Any 2118, una supertorre s’alça sobre l’skyline de Nova York. És una societat en si mateixa, on les plantes superiors estan habitades per famílies immensament riques i a les inferiors subsisteixen les classes més baixes.

La caiguda d’una noia des de dalt de tot amenaçarà de fer sortir a la llum els secrets dels seus habitants: mentides, excessos, traïció, amors prohibits… que faran tremolar els fonaments de la torre.

Entre el luxe sofisticat i la tecnologia més avançada, un grup de joves haurà de trobar el seu lloc a les altures.

Katharine McGee

La planta mil

La planta mil - 1

ePub r1.0

Titivillus 30.09.2025

Títol original: The Thousandth Floor

Katharine McGee, 2016

Traducció: Mercè Santaulària, 2016

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Per a la Lizzy

Pròleg

Novembre del 2118

A mesura que la festa arribava a la fi, la remor de rialles i música s’esvaïa a la planta número 1.000, ja que fins i tot els convidats més sorollosos es dirigien amb passes maldestres cap als ascensors per baixar fins a les plantes on vivien. Els finestrals, que ocupaven tota l’alçada de la paret, eren com quadrats d’una foscor envellutada, tot i que a la llunyania el sol es començava a alçar discretament i tenyia la línia de l’horitzó de colors ocres, rosats suaus i un lleuger daurat lluent.

I aleshores un crit inesperat va esquinçar el silenci, al mateix instant en què una noia es precipitava daltabaix, i davallava cada vegada més de pressa enmig de la fresca de la matinada.

En només tres minuts, la noia impactaria contra l’implacable ciment de l’East Avenue. Però en aquells moments —amb els cabells que li voleiaven com un estendard, amb el vestit de seda que li fuetejava les corbes del cos, amb aquells llavis d’un vermell tan resplendent immortalitzats en una O perfecta d’esglai—, en aquells moments, en aquell instant, estava més bonica que mai.

Diuen que, abans de morir, és com si veiessis la pel·lícula de la teva vida. Però a mesura que el terra se li acostava a una velocitat creixent, la noia només va poder pensar en les darreres hores, en les decisions que havia pres i l’havien dut fins allà. Tant de bo no hagués parlat amb ell. Tant de bo no hagués estat tan estúpida. Tant de bo no hagués pujat allà a dalt, per començar.

Quan l’encarregat del moll va trobar les restes del cos de la noia i, tot tremolós, va trametre el comunicat de l’incident, només podia estar segur d’una cosa: aquella noia era la primera persona que queia de la Torre en els seus vint-i-cinc anys d’existència. No la coneixia, i tampoc no sabia com havia aconseguit sortir a l’exterior.

No sabia si havia caigut, si l’havien empès o si —aclaparada pel pes de secrets inconfessables— havia decidit saltar.

Avery

Dos mesos abans

—Aquesta nit m’ho he passat genial —va dir en Zay Wagner, quan acompanyava l’Avery Fuller a la porta de l’àtic de la seva família. Havien estat a l’Aquari de Nova York, a la planta 830, i havien ballat sota la tènue llum dels compartiments dels peixos, envoltats de cares conegudes. De fet, a l’Avery l’aquari li era ben bé igual. Però, tal com deia sempre la seva amiga Eris, una festa era una festa, oi?

—Jo també. —L’Avery, que tenia uns cabells d’un ros resplendent, va decantar el cap per acostar-se a l’escàner de retina, i la porta es va obrir. Va dedicar un somriure a en Zay—. Bona nit.

Ell li va agafar la mà.

—Em preguntava si potser podria entrar… Com que els teus pares no hi són i tal…

—Ho sento —va dir l’Avery, dissimulant l’empipament amb un badall fals. El noi havia estat buscant excuses tota la nit per tocar-la; s’ho hauria d’haver ensumat, que la cosa acabaria d’aquella manera—. Estic esgotada.

—Avery. —En Zay li va deixar anar la mà i va fer una passa enrere; llavors es va passar la mà pels cabells—. Fa setmanes que fem la mateixa comèdia. T’agrado o què, jo?

L’Avery va obrir la boca, però no va parlar. No sabia què dir.

En Zay va canviar immediatament d’expressió; era irritació?, desconcert?

—Ja ho entenc. Fins després. —Es va encaminar cap a l’ascensor, però aleshores es va girar i va tornar a observar la noia resseguint-lo amb la mirada—. Aquesta nit estaves increïblement bonica —va afegir. Les portes de l’ascensor es van tancar darrere seu amb un clic.

L’Avery va deixar escapar un sospir i va entrar al luxós rebedor del seu pis. Abans que naixés ella, quan construïen la Torre, els seus pares havien fet una oferta molt quantiosa per aquell habitatge, que ocupava tota la planta superior i era l’únic en tota la construcció que tenia un vestíbul de dues plantes. Els seus pares estaven molt orgullosos d’aquella entrada, però l’Avery l’odiava: aquell espai buit que feia ressonar el repic de les passes, aquella lluïssor dels miralls reflectida a tot arreu. Mirés on mirés, hi veia el seu propi reflex.

Es va treure les sabates de taló amb una puntada de peu, les va deixar abandonades al mig del passadís i va caminar descalça cap a la seva habitació. Les sabates ja les recolliria algú l’endemà, un dels robots, o la Sarah, si és que arribava a l’hora.

Pobre Zay. A l’Avery li agradava, i tant; era divertit, amb un estil extravertit i esbojarrat que la feia petar de riure. Però és que no sentia res quan es feien un petó.

L’únic noi a qui sí que volia fer petons era justament el noi a qui no n’hi podria fer mai, mai de la vida.

Va entrar a la seva habitació i va sentir el suau zumzeig amb què l’ordinador de l’habitació es posava en marxa per escanejar-li les constants vitals i ajustar la temperatura d’acord amb les dades obtingudes. Va aparèixer un got d’aigua glaçada a la tauleta que hi havia al costat del llit —un moble d’època amb dosser—, segurament per contrarestar el xampany que li giravoltava a l’estómac buit, tot i que l’Avery no es va ni molestar a preguntar. Quan l’Atlas va fugir, ella va desconnectar la veu de l’ordinador. Havia estat ell qui li havia configurat l’accent britànic i li havia posat Jenkins de nom. Era massa depriment parlar amb en Jenkins ara que ell no hi era.

