El nen es va passar els primers deu dies a l’internat sense pronunciar ni una sola paraula. Amb prou feines menjava. Quan el separaven de fra Anselm plorava tota l’estona, d’una manera silenciosa i ofegada que encara commovia més els frares. Així que l’acostaven a fra Anselm, el nen es calmava, deixava de plorar i tornava a entotsolar-se. Tots temien que emmalaltiria. Els superiors van decidir que fra Anselm seria el seu preceptor.

El desè dia de ser a l’internat, mentre fra Anselm corregia unes redaccions, el nen, recolzat darrere els vidres de la finestra, va deixar sentir la seva veu per primera vegada:

—Està a punt d’arribar!

Fra Anselm es va alçar sorprès. El nen l’estava mirant i amb un ditet enlairat assenyalava el vidre de la finestra. A l’instant, tots dos van poder veure com un tren de viatgers solcava aquell horitzó de cel rogent. S’hi van embadalir. El plantògraf de la màquina tractora guspirejava i, enrere, hi quedava un escampall d’esquitxos de foc. Fra Anselm li va fer una petita moixaina a la nuca i es va tornar a asseure per escriure lacònicament en el seu dietari: per fi, encuriosit pel pas del tren, ha parlat.

La memòria opera segons un elemental principi d’economia. I les imatges fragmentades acaben configurant una sola imatge, i una paraula és capaç de fagocitar moltes altres paraules. Fra Anselm recordava els diversos dies de tots aquells anys com si fossin un sol dia allargassat. I totes les tardes eren una sola tarda, amb ells dos asseguts al costat de l’estufa de llenya de la biblioteca, on feien els deures i repassaven les lliçons. Durant aquells dies tot es va convertir en el subterfugi d’una obsessió. Enmig d’un exercici d’aritmètica, mentre recitaven una nadala o escrivien una redacció, el nen, somogut per un ressort intern, esclatava de sobte i ordenava el seu univers tot dient:

—Fra Anselm, falten quatre minuts perquè passi el talgo de Milà!

O:

—Abans de mitja hora, veurem l’automotor de la sèrie 440 de les vuit!

O —mentre brunzia i clavava el colze a la taula, fent-lo descendir en angle recte amb un moviment regular—:

—Estan a punt d’abaixar les barreres. Deu arribar un mercaderies!

I fins que no havien fruït d’algun d’aquells espectacles efímers, no podien recuperar el pols del temps. Bé prou que fra Anselm li manava la pressa o li censurava aquella distracció constant, aquell estèril recompte de trens i més trens. Però el nen, absort mentre fra Anselm el reprenia amb un to admonitori, encara tenia l’esguard fixat en el fons del pati i l’atenció imantada per la via. Fra Anselm va adoptar l’estratègia de dur-lo a una de les aules de la banda nord de l’escola, des de les quals no es podia observar el pas dels trens. I mentre feien els deures, com si pensés en veu alta i es doblegués al poder d’una força irreprimible, tornava a esclatar:

—D’aquí a nou hores i vint minuts, el talgo entrarà a l’estació de Ginebra!

I fra Anselm s’adonava que el nen l’havia tornat a derrotar i escrivia en el dietari: Res, l’allunyament de les vies no l’ha allunyat dels trens. L’aprenentatge, doncs, era lent i feixuc, sempre a punt de ser interromput per una de les precisions ferroviàries del nen.

—Els dotze primers vagons van cap a Zuric i els set de darrere cap a Milà.

Cansat, fra Anselm, aixecava el to de veu amb una cantarella pacient:

—Bernaaaaat, ets aquí o a Milaaaaaaaà?

I de seguida podia notar que ho havia tornat a esguerrar tot, que amb la intenció d’estroncar els pensaments del nen, encara els havia atiat més:

—Oh, no! A Milà, no. Jo sempre conduiré el talgo de París!

I fra Anselm, completament esgotat, ja declinava i cedia a la tossuderia del nen; fins i tot se sentia intrigat per què redimonis aquell marrec desitjava conduir el talgo que anava a París i per què no volia guiar, ni que el matessin, el que anava cap a Milà.

—Perquè m’agrada el tros de via tan recta que hi ha des de Dijon Ville fins a París Austerlitz —feia el nen, corrent com un esperitat al llarg del passadís que formaven els pupitres de l’aula—. És quan el tren agafa més velocitat, i estrompassa els camps, travessa els rius i saluda les vaques al seu pas.