Va recordar les paraules d’en Zay. «Aquesta nit estaves increïblement bonica». Només volia ser amable, és clar; ni s’ho imaginava ell, fins a quin punt li desagradava a ella aquella paraula. Tota la vida s’havia hagut de sentir que era molt bonica; l’hi deien els professors, els nois, els seus pares. Ara aquella paraula ja estava buida de significat. L’Atlas, el seu germà adoptat, era l’única persona que sabia que no l’hi havia de dir, allò.

Els Fuller havien esmerçat molts anys i una suma considerable de diners per concebre l’Avery. No n’estava segura, ella, de quants diners havien calgut perquè naixés, tot i que calculava que la xifra devia ser lleugerament inferior a la del pis. Els seus pares, tots dos d’una alçada mitjana, aspecte molt normal i cabells castanys no gaire abundants, havien fet venir des de Suïssa el màxim expert mundial en la matèria perquè ajudés en l’extracció del material genètic. D’entre el milió de combinacions del seu correntíssim ADN, van trobar l’única possibilitat que duia a l’Avery.

De vegades es preguntava com hauria sortit ella si els seus pares l’haguessin concebut de la manera natural, o si només haguessin fet un cribratge per assegurar-se que no hi havia transmissió de malalties, com es feia a la majoria d’habitants de les plantes superiors. Hauria heretat les espatlles escanyolides de la seva mare, o les dentotes del seu pare? Tampoc no era que li importés tant. En Pierson i l’Elizabeth Fuller havien pagat per tenir exactament aquella filla, amb cabells daurats, cames llargues i ulls d’un blau intens, amb la intel·ligència del pare i l’agudesa de la mare. L’Atlas sempre deia de broma que només tenia una imperfecció: la tossuderia.

L’Avery esperava no tenir cap més tara que aquella.

Va fer un moviment de cap per agafar-se els cabells, se’ls va recollir en un monyo i va sortir de l’habitació amb passes decidides. Quan va arribar a la cuina, va obrir la porta del rebost i de seguida va accionar la maneta del panell mecànic. L’havia descobert feia anys mentre jugava a fet i amagar amb l’Atlas. Ni tan sols sabia si els seus pares eren conscients que existia; era com si no hi posessin mai els peus, allà.

Quan l’Avery va empènyer el panell metàl·lic cap endins, de la part de dalt va aparèixer una escala que ocupava l’escàs espai del rebost. Es va aguantar la part de baix del vestit de seda de color marfil amb totes dues mans, es va arraulir per poder-se moure en l’estretor de l’estança i va començar a pujar l’escala, comptant inconscientment els travessers en italià: uno, due, tre. Tenia curiositat per saber si l’Atlas havia estat a Itàlia aquell any, suposant que hagués viatjat a Europa.

Fent equilibris al travesser de dalt de tot, es va estirar per obrir la trapa i aleshores es va endinsar tota decidida en aquella foscor fuetejada pel vent.

Per sota de l’eixordador brogit de la ventada, l’Avery sentia tot al voltant la remor de les màquines que hi havia al terrat, agrupades sota les cobertes que les protegien de l’aigua o els panells fotovoltaics. Com que anava descalça, notava la fredor de les plaques metàl·liques de la plataforma. Des de totes les cantonades s’alçaven uns suports d’acer que s’arquejaven per unir-se al capdamunt i formar la característica terminació en agulla de la Torre.

Era una nit clara; no hi havia boira ni núvols que li poguessin humitejar les pestanyes o que li ruixessin lleugerament la pell. Les estrelles brillaven com trossets de vidre esmicolats i escampats per la immensitat fosca i inabastable del cel nocturn. Si algú descobrís que havia pujat fins allà a dalt, li imposarien un càstig per a tota la vida. Estava prohibit sortir a l’exterior de la planta 150 en amunt; totes les terrasses per damunt d’aquell nivell estaven protegides contra les veloces ratxes de vent amb vidres de polietilè molt gruixuts.

L’Avery es preguntava si algú més, a part d’ella, havia posat els peus allà a dalt. Hi havia baranes de seguretat en un costat del terrat, segurament per si mai havien de treballar-hi els operaris de manteniment, però, que ella sabés, no hi havia pujat mai ningú, fins allà a dalt.

No ho havia explicat mai a l’Atlas. Era un dels dos únics secrets que no li havia revelat. Si ell se n’assabentés, segur que li impediria tornar allà a dalt, i l’Avery no s’ho volia ni imaginar, no ho hauria suportat. Li encantava ser allà, li encantava que el vent li piqués a la cara i li embullés els cabells, que la fes llagrimejar, que bramés tan fort que li ofegués aquells pensaments que la turmentaven.

Es va apropar més al caire, com assaborint la fiblada de vertigen que va notar a l’estómac quan va passejar la mirada per la ciutat i va veure els monocarrils que zigzaguejaven per sota seu com serps fluorescents. L’horitzó es veia increïblement lluny. La vista li abastava des de les llums de Nova Jersey a l’oest fins als carrers de l’Eixamplament al sud, des de Brooklyn a l’est, i més enllà, la lluïssor blavosa de l’Atlàntic.

I sota els peus hi tenia la construcció més gran de la Terra, tot un autèntic món en si mateix. Se li feia estrany pensar que hi hagués milions de persones sota seu en aquell precís instant, menjant, dormint, somiant, tocant-se. L’Avery va pestanyejar, ja que tot d’una es va trobar molt sola. Totes aquelles persones li eren desconegudes, fins i tot les que coneixia. Que potser sentia res, per aquelles persones, o per ella mateixa, o per qualsevol cosa, de fet?

Va descansar els colzes a la barana i va sentir una esgarrifança. Un moviment en fals i cauria daltabaix. No era pas la primera vegada que es preguntava què es devia sentir, en precipitar-se des d’una alçada de quatre quilòmetres. S’imaginava que devia produir una estranya sensació de pau, una sensació d’ingravidesa mentre s’assolia una velocitat irreversible. I ja s’hauria mort d’un atac de cor molt abans d’impactar contra el terra. Va tancar els ulls, es va inclinar endavant i es va aferrar a la vora amb els peus dels dits —que brillaven per la laca d’ungles platejada—, fins que per sota les parpelles va notar una llum quan les lents de contacte van captar una sol·licitud de comunicació.

Va dubtar, quan va experimentar una onada d’esverament i culpabilitat en veure el nom d’ell. Prou que l’havia encertat evitant tot allò durant l’estiu, distraient-se amb aquells estudis a Florència, i últimament amb en Zay. Però, al cap d’uns moments, l’Avery va fer mitja volta i va baixar ràpidament l’escala, repicant sorollosament contra els travessers.