Fra Anselm defallia i es deixava arrossegar per aquell precoç exemple de vocació professional:

—I si he de triar entre conduir cap a Zuric o cap a Milà, trio Zuric.

I, conscient d’haver de jugar sempre a camp contrari, fra Anselm provava d’engiponar-lo mantenint la carcassa ferroviària a plantejaments directament relacionats amb la matemàtica:

—Bernat, jo no dic que hagi de ser així, però imaginem que ets el maquinista que condueix cap a Milà. Si fas dos viatges per setmana durant onze mesos l’any, quants viatges hauràs fet al cap d’un any sencer?

I el nen, amb l’afany de resoldre el problema pràctic que se li havia originat, oblidava que estava calculant i, per aquest mateix motiu, calculava. I aquesta va ser la gran, l’única deu, l’única ciència pedagògica de què es va assistir fra Anselm durant molt de temps.

Els anys no van atenuar l’obsessió del nen. A casa seva tot el terra era ple de vies, semàfors, estacions de fusta que construïa ell mateix, caps d’estació negligents que provocaven la topada entre dos trens que transportaven mercaderies perilloses (i que obligaven, és clar, a evacuar la població dels voltants per mitjà d’altres trens que amb prestesa havien d’acudir fins al punt de l’accident), governants imaginaris que partien del rebost i que necessitaven arribar fins al garatge per poder declarar la guerra a un altre país (l’operació no era pas senzilla: els caps d’estació i els guardaagulles rebien l’ordre sobtada d’aturar tots els altres trens per deixar la via lliure al tren presidencial, un vagó autopropulsat per evitar sabotatges, que galopava entre les cames de l’àvia i sota les panxes dels gats i no s’aturava per res). Als catorze anys, la ment d’aquell nen era un colossal algoritme ferroviari, capaç d’endevinar en dècimes de segon la situació precisa en qualsevol moment del dia de tots els trens del seu país. Fra Anselm, per incitar-lo a aprendre, no va tenir cap altre remei que augmentar la dificultat dels problemes plantejats. I les classes s’allargaven amb àrdues operacions matematico-ferroviàries: càlculs sobre quant de temps trigava un tren a recórrer el trajecte entre Besiers i Nimes (operació que només servia per a una sola vegada, perquè el nen ja ho recordaria per sempre més: una hora i disset minuts). O quant trigaria un talgo imaginari que a 150 km/h anés d’Avinyó a Perpinyà (solució: 2 hores i 39 minuts). Al llarg d’aquells anys, el nen va anar refinant la seva formació i es podia afirmar que tot el coneixement de les diferents matèries escolars li arribava a través del ferrocarril. Els exercicis de dibuix sempre havien de ser sobre algun motiu ferroviari (tenia dues composicions d’una qualitat remarcable: un viaducte altíssim, capturat en el moment just que s’hi entrecreuen dues locomotores; i l’estació del poble, amb tres colors predominants, el vermell dels maons, el blanc dels brancals i l’atzur del cel); els coneixements de geografia els havia assimilat regint-se per les xarxes de ferrocarril (en la seva ment la successió de ciutats i països d’un mapa eren arrengleraments d’estacions sense estat, repúbliques autònomes i suficients); els seus coneixements d’història quasi es limitaven a partir de la revolució industrial; les seves redaccions sempre descrivien la vida de maquinistes, caps d’estació, guardaagulles… Les seves pel·lícules preferides eren L’arribada del tren a l’estació de Ciotat, El maquinista de la General, Assalt i robatori d’un tren, El cavall de ferro, L’Exprés de Shangai; La batalla del rail, El tren; Trenta nou esglaons, els llibres que més li havien agradat eren Assassinat a l’Orient Exprés i Trens rigorosament vigilats; les pintures que més apreciava eren El pont d’Europa, de Claude Monet, i Solitud, de Paul Delvaux, de la qual tenia una reproducció emmarcada al seu dormitori.

Fra Anselm, com a preceptor, havia conclòs que era inútil obligar en Bernat a abandonar un món que no podia abandonar. I en virtut d’aquesta raó, fonda i exclusiva, va decidir esperonar-lo en la seva dèria de ser maquinista. Va topar contra l’oposició frontal del pare que, sense prestar cap tipus d’atenció a la sensibilitat i voluntat del fill, havia determinat que el noi estudiés empresarials; i va topar contra el nou coordinador pedagògic i la nova psicopedagoga i coordinadora de tutores i tutors, que tan bon punt van prendre possessió dels seus càrrecs van acusar fra Anselm de no haver afavorit la socialització d’aquell alumne, recloent-lo —en nom d’una caduca concepció protectora— encara més en el món monocorde en què vivia. Tothom, de cop i volta, es va sentir autoritzat per pronunciar discursos sobre la direcció pedagògica i formativa que hauria d’haver pres en Bernat. Ningú no recordava que fra Anselm va rescatar-li la paraula, l’autoestima i que procurava que tingués èxit en l’únic món que podria habitar. Corrien mals temps per a la institució escolar. Es va clausurar l’internat i, quan el centre es va convertir en un institut concertat, cap dels nous professors va voler llegir els informes i remarcar que aquell nen havia estat víctima d’un pare més pendent de donar-li una instrucció acadèmica que d’escoltar-lo, cobrir-lo d’afecte i formar-lo com a persona. I ningú dels que van integrar la nova directiva de l’escola no es va voler recordar que durant quasi tretze anys, fra Anselm i el nen havien viscut colze a colze i que la inevitabilitat d’algun error no entelava per res la força benefactora d’aquella estreta relació.

En Bernat, amb l’únic objectiu d’entrar a l’escola de maquinistes, va obligar-se a aprovar el COU. En secret, amb la col·laboració de fra Anselm, va pagar les taxes per fer la prova d’ingrés a l’escola de maquinistes. I durant els dies previs a l’examen, fra Anselm no podia ni conciliar el son de tan neguitós com estava. El dia de l’examen es van llevar molt aviat. I mentre esperaven el tren, fra Anselm va interpretar com un senyal de malastrugança la presència d’aquell borratxo que en plena andana vociferava paraules inintel·ligibles mentre feia tentines d’aquí cap allà empenyent les pedres de balast que hi havia espargides en el sòl. Va voler asserenar-se, dient-se que no hi havia cap vincle racional entre aquell home ebri i la premonició d’un possible fracàs d’en Bernat.

Van arribar al centre on es feien els exàmens. I mentre en Bernat realitzava les proves del matí, fra Anselm va fer-se el propòsit de passar aquelles hores d’inquietud recorrent el passeig ombrejat pels plàtans, provant d’aquietar-se amb la contemplació del roig suau dels murs de l’escola de maquinistes. Prescindint de les seves virtuts teologals, va renunciar al deisme al mateix temps que anhelava que una mà divina i arbitrària compensés la història de la justícia i intervingués perquè en Bernat pogués superar les proves. N’estava tip de l’equanimitat cega i amanerada que s’atribueix a Déu. Estava convençut que la justícia de Déu passa precisament per evitar l’equitativitat gregària i per reconèixer que hi ha naturaleses, com les del seu deixeble, que han nascut per esdevenir una sola cosa: maquinistes dels trens del món.

Quan només havien transcorregut dues hores i fra Anselm estava resant l’enèsim parenostre, en Bernat va anar al seu encontre. Caminava molt a poc a poc, com demanant permís a cada cama per fer un altre pas. Quan va ser a prop de fra Anselm, va barbotejar:

—Ja no seré maquinista del talgo de París.

Fins cap a la meitat del viatge de tornada, en Bernat no va dir res. Llavors li va explicar que l’havien suspès a l’examen que ells anomenaven psicotècnic. Fra Anselm, encès i deprimit alhora, pensava en l’ingent cabal de coneixements que reunia en Bernat i que llavors, just a partir d’aquell moment, començarien a enterrar-se enmig de la incomprensió de tothom. Pensava en el nombre d’estacions que hauria estat capaç de recitar, segons l’ordre de contigüitat o regirant-les com un mitjó quan hagués calgut. Pensava que ell mateix, gràcies a en Bernat, havia esdevingut un erudit en la matèria del ferrocarril. I li hauria agradat fer marxa enrere i apedregar el portal de l’escola de maquinistes i cridar com un boig davant del tribunal examinador per dir-los que aquell noi ho sabia tot: quants carrils hi havia a l’estació de Lió, com activar un canvi d’agulles, com s’havia de revisar la catenària, quin era el protocol en cas de descarrilament, què era un topall, coneixia les peces de què constava una caixa de distribució, sabia —sense haver de consultar cap manual— els horaris de tots els trens, coneixia tots els tipus de tren (bala, cremallera, de càrrega, de passatgers, tramvia…), de vagons (cisterna, llit, restaurant…). I fra Anselm els hauria explicat que tot allò, ell mateix ho sabia per accident, i que era només la punta de l’iceberg del que coneixia en Bernat, el seu flamant suspès. I els hauria reptat, per vergonya seva, a competir en una demostració pública de coneixements amb aquell aspirant a maquinista. Després hauria anat a cercar el psicòleg encarregat de confeccionar els ítems del test psicotècnic i l’hauria encerclat perquè li expliqués quina pregunta pot ser tan gran, tan primordial o prodigiosa, que valgui més que la voluntat d’una persona.