—Ei —va dir, quan va tornar a ser al rebost, gairebé sense alè i amb un xiuxiueig, tot i que no hi havia ningú més—. Fa molt que no truques. On ets?

—En un lloc nou. T’encantaria. —Aquella veu li sonava com sempre: càlida i plena de matisos—. Com va tot, Aves?

Allà el tenia: el motiu pel qual havia d’enfilar-se fins a aquella violenta ventada per fugir dels seus pensaments, prova evident que una part de la seva enginyeria genètica no havia funcionat gens.

A l’altra banda de la trucada hi havia l’Atlas, el seu germà, i el motiu pel qual mai volia fer petons a ningú més.

Leda

Quan l’helicòpter va travessar l’East River en direcció a Manhattan, la Leda Cole es va inclinar endavant i va enganxar la cara al flexividre per veure-hi millor. Sempre li produïa una sensació màgica aquella primera visió de la ciutat, sobretot ara, quan les finestres de les plantes superiors resplendien amb els rajos del sol de la tarda. Per sota de la superfície de neocrom, la Leda percebia llampades de color per allà on passaven rabent els ascensors, com venes de la ciutat bombant sang amunt i avall. Li va semblar que tot plegat era com sempre, absolutament modern però alhora amb un aire intemporal. La Leda havia vist nombroses fotos del perfil de l’antiga Nova York, la que tothom idealitzava. Però pensava que, comparada amb la Torre, es veia irregular, lletja.

—Feliç de ser a casa? —li va preguntar la seva mare amb tacte, mentre li dirigia la mirada des de l’altre costat del passadís.

La Leda va assentir amb un gest sec, i no es va molestar a dir res.

Amb prou feines havia parlat amb els seus pares des que aquell matí l’havien anat a buscar al centre de desintoxicació. O, de fet, des de l’incident del juliol que l’havia obligat a ingressar al centre.

—Podem demanar miatza per sopar? Fa setmanes que em moro de ganes de menjar una hamburguesa de dodo —va dir el seu germà, en Jamie, clarament amb la intenció d’alegrar-la.

La Leda no li va fer cas. En Jamie només tenia onze mesos més que ella, i estava a punt de començar l’últim curs a l’institut, però no estaven gaire units, la Leda i ell. Segurament perquè eren ben diferents.

En Jamie no es complicava la vida, tot ho veia senzill, simple, i feia l’efecte que no s’amoïnava mai per res. La Leda i ell ni tan sols s’assemblaven físicament; mentre que la Leda tenia la pell fosca i era eixerida com la mare, en Jamie tenia la pell gairebé tan blanca com el pare, i per més que la Leda intentés impedir-ho, mostrava sempre un aspecte força descurat. En aquells moments duia una barba tota aspra que s’havia deixat créixer durant l’estiu, segons semblava.

—El que vulgui la Leda —va contestar el pare. És clar, perquè deixant-la triar el menjar que s’endurien ho compensaria tot.

—Tant me fa. —La Leda va abaixar la mirada i es va observar el canell. Dues feridetes en forma de punt, recordatori del braçalet de control que havia dut adherit tot l’estiu, eren les úniques proves que delataven que havia estat a la Cala d’Argent. Que, contra tota lògica, es trobava al mig de Nevada, ben lluny del mar.

En realitat, la Leda no en podia culpar els seus pares, de tot allò. Si ella hagués estat al seu lloc i s’hagués enxampat a ella mateixa fent el que havia fet al juliol, també s’hauria enviat a desintoxicació. Havia arribat al centre feta un desastre: assilvestrada i rabiosa, sobreestimulada amb xemperhidrè i qui sap amb què més. Havia hagut de passar-se tot un dia prenent el que les altres noies de la Cala d’Argent en deien «suc de la felicitat» —una potent barreja de sedants i dopamina subministrada amb un gota a gota— abans d’accedir a parlar amb els metges.

A mesura que les substàncies van anar abandonant l’organisme de la Leda, però, el gust agre del ressentiment també es va anar es-vaint. Per contra, la va aclaparar un sentiment de culpabilitat i vergonya, una vergonya feixuga i incòmoda. Sempre s’havia promès que es controlaria, que no seria un d’aquells patètics addictes que mostraven als hologrames de la classe de salut de l’institut. Però havia acabat amb un gota a gota clavat a la vena.

—Que estàs bé? —li havia preguntat una de les infermeres, en veure-li el posat.

«Que no et vegin plorar mai», s’havia dit la Leda, pestanyejant per reprimir les llàgrimes.

—És clar —havia aconseguit dir amb veu serena.

Al final la Leda havia aconseguit trobar una certa pau a desintoxicació, no pas amb el seu psiquiatre inútil, sinó a través de la meditació. Es passava gairebé tots els matins asseguda amb les cames encreuades i repetint els mantres que recitava el guru Vashmi. «Que les meves accions em duguin a algun lloc. Jo sóc la meva autèntica aliada. Sola me’n puc sortir». De tant en tant la Leda obria els ulls i, a través del fum de l’espígol, observava les altres noies que hi havia al tipi on feien ioga. Totes tenien un posat angoixat, turmentat, com si les haguessin enxampat allà mateix i tinguessin massa por de fugir. «No sóc com elles, jo», s’havia dit la Leda, redreçant les espatlles i tornant a tancar els ulls. No necessitava cap substància, ella, no pas com en necessitaven aquelles noies.

Ara arribarien a la Torre al cap d’uns minuts. De sobte, la Leda va notar un nus d’angoixa a l’estómac. Estava preparada per afrontar el que hauria d’afrontar? Estava preparada per tornar i afrontar tot el que l’havia enviat a l’abisme?

No pas tot. L’Atlas encara no hi era.

La Leda va tancar els ulls i va murmurar unes quantes paraules assenyalant-se les lents de contacte per obrir la safata d’entrada, tot i que l’havia consultat sense parar des que havia sortit de desintoxicació aquell matí, ara que ja tornava a tenir connexió. Va sentir el so de tresmil missatges acumulats, bàsicament invitacions per veure vídeos que anaven apareixent l’un rere l’altre com notes musicals. En certa manera, tots aquells sorollets, tanta atenció, li resultava relaxant.

Al capdamunt de la cua hi havia un missatge de l’Avery. «Quan tornes?».

Cada estiu, a la Leda la seva família l’obligava a fer la visita anual a «casa», una mena de Vilaenlloc a Illinois, enmig del no-res. «Casa és Nova York», remugava sempre la Leda, però els seus pares no li feien cas. Ella no podia entendre de cap de les maneres que els seus pares volguessin visitar aquell indret any rere any. Si hagués fet el mateix que ells —traslladar-se de Danville a Nova York acabats de casar, just quan es van enllestir les obres de construcció de la Torre, i anar pujant de mica en mica fins que es van poder permetre viure a les cobejades plantes superiors—, ella no hauria mirat enrere.

Però els seus pares estaven decidits a tornar al poble natal cada any i estar-se amb els avis de la Leda i en Jamie, en una casa tecnofosca, sense tecnologia, i on només hi havia mantega de soja i paquets de menjar preparat i congelat. A la Leda li havia agradat anar-hi de petita, ja que era com viure una aventura. Però quan es va anar fent gran, va començar a suplicar que no l’obliguessin a fer aquelles visites. Ja no li venia de gust passar l’estona amb els cosins, vestits amb peces de roba de mal gust, fabricades en sèrie, i amb aquelles pupil·les tan estranyes, sense lents de contacte. Però, per més que protestés, no es podia estalviar la visita. Fins aquell any.

«Torno ara!», va contestar la Leda, dient la resposta en veu alta i enviant-la amb un gest afirmatiu del cap. En part sabia que hauria d’explicar a l’Avery com li havia anat a la Cala d’Argent; a desintoxicació havien parlat molt sobre la responsabilitat i sobre la necessitat de demanar ajuda als amics. Però la idea de parlar-ne amb l’Avery la va fer aferrar-se tan fort amb les mans al cul del seient que se li van posar els artells blancs. No ho podia fer; no podia revelar aquella mena de febleses a la seva amiga, a la seva amiga perfecta. L’Avery es comportaria amb prudència, és clar, però la Leda sabia que en el fons la jutjaria, que se la miraria diferent. I la Leda no ho suportaria.

L’Avery sabia una part de la veritat: que la Leda havia començat a prendre xemperhidrè de tant en tant, abans dels exàmens, per estar més lúcida…, i que algunes vegades havia pres coses més fortes, amb en Cord i en Rick i la resta d’aquella colla. Però l’Avery no es podia ni imaginar fins a quin punt havia empitjorat la cosa cap a final del curs passat, després dels Andes, i, per descomptat, no sabia el que havia passat aquell estiu.

Es van acostar a la Torre. L’helicòpter va planar momentàniament amb un balanceig a l’entrada de l’heliport de la planta 700; tot i portar estabilitzadors, no podia evitar les violentes sacsejades provocades per les fortes ratxes de vent que bufaven al voltant de la Torre. Amb una embranzida final, va aconseguir entrar i aturar-se a l’hangar. La Leda es va descordar el cinturó i va baixar l’escaleta rere els seus pares. La seva mare ja atenia una trucada, segurament remugava sobre algun negoci que no havia sortit bé.

—Leda! —Un remolí ros se li va acostar a tota velocitat per abraçar-la ben fort.

—Avery.

La Leda va somriure, submergida als cabells de la seva amiga i provant de desempallegar-se’n suaument. Va fer una passa enrere i va alçar la mirada, i aleshores va defallir momentàniament, aclaparada per les antigues inseguretats. Sempre que tornava a veure l’Avery, notava com un daltabaix al cos. La Leda provava de no immutar-se, però de vegades no podia evitar pensar que era molt injust, tot plegat. L’Avery tenia una vida perfecta, allà dalt, a l’àtic de la planta mil. També havia de ser perfecta ella? Quan veia l’Avery al costat dels Fuller, gairebé no es podia creure que l’haguessin creat amb l’ADN de la parella.

De vegades era un pal ser la millor amiga d’una noia massa impecable per provenir de la natura. La Leda, en canvi, segurament provenia d’una nit de tragos de tequila en un aniversari dels seus pares.

—Vols sortir d’aquí? —va preguntar l’Avery, en to suplicant.

Però la Leda no necessitava que la convencessin de res.

—Sí —va contestar de seguida. Faria qualsevol cosa per la seva amiga, tot i que aquesta vegada no calia ni que l’hi demanessin dues vegades.

L’Avery es va tombar per abraçar els pares de la Leda.

—Senyor Cole! Senyora Cole! Benvinguts a casa.

La Leda els va observar mentre reien i s’abraçaven, amb els braços oberts com flors banyades pel sol. Ningú era immune a l’encant de l’Avery.

—Que els puc robar la filla? —va preguntar l’Avery, i ells van fer que sí amb el cap—. Gràcies. Els la portaré a casa per sopar! —va cridar, sense deixar anar el braç de la Leda i estirant-la amb insistència cap a l’avinguda principal de la planta 700.

—Un moment. —Al costat de la immaculada faldilla vermella i la samarreta curta de l’Avery, el vestuari amb què la Leda havia sortit de desintoxicació, una senzilla samarreta grisa i uns texans, no tenia cap mena de gràcia—. Si hem de sortir, em vull canviar.

—He pensat que podíem anar al parc, no? —L’Avery va parpellejar de pressa, i les pupil·les li van fer moviments ràpids mentre sol·licitava un aerotransportador—. Ara hi ha un grup de noies, al parc, i totes et volen veure. Et sembla bé?

—I tant —va dir la Leda de seguida, espolsant-se de sobre l’espineta d’enuig que li produïa el fet de no sortir soles.

Van travessar les portes de doble batent de l’heliport i van anar a parar a l’avinguda principal, una immensa artèria de comunicació que abastava unes quantes illes de cases. Els sostres que s’estenien damunt les noies brillaven amb intensos tons del blau del cel. A la Leda li semblaven igual de bonics que els que havia vist durant les caminades que feia a la tarda a la Cala d’Argent. Però no era la mena de persona que busqués bellesa en la natura. Bellesa era una paraula que reservava per a les joies cares i els vestits, i el rostre de l’Avery.

—Explica-me’n coses —va demanar l’Avery, amb aquell estil directe que la caracteritzava, quan van trepitjar les voreres de compòsit de carboni que s’estenien al llarg de les rutes platejades dels aerotransportadors.

Robots cilíndrics es traslladaven amunt i avall dels carrers impulsats amb rodes immenses, per vendre fruita deshidratada i càpsules de cafè.