A la ciutat va córrer la brama i tothom es va assabentar que fra Anselm havia ajudat en Bernat a anar-se a examinar a l’escola de maquinistes d’amagat dels seus pares i del centre escolar. Durant els dies immediatament posteriors, fra Anselm va poder llegir en la mirada que li adreçaven els altres professors de l’escola el traç inequívoc de l’acusació (més tard es va assabentar que la família d’en Bernat havia fet arribar al director una queixa en contra seva, titllant-lo de poc prudent i mancat de seny en haver animat el noi a aconseguir un propòsit que, «ateses les seves facultats, era inassolible»). A l’expedient sancionador que li va obrir la direcció hi havia escrit que fra Anselm, descuidant el rigor professional de la seva funció com a preceptor, ha abocat l’alumne a una il·lusió destructiva.

De seguida es van propagar les enraonies: el suspens d’en Bernat havia sumit fra Anselm en un estat d’ànim deplorable. El seu caràcter estava dominat per l’amargor. Es va guanyar la fama d’esquerp i malagradós. Dues setmanes després de l’examen, convalescent d’una grip que l’havia mantingut tres dies al llit, un bidell de l’escola va entrar atabalat a la seva cambra per comunicar-li la nova esgarrifosa: en Bernat s’havia llençat al tren.

Fra Anselm, després de rebre la notícia no va fer cap moviment ostensible. Amb un lleu tremolor al llavi inferior va deixar enfonsar el seu cap en el tou del coixí. No li va caldre preguntar al bidell a quin tren s’havia llançat en Bernat. Ho sabia de sobres: al talgo que feia cap a París.

4

Mentre pels altaveus de l’escola reclamen els professors perquè acudeixin a secretaria a recollir els horaris del nou curs així com la llista d’alumnes tutorats, una idea enllotada cobra força en la ment de fra Anselm: el tren que va esclafar en Bernat ja havia sortit del fons dels segles, dels mil·lennis, i molt abans de la descoberta del ferro ja travessava les planures del temps. Els perdedors ja són perdedors just a la línia de sortida. En Bernat havia escollit el seu tren preferit, atrapant-lo a la modesta manera amb què els derrotats solen fer les seves conquestes.

Fra Anselm se sap completament extingit per a l’exercici de la pedagogia i per a qualsevol activitat relacionada amb la instrucció. Li fa por l’enorme mal·leabilitat d’aquestes ments. I tampoc creu en les noves doctrines i els nous apòlegs. Exercir un altre mestratge sobre algú li encomanaria temors insuperables. No es veu capaç de tornar a sucumbir al temps mort que experimenta el mestre, aquest constant aixecar acta d’un temps immòbil, d’un riu d’alumnes que flueix idèntic a ell mateix; aquest registre d’un moviment glaçat enmig del qual només envelleix el professor però en canvi els alumnes sempre són joves i tenen sempre la mateixa edat i expressen sempre les mateixes preguntes i manifesten sempre les mateixes preocupacions.

Revisa els darrers mesos d’ençà de la mort d’en Bernat. Es passa moltes estones reclòs a la seva cambra, sense buscar el contacte amb ningú. Amb prou feines baixa a resar a la capella. Els seus àpats al refectori són breus, frugals i silenciosos. Es reclou a la biblioteca embevent-se en la lectura. El món li és hostil. Ja no pot continuar recorrent els llargs passadissos; ni contemplar el pati; ni jugar a futbol amb la mainada; ni respirar aquell aire viciat de les aules, que mescla les olors de regalèssia, de goma d’esborrar, de suor i mina de llapis; ni mirar en direcció a la via. A la nit, el pas alentit dels trens de càrrega el desperta. El xiulet llunyà i el soroll apagat de les rodes s’encasten en el seu cervell i la imatge d’un tren esqueixa la fràgil membrana del seu son. A les tres o a les quatre de la matinada sol passejar pels passadissos deserts, fuma estintolat en alguna columna, o entra en una aula i, a les fosques, es passa llargues estones assegut en un pupitre. Durant el dia troba un cert bàlsam en la cridòria dels nens, que puja fins a la seva cambra i, endolcit per aquella remor, de vegades aconsegueix conciliar algun entreson.