—Què? —La Leda va intentar concentrar-se, tornar a la realitat.

Munts d’aerotransportadors recorrien els carrers per la banda esquerra de la noia, en moviments veloços i coordinats com un banc de peixos, de color verd o vermell segons si estaven lliures o no. D’esma, la Leda es va acostar una mica més a l’Avery.

—Illinois. Ha estat tan horrible com sempre? —L’Avery va fixar la mirada a la llunyania—. Sol·licitud d’aerotransportador —va dir, en veu baixa, i un dels vehicles es va apartar ràpidament de la resta.

—Vols anar en aerotransportador tot el camí fins al parc? —va preguntar la Leda, esquivant la pregunta que li havia fet la seva amiga i intentant parlar en un to de veu normal. Havia oblidat la cridòria de la gent que se sentia allà: pares arrossegant la canalla, homes i dones de negocis parlant en veu alta a les lents de contacte, parelles agafades de la mà. Se sentia aclaparada, després dels espais de tranquil·litat viscuts a desintoxicació.

—Has tornat, és una ocasió especial! —va exclamar l’Avery.

La Leda va inspirar fondo i va somriure just en el moment en què un aerotransportador s’aturava davant d’elles. Era estret, dedues places i amb un luxós interior de color d’ivori, i planava uns quants centímetres per sobre de la calçada gràcies a les barres magnètiques propulsores que tenia a la base. L’Avery es va asseure davant de la Leda, va teclejar la destinació i l’aerotransportador es va posar en marxa.

—Potser l’any que ve no t’hi faran anar. I llavors podrem viatjar juntes, tu i jo —va continuar l’Avery, mentre l’aerotransportador es precipitava per un dels corredors verticals de la Torre. El rastre groc il·luminat que deixava als murs del túnel li dibuixava formes estrambòtiques als pòmuls.

—Potser. —La Leda va arronsar les espatlles. Volia canviar de tema—. Per cert, t’has passat amb el bronzejat. Que és de Florència?

—De Mònaco. Les millors platges del món.

—No poden ser millors que la casa de la teva àvia a Maine. —Hi havien passat una setmana l’estiu dels quinze anys, torrant-se al sol i prenent d’amagat glops del vi de Porto de l’àvia Lasserre.

—És veritat. Ni tan sols hi havia socorristes guapos, a Mònaco —va dir l’Avery, amb una riallada.

L’aerotransportador va reduir la velocitat i llavors va començar a moure’s horitzontalment quan va girar cap a la planta 307. En general, traslladar-se fins a una planta tan baixa es consideraria un descens excessiu, però es tolerava si era per visitar Central Park. Quan es van aturar a l’entrada nord-nord-est del parc, l’Avery es va girar cap a la Leda i la va observar seriosa, amb aquells ulls d’un blau tan intens.

—Estic contenta que hagis tornat, Leda. T’he trobat a faltar, aquest estiu.

—Jo també —va contestar la Leda, amb un fil de veu.

Va travessar l’entrada del parc darrere l’Avery, més enllà del famós cirerer que s’havia recuperat del Central Park original. Hi havia uns quants turistes recolzats a la tanca que l’envoltava, prenent-ne imatges i llegint la història de l’arbre a la pantalla interactiva tàctil que el recorria. No en quedava res més, del parc original, que s’estenia sota els fonaments de la Torre, terra avall, molt avall.

Es van dirigir cap al turó on la Leda ja sabia que trobaria les seves amigues. L’Avery i la Leda havien descobert aquell indret juntes quan tenien dotze anys; després de moltes proves, havien arribat a la conclusió que era el millor lloc per lliurar-se al llum solar lliure de raigs UVA. Mentre caminaven, l’espectregespa que vorejava el sen-der va canviar del verd intens a un lilós suau. L’holograma d’un gnom dels dibuixos animats va travessar el parc per la banda esquerra, seguit per una corrua d’infants, que xisclaven esverats.

—Avery! —La Risha va ser la primera a veure-les. Les altres noies, totes estirades en acolorides tovalloles de platja, van alçar la vista i van saludar amb la mà—. I Leda! Quan has tornat?

L’Avery es va deixar caure al centre del grup i es va recol·locar un ble de cabells rossos darrere l’orella. La Leda es va instal·lar al seu costat.

—Ara mateix. Tot just acabo de sortir de l’helicòpter —va contestar, mentre treia de la bossa les ulleres de sol vintage de la seva mare. Hauria pogut posar les lents de contacte en mode bloqueig de sol, és clar, però les ulleres eren com la marca del seu estil. Li agradava que quan les duia posades no li poguessin interpretar la mirada.

—On és l’Eris? —va preguntar, tot i que tampoc la trobava a faltar especialment. Però en general l’Eris sempre s’apuntava a bronzejar-se.

—Potser ha anat a comprar. O és amb en Cord —va contestar la Ming Jiaozu, reprimint un deix de ressentiment.

La Leda no va dir res, ja que tenia la sensació que l’havien enxampat amb la guàrdia baixa. No havia vist res sobre l’Eris i en Cord als fils de continguts quan els havia consultat aquell matí. Tot i que mai podia estar al dia amb l’Eris, ja que havia sortit —o com a mínim havia fet el ruc— amb gairebé la meitat dels nois i les noies de la classe, amb alguns més d’una vegada. Però l’Eris era l’amiga més antiga de l’Avery, i, com que provenia d’una família tradicionalment molt ben posicionada, se’n sortia de gairebé qualsevol situació.

—Com t’ha anat l’estiu, Leda? —va continuar la Ming—. Has estat amb la família a Illinois, oi?

—Doncs sí.

—Deu haver estat un horror, tants dies al bell mig del no-res. —La Ming parlava amb un to massa ensucrat.

—Ja, però he sobreviscut —va dir la Leda, amb lleugeresa, sense deixar-se provocar.

La Ming sabia que la Leda no suportava parlar de l’origen dels seus pares. Era un recordatori que no pertanyia al món de les altres noies, que havia pujat de planta als dotze anys des de les àrees residencials de la Zona Central de la Torre.

—I tu? —va preguntar la Leda—. Com t’ha anat a Espanya? Has sortit amb algun noi d’allà?

—No ben bé.

—Que curiós. Segons l’historial de continguts, es diria que has fet uns quants amics molt especials. —Quan havia fet la descàrrega a l’helicòpter, la Leda havia vist algunes imatges de la Ming amb un noi espanyol, i li havia fet la sensació que entre tots dos havia passat alguna cosa, pel que transmetien amb el llenguatge corporal, perquè no hi havia cap frase sota les imatges, i sobretot per la vermellor que en aquells moments se li estava estenent a la Ming pel coll.

La Ming es va quedar en silenci. La Leda es va permetre dibuixar un somriure discret. Quan algú li buscava les pessigolles, ella s’hi tornava.

—Avery —va dir la Jess McClane, inclinant-se endavant—. Que has trencat amb en Zay? Abans me l’he trobat, i semblava decaigut.

—Sí —va dir l’Avery, a poc a poc—. O sigui, em sembla. M’agrada, sí, però… —va respondre, sense acabar la frase i amb poc entusiasme.

—Ostres, Avery. Hauries de tallar, i posar fi a aquesta història! —va exclamar la Jess. Els braçalets d’or centellejaven amb la llum del panell solar—. Es pot saber què esperes, exactament? O potser hauria de dir qui esperes?

—Frena una mica, Jess. Tampoc és que puguis parlar, precisament tu —li va engaltar la Leda. La gent sempre feia aquella mena de comentaris a l’Avery, perquè no li podien retreure res més. Però no era just venint de la Jess, que també era verge.

—Doncs resulta que sí que puc —va dir la Jess, tota misteriosa.

En sentir-ho, va esclatar un cor de xiscles.

—Un moment, tu i en Patrick?

—On?

—Quan?

I la Jess va fer un somriure nerviós, desitjosa d’explicar-ne els detalls. La Leda es va reclinar enrere, fent veure que escoltava. Les noies es pensaven que ella també era verge. No havia explicat la veritat a ningú, ni tan sols a l’Avery. I no l’hi explicaria mai.

Havia passat al gener, al viatge que feien cada any per esquiar a Catyan. Les seves famílies feia anys que hi anaven; de primer només els Fuller i els Anderton, i llavors, quan la Leda i l’Avery es van fer tan amigues, també els Cole. Els Andes era l’únic lloc bo que quedava al món per esquiar; fins i tot Colorado i els Alps havien de recórrer en exclusiva a les màquines de neu artificial, actualment. Només a Xile, als cims més alts dels Andes, quedava prou neu natural per a l’autèntic esquí.

El segon dia del viatge, estaven tots esquiant amb drons —l’Avery, la Leda, l’Atlas, en Jamie, en Cord, fins i tot el germà gran d’en Cord, en Brice—, i saltaven dels seients plegables dels drons esquiadors individuals per aterrar damunt la neu pols, traçaven una línia entre els arbres i tornaven a buscar els drons abans d’arribar al precipici del final de la glacera. La Leda no esquiava tan bé com la resta, però s’havia pres una gota d’adrenalina durant la pujada i se sentia bé, gairebé tan bé com quan havia robat el «material» —que aquest sí que estava bé— a la seva mare. Va seguir l’Atlas entre els arbres, fent tots els possibles per seguir-li el ritme, gaudint de com el vent se li arrapava a l’anorac de poliplomes. Només sentia la remor dels esquís en lliscar damunt la neu i, per sota, la insondable profunditat de la buidor. Li feia la impressió que estaven temptant el destí, avançant a tota velocitat a través d’aquell aire tan transparent, dalt d’una glacera, a tocar del cel.

Llavors va ser quan l’Avery va xisclar.

I després tot va esdevenir confús, caòtic, inconcret. La Leda va palpar a cegues dins el guant per pitjar el botó vermell d’emergència que feia venir el seu dron esquiador, però a l’Avery ja la recollien uns metres enllà. La cama li sobresortia fent un angle impossible.

Quan van tornar a la suite de l’àtic de l’hotel, a l’Avery ja la duien a casa en avió. La senyora Fuller els va assegurar que es recuperaria; només li havien de tornar a unir el genoll, i volia que l’examinessin experts de Nova York. La Leda sabia el que significava. L’Avery visitaria després l’Everett Radson perquè l’operés amb microlàser. Que per res del món quedés la més petita ombra d’una cicatriu al seu cos perfecte.

A la nit, tots es van ficar a la piscina d’hidromassatge del porxo, passant-se de l’un a l’altre ampolles glaçades de licor de crema de whisky, brindant per l’Avery, els Andes, la neu que havia començat a caure. Quan va nevar amb més ganes, els altres van remugar i, entre queixes, finalment van anar desfilant cap a dormir. Però la Leda, que seia al costat de l’Atlas, es va quedar. Ell tampoc s’havia mogut.

Feia anys que li agradava l’Atlas, des que ella i l’Avery s’havien fet amigues, des del moment que l’havia conegut al pis de l’Avery, quan les havia enxampat cantant cançons de Disney i ella s’havia posat vermella com un tomàquet de la vergonya. Però la Leda no havia pensat mai que tingués cap oportunitat amb ell. El noi era dos anys més gran, i, a més, era germà de l’Avery. Fins aquella nit, quan tothom anava sortint de la piscina calenta i ella havia dubtat, preguntant-se si potser… Notava perfectament on havia tocat l’Atlas amb el genoll sota l’aigua, un contacte que li havia provocat un pessigolleig per tot el costat esquerre.

—En vols més? —va murmurar ell, atansant-li l’ampolla.

—Gràcies.

La Leda es va obligar a apartar la mirada de les pestanyes del noi, on se li acumulaven flocs de neu com estrelletes líquides. Va beure un bon glop de crema de whisky. Era suau, dolça com unes postres, amb un regust que li cremava la gargamella. Notava que el cap li giravoltava, marejada per l’escalfor de la piscina d’hidromassatge, per tenir l’Atlas tan a prop. Potser encara no li havia passat l’efecte de la gota d’adrenalina, o potser només era aquella sensació, aquella agitació en estat pur, que la feia sentir estranyament imprudent.

—Atlas —va dir, en un to suau. Quan el noi es va girar per mirar-la, amb una cella arquejada, ella es va inclinar endavant i li va fer un petó.

Al cap d’uns instants de dubte, ell li va tornar el petó, agafant-li els cabells enrinxolats i esquitxats de neu amb totes dues mans. A la Leda se li va esmicolar la noció del temps. En algun moment, va perdre la part de dalt del biquini, i la part de sota, també —bé, tampoc és que anés gaire vestida, en tot cas—, i l’Atlas li va xiuxiuejar:

—N’estàs segura?