Ha arribat l’hora. Perdem només allò que ens ha estat donat. Per tant, ell conclou que no té res a perdre. Demana al seu superior d’orde, al director, al coordinador pedagògic i a la psicopedagoga i coordinadora de tutores i tutors de reunir-se urgentment amb ell. Entren en un despatx. Estan expectants. Ell els diu que se’n va, que dimiteix, que plega i que, sobretot, desitjaria no haver de donar raó de res i que els agrairia que no li fessin cap pregunta. El superior de l’orde, amb un semblant molt seriós, calla; el director, el coordinador i la psicopedagoga i coordinadora l’ensabonen prudentment durant uns breus segons; és l’última i fàcil consideració que els filisteus dediquen a l’entabanat. Li demanen que s’ho repensi (quan en realitat volen que no s’ho repensi gens). Fra Anselm sap que, un cop hagi fet la maleta i hagi marxat, el seu superior l’acusarà d’apostasia; el director, sospirarà complagut; el coordinador pedagògic dirà d’ell que és un maniacodepressiu; i la psicopedagoga i coordinadora de tutores i tutors el blasmarà per no haver-se sabut adaptar als batecs dels nous temps de la pedagogia.

Fra Anselm ha començat a fer les maletes. Alça el cap i es pregunta en quin punt del mapa, en quina latitud del món, deu ser ara el talgo que va cap a París.

ZETA

Vam inventar l’adéu perquè ens sabem mortals. Vam concebre el nom dels dies, el calendari, l’acabament, les etimologies, la causalitat, l’ordre, l’espera, els censos, la historiografia, el punt i final, els mai més, la fotografia, la memòria, l’oblit de la memòria i la zeta, a fi de mitigar la nostra evanescència. I malgrat tots aquests esforços colossals, el nostre obrar sobre el món només mereix el nom d’esbós.

Els esbossos d’aquest llibre d’obsessions exalten la seva incompletesa. Són gargots, fangs, llenços verges, masses parcialment informes que exhibeixen el seu aire exsangüe, com l’estranya poètica dels trens abandonats en vies mortes, sempre reclamant un curs, un itinerari que no s’inicia, tothora pendents d’un primer impuls que mai no es dóna.

La zeta és una subtil obsessió per acabar amb les obsessions humanes, xifrades en un alfabet rudimentari. La zeta projecta la mateixa il·lusió òptica que experimentem quan encabim a l’interior dels nostres dits en forma de cercle tot un mar o tota una ciutat. La zeta és el final i, alhora, una lletra que llinda amb l’inici de la representació: la zeta és zas (com es podria dir el primigeni zas, sinó a través d’aquesta forma?), és zumzeig (una paraula que es torna imatge només de pronunciar-la), és zigzaguejar (escoltant-la ja no cal definir-la, la comprenem per suggestió), i zing-zing i zel. M’agradaria pensar que més enllà de la zeta hi ha univers.

Canvi d’agulles.

LLUÍS MUNTADA i VENDRELL (Riudellots de la Selva, 1964) és escriptor i doctor en Filosofia i lletres. És catedràtic d’ensenyament secundari, professor de la Universitat de Girona i ha exercit d’articulista al diari El Punt Avui, al Diari de Barcelona i al Diari de Girona. També ha exercit la crítica literària, al diari El País i a la revista L’Avenç. Va ser guanyador del premi de novel·la curta Just Manuel Casero 1982 amb l’obra Espirals. L’any 2002 va guanyar el premi Mercè Rodoreda de contes i narracions per Canvi d’agulles, i el 2011 el premi Setè Cel per L’elegància del número zero.