I la Leda va assentir en silenci, amb el cor que li bategava fort. I tant si n’estava segura. No havia estat mai tan segura de res.

L’endemà al matí, gairebé es va esmunyir a la cuina, amb els cabells encara molls pel vapor de la piscina d’hidromassatge, amb el record del contacte de l’Atlas gravat a la pell, inesborrable com un tatuatge. Però ell ja no hi era.

Havia agafat el primer avió cap a Nova York. Per comprovar com estava l’Avery, segons va dir el seu pare. La Leda va assentir impassible, però per dins se sentia malament. Sabia la veritat, el motiu pel qual l’Atlas ja se n’havia anat. El noi l’esquivava. «Perfecte», va pensar ella, en un rampell de ràbia que tapava el dolor de la pèrdua; ja li cantaria les quaranta. També passaria de tot, ella.

Però el cas és que la Leda no va tenir l’ocasió de parlar cara a cara amb l’Atlas. Aquella mateixa setmana va desaparèixer, abans que tor-nessin a començar les classes, tot i que era el segon semestre de l’últim curs a l’institut. Hi va haver una cerca intensa i breu, que bàsicament només va estar protagonitzada per la família de l’Avery. Es va acabar al cap d’unes hores, quan els seus pares es van assabentar que estava bé.

Ara, gairebé un any després, la desaparició de l’Atlas ja no era una novetat. Els seus pares hi van treure ferro en públic, assegurant que eren coses dels joves. La Leda els havia sentit assegurar en el transcurs de molts còctels que el noi viatjava pel món abans d’entrar a la universitat, que ells ja hi havien estat d’acord des de bon començament. Aquella era la història que repetien, i no s’apartaven mai del guió, però l’Avery havia explicat la veritat a la Leda. Els Fuller no tenien la més petita idea d’on era l’Atlas, ni quan tornaria o fins i tot si tornaria mai. El noi trucava periòdicament a l’Avery per donar senyals de vida, però sense indicar mai on era, tot i que igualment quan trucava ja estava a punt de canviar de lloc.

La Leda no va explicar mai a l’Avery el que va passar aquella nit als Andes. No va trobar mai el moment de parlar-ne mentre l’Atlas estava desaparegut, i com més temps s’ho guardava per a ella, més es convertia en un secret. El fet que l’únic noi que li havia importat mai hagués fugit després de tenir relacions amb ella li feia tant de mal com una ferida. Va intentar mantenir-se sempre empipada; l’empipament semblava més segur que permetre’s sentir-se ferida. Però ni tan sols amb la ràbia no n’hi va haver prou per calmar el dolor que la martiritzava quan pensava en ell.

I per això va acabar a desintoxicació.

—Leda, m’hi acompanyes? —La veu de l’Avery li va interrompre els pensaments. La Leda va pestanyejar—. Al despatx del meu pare, a buscar una cosa —va explicar l’Avery. Feia una mirada de complicitat; el despatx del pare de l’Avery era l’excusa a què recorrien des de feia anys quan una d’elles es volia desempallegar de qui fos que tinguessin al davant en aquell moment.

—Que no té robots ordenances, el teu pare, per fer aquestes feines? —va preguntar la Ming.

La Leda no li va fer cas.

—I tant —va respondre a l’Avery, aixecant-se i espolsant-se brins d’herba dels texans—. Som-hi.

Es van acomiadar de la resta de noies amb un gest i van avançar pel sender en direcció a la terminal de transport més propera, on s’alçava ben visible una columna de la línia C exprés. Els laterals eren increïblement transparents; la Leda va veure que a dins hi havia un grupet de dones grans amb els caps ben junts per conversar entre elles, i també un nen petit furgant-se el nas.

—L’Atlas em va trucar ahir al vespre —va xiuxiuejar l’Avery, mentre se situaven a l’andana de la Zona Alta de la Torre.

La Leda es va tensar. Sabia que l’Avery havia deixat d’explicar als seus pares que rebia trucades de l’Atlas. Deia que només aconseguia amoïnar-los. Però era curiós que l’Avery no parlés d’aquelles trucades amb ningú, només amb la Leda.

Potser sí que era estrany que l’Avery s’hagués mostrat sempre tan protectora amb l’Atlas. Quan ell sortia amb algú, ella es comportava sempre amb educació, però com una mica distant, com si no hi donés el vistiplau, o com si pensés que l’Atlas s’havia equivocat. La Leda es preguntava si tot allò responia al fet que l’Atlas era adoptat, com si a l’Avery l’amoïnés que el noi fos més vulnerable, a causa de la vida que havia viscut abans, i sentís l’impuls de protegir-lo.

—Ah, sí? —va preguntar, intentant no alterar-se—. Has endevinat on era?

—De fons se sentien veus que parlaven fort. Potser era en algun bar. —L’Avery va arronsar les espatlles—. Ja saps com és l’Atlas.

«No, en realitat no ho sé». Potser si la Leda entengués l’Atlas, aconseguiria posar ordre a la confusió que regnava a la seva ment. Va estrènyer el braç de la seva amiga.

—En fi —va dir l’Avery, obligant-se a sobreposar-se—, aviat tornarà a casa, quan hi estigui preparat. Oi?

Va mirar la Leda amb expressió interrogativa. Durant uns instants, la Leda es va quedar tota sorpresa en adonar-se que l’Avery li recordava moltíssim l’Atlas. No eren parents de sang, però desprenien la mateixa intensitat roent. Quan dirigien tota la força de la seva atenció sobre algú, resultava tan encegador com mirar el sol.

La Leda es va bellugar inquieta.

—És clar —va dir—. Aviat tornarà.

Va pregar perquè no fos així, i alhora, no podia evitar desitjar que sí, que tornés aviat.

Rylin

La nit següent, la Rylin Myers era davant la porta del seu pis, passant una vegada i una altra l’anell identificatiu davant l’escàner mentre feia equilibris amb una bossa de comestibles en una mà i una beguda energètica mig acabada a l’altra. I quan va clavar puntades de peu a la porta amb tota impunitat, va pensar que segur que no tindria aquells problemes si disposessin d’un escàner de retina, o d’aquelles meravelloses lents de contacte computeritzades que portaven tots els nois i noies altejats, els de les plantes superiors. Però ningú es podia permetre res de tot allò on vivia la Rylin, a la 32.

Just en el moment en què enretirava la cama per tornar a clavar una altra puntada, es va obrir la porta.

—Per fi —va murmurar la Rylin, apartant la seva germana de catorze anys per entrar al pis.

—Si t’arreglessis l’anell identificatiu, com t’he repetit mil vegades, no et passaria això —va dir la Chrissa, en to de broma—. Per cert, què diries? «Em sap greu, agents, però és que sempre faig servir l’anell identificatiu per obrir ampolles de cervesa, i ara ja no funciona».

La Rylin no li va fer cas. Va prendre un bon glop de la beguda energètica, va alçar la bossa de comestibles per deixar-la damunt el marbre de la cuina i va llançar un paquet d’arròs vegetarià a la seva germana.

—Ho pots desar tu, tot això? És que faig tard. —L’Stop, el Sistema de Transport de la Planta, tornava a estar espatllat, de manera que havia hagut de recórrer les vint illes de cases caminant des de la parada de l’ascensor fins a casa.

La Chrissa se la va quedar mirant.

—Sortiràs, aquesta nit?

Havia heretat les delicades faccions coreanes de la seva mare, l’elegància del seu nas i les celles altes i ben arquejades, mentre que la Rylin s’assemblava molt més al seu pare, de mandíbula marcada. Però totes dues tenien els intensos ulls verds de la mare, que brillaven tant que semblaven pedres precioses.

—Eeeh, sí. És dissabte —va contestar la Rylin, passant per alt a posta el significat real de les paraules de la seva germana.

No volia parlar del que havia passat aquell mateix dissabte, l’any anterior, el dia que va morir la seva mare i se li va ensorrar el món. No oblidaria mai com els Serveis d’Atenció a la Infància havien anat a casa seva aquella nit, per parlar-los de l’acolliment familiar, mentre elles dues encara ploraven, abraçades.

La Rylin els havia escoltat uns moments, mentre la Chrissa, amb el cap recolzat a l’espatlla de la seva germana gran, no parava de plo-rar. La Chrissa era intel·ligent, molt intel·ligent, i prou bona en voleibol per tenir opcions reals d’obtenir una beca en alguna universitat. Però la Rylin sabia el que calia saber de l’acollida per sospitar el que podria significar per a elles. Sobretot per a la Chrissa.

Faria el que calgués per mantenir la família unida, li costés el que li costés.

L’endemà mateix se n’havia anat al jutjat de família més proper i s’havia declarat legalment adulta, de manera que va poder començar a treballar en aquella feina tan horrible a la parada del monocarril a jornada completa. Quina altra opció li quedava? Amb prou feines es podien mantenir; la Rylin acabava de rebre un altre avís del propietari del pis; sempre devien com a mínim un mes de lloguer. Per no parlar de les factures de quan la seva mare havia estat a l’hospital. La Rylin havia intentat saldar el deute durant tot l’any anterior, però, per culpa dels interessos, l’alta quantitat que devia començava a augmentar, de fet. De vegades a la Rylin li feia la impressió que no se’n podria alliberar mai, d’aquell deute.

Era aquesta la vida que els tocava viure aquells dies, i no semblava que hagués de canviar aviat.

—Rylin. Sisplau…

—Que ja faig tard —va dir la Rylin, dirigint-se cap a la zona que havia delimitat per a ella sola a la minúscula habitació que compartien,i es va posar a rumiar la roba que duria, el fet que no havia de tornar a la feina durant trenta-sis hores; el que fos, menys la mirada de retret de la seva germana, tan semblant a la de la seva mare que li feia mal.

La Rylin i el seu nòvio, en Hiral, baixaven les escales de la Sortida 12 de la Torre.

—Són allà —va murmurar la Rylin, alçant la mà per protegir-se de la claror del sol.

Els seus amics s’esperaven al punt de trobada habitual, un banc de ferro colat a la vorera del davant, a la cruïlla entre el carrer 127 i Morningside.

La noia va dirigir la mirada a en Hiral.

—Segur que no portes res al damunt, eh? —li va tornar a preguntar.

No li feia gens de gràcia que en Hiral hagués començat a vendre —primer només als amics, després a un cercle més ampli—, però havia tingut una setmana molt dura, i encara estava trasbalsada per la conversa que havia mantingut amb la Chrissa. Es podria col·locar amb alguna cosa, relaxants o al·luciactivador, el que fos per fer callar els pensaments que li donaven voltes i més voltes pel cap.

En Hiral va negar amb un gest.

—Em sap greu. Aquesta setmana he liquidat totes les meves existències. —El noi la va mirar—. Tot bé?

La Rylin no va dir res. En Hiral li va agafar la mà, i ella no s’hi va oposar. El noi tenia els palmells aspres de tant treballar, i les ungles negres de greix. En Hiral havia deixat l’institut l’any anterior per treballar d’operari; reparava els immensos ascensors de la Torre. Es passava el dia penjat a centenars de metres de terra com una aranya humana.

—Ry! —va cridar la seva millor amiga, la Lux, corrent cap a ella. Duia el serrell tallat de manera irregular, i aquella setmana portava els cabells ros cendra—. Aquí et tenim! Estava amoïnada per si no venies.

—Perdoneu. Estava enfeinada —es va disculpar la Rylin.

L’Andrés va deixar escapar un bufec.

—T’has hagut de ficar una mica de transmissió abans del concert? —Va fer un gest barroer amb les mans.

La Lux va fer cara d’afartament i va abraçar la Rylin.

—Com ho portes? —va xiuxiuejar.

—Bé. —La Rylin no va saber dir res més. Tenia sentiments contradictoris; d’una banda, agraïa que la Lux hagués recordat quin dia era, però alhora la irritava, aquell recordatori. Es va adonar que s’havia posat a joguinejar amb el collaret de la seva mare, i el va deixar anar de seguida. Oi que havia sortit precisament per evitar pensar en ella?

La Rylin va brandar el cap i va passejar la mirada per la resta del grup. L’Andrés estava reclinat al banc, entossudit a dur la seva jaqueta de cuir malgrat la calor que feia. En Hiral era al seu costat, dret, amb aquella pell tan morena que centellejava en reflectir-hi el sol ponent. I a l’altre costat del banc hi havia l’Indigo, amb una faldilla que amb prou feines havia aconseguit transformar en vestit i unes botes altíssimes.

—On és en V? —va preguntar la Rylin.

—Ha anat a buscar la diversió. O és que potser tenies la intenció de portar-la tu, avui? —va dir