Notes

[1] A propòsit del context, aprofito per dir que el martelleig de l’interrogant «què és un diccionari?» em turmenta des de fa molts anys. Contrari a Constanzo di Girolamo (Teoria de la crítica literària, 1981, p. 99) el diccionari em sembla una entronització poc justificada de l’ordre atzarós que instaura l’alfabet. Com tantes vegades, les propostes més irrealitzables són també les més necessàries. Em refereixo al corol·lari que hem d’extreure de les tesis polifòniques de Bakhtin, que suggereixen la necessitat de crear un diccionari de cada moment. Un diccionari en què —posem per cas— cada floc de neu, cada corpuscle en suspensió, cada pluja, cada gest revolucionari esgrimit contra la llum del primer crepuscle, fent justícia a la naturalesa mudable de la realitat, adquiririen significats diferents, irreductibles a la paràlisi uniforme que imposa la lògica enciclopèdica. Així doncs, si aquest projecte herculi es materialitzés, com un ens vagament definible precisament perquè no es pot definir, els diccionaris preconitzarien la seva pròpia inutilitat, perquè la paraula diccionari gaudiria de significats diferents en cada diccionari. I per mor de la impossibilitat de consignar la definició de diccionari, el diccionari consignaria la pròpia definició. <<

[2] Per aquest motiu, dic el que dic al primer epígraf que encapçala aquesta carta, que potser més que una carta és un plany, o l’esbós d’una superba teologia o —potser encara més precís— d’una teologia superba. <<

[3] Sovint sospito que viure és abraçar una addicció, de vegades dissimulada per les rutines, els hàbits, i totes aquestes màscares socialment ben vistes. La meva addicció a les etimologies ha acabat engolint el meu llenguatge. Ja no sé què em queda. De fet, no em queda res més que l’obligació de ser jo, disposo d’un solipsisme atroç: solus ipse, «jo sol». Sol, incapaç de dir res perquè visc amb l’angoixa de saber que fatalitat prové de fari, «pronunciar». Fatalment, ja no m’atreveixo a pronunciar cap mot, per no pervertir-lo amb un ús inadequat, un trop que perduri i contamini totes les veus que vindran. <<

[4] No estic segur de no abraçar la lògica perillosa del mitridatisme, que consisteix a enverinar-se a petites dosis perquè aquella mateixa metzina que ingerim deixi de tenir un efecte mortal sobre nosaltres. Però en aquests moments només confio que el diagnòstic de Jesús Tusón no sigui una mentida balsàmica: «Una llengua permet l’ambigüitat i també conté els recursos per evitar-la: és font de malentesos alhora que permet tota mena d’avinences comunicatives.» <<

[5] Molt més durs i tibants que els de la seva dona, que ara és a casa, dormint, amb els nens, ignorant que a molt pocs metres de distància ell està amb una altra dona. <<

[6] Ell necessita, amb urgència, retirar d’aquell escenari el record incòmode de la seva dona. Es diu que no ha de tenir remordiments, que per sort tots els fets del món són reductibles a pura física psicològica. I que en aquests instants la seva dona no comparteix l’engany; i que demà, quan hagi tornat a casa, ell tampoc no compartirà l’aigua passada d’aquest engany; i els dos moments, doncs, no hauran estat contemporanis, sinó fragments aïllats que es perdran en la dolça arítmia que permet la més elemental de les físiques. <<

[7] En dues ocasions més ell ha notat aquest mateix plaer. Amb una prostituta de qui no recorda el rostre; i amb la Júlia, una companya de pis.[7.1]
[7.1] Havia conegut poques dones com la Júlia. En la seva manera d’actuar convivien, amb tota llei d’equilibri i proporció, el dogma i l’heterodòxia, un cert sentit de castedat i la força ingovernable de la passió. Havia pres el determini d’arribar verge al matrimoni i per aquest motiu no s’havia deixat penetrar mai per ningú. Però tanmateix, per alleugerir-se, practicava el cunnilingus amb ell i amb els altres companys de pis. Ell, ara, amb el pas dels anys, ha comprès que aquella bastida feta de prevencions representava un poderós afrodisíac per a l’enardiment, una exaltació de l’eròtica de voler i no poder transgredir les regles que la Júlia li imposava. <<

[8] Per aquest motiu va contactar amb una dona casada que s’anunciava en una revista de contactes amb el propòsit de tenir sexe amb homes que després no li exigissin cap tipus de compromís sentimental. Així que va haver parlat amb ella per telèfon i van haver decidit una data per trobar-se, va comprendre que en el sexe moltes vegades és més primordial l’espera que l’execució. Al principi, quan va fer la trucada, es va marcar uns horitzons; en cap moment no va sospitar que tot allò que semblava un mitjà es transformaria en un fi, ni que el sentit fonamental d’aquella recerca seria precisament la recerca de sentit. En aquells primers instants només l’excitava la idea de saber que folgaria amb una dona de qui no coneixia res, de qui només havia escoltat la veu.
Cap a les dues de la matinada del dia que van acordar, va sentir com el cotxe d’ella s’aturava davant de l’estació. La simple existència d’aquella dona, les seves passes repicant a l’empedrat del vestíbul de l’estació i el temps contingut de l’espera, l’excitaven. Ella va tocar el timbre i ell va obrir la porta. Sense anar més enllà de les salutacions, ella li va recordar que havia anat fins allà per sentir-se salvatgement fallada. La nit va ser un fiasco: ell va tenir una erecció dèbil; i, incapaços de canalitzar els primers símptomes del desastre, van transformar aquell acte en una lúgubre sessió de gimnàstica vagament sexual. <<

[9] Li revé a la memòria el gest de refús de la Lota, una seva antiga amant. La Lota, quan va notar que ell li posava la llengua a l’ullera, va girar-se d’una estrebada i li va preguntar: «Però què fas?» I ell no va saber què contestar, perquè pensava que era prou evident què feia: senzillament jugar amb la llengua i el seu anus. Ella es va apartar amb ira i es va estar una estona concentrada en silenci fins que poc després, amb un to conciliador, el va intentar atraure damunt seu dient-li que allà on hi hagués una vagina, no hi havia elecció. I ell va acabar aquella sessió amb un mer sentit funcionarial, trist perquè amb aquella persona havien conegut el no recriminatori, la inhibició que acusa, els confins del seu univers sexual. <<

[10] Ell tornaria enrere, si pogués. L’acumulació dels rostres i pells de totes les amants que ha tingut li fa anhelar el moment fundacional. I evoca aquella tarda d’estiu en què en plena adolescència, amb la Mercè, per protegir-se d’una tamborinada, van entrar per una portella en aquell magatzem de pinsos. La nau estava deserta. Els sacs s’apilonaven ordenadament i tot l’edifici exhalava una barreja d’olors. El repicar de la pluja contra les cobertes d’uralita encara intensificava més la seva solitud. Van recolzar-se contra unes saques per esperar que escampés. Al costat seu hi havia les bruses dels treballadors del magatzem i, a sota de les bruses, la Mercè va descobrir tres revistes pornogràfiques. Van obrir-les amb un horror sagrat, conscients que cometien un dels pecats capitals amb què els havien atemorit a l’escola i a catequesi. Cap d’ells dos no deia res. S’escoltaven les respiracions agitades i sentien el soroll que feien cada cop que s’empassaven saliva. Van fullejar-les fins que van notar que tots dos tremolaven, fins que ja no van notar que no notaven res. Sense pronunciar cap paraula, en un buit complet, escolats en una fossa negra de les seves vides, van prendre aquelles il·lustracions com a referència, i van moure’s sense saber moure’s, i van xisclar com abans d’haver-se inventat els crits. Van sentir una fogonada terrible que esclatava a dins seu. I van pensar que s’havien mort. Al cap d’una estona van tornar en si. Estaven apesarats, se sabien irremissiblement malalts i, si la malaltia deixava rastres, haurien d’explicar-ho tot a casa seva. <<

[11] Ara ell pensa que pagaria per posseir la mateixa manca de perícia d’aquells dies (per tornar a posseir allò que no posseïa). Pagaria per trobar una impossible universitat de la ignorància, que l’ensenyés a oblidar-ho tot. I així poder convocar de nou aquella tarda fonamental amb la Mercè sota la pluja calenta. <<

[12] Ell ha llegit l’obra del neuròleg Ralph Adolphs i sap que el cervell humà no està biològicament dissenyat per a la felicitat. Sap que fer-se gran significa confondre els rostres, les pells i els cossos de les amants, que se superposen. I que a partir d’ara, allitar-se amb una dona en certa manera també voldrà dir allitar-se amb totes les dones anteriors. Sap que allò decisiu de la seva vida són les notes a peu de plana, tota la rèmora d’experiències que el present exhuma i torna a exposar a la claror rabiosa del sol. Li fa por agregar nous rostres a la seva vida. Es mira la noia i ja l’arravata la nostàlgia de quan tindrà nostàlgia d’aquest moment i d’aquest cos. <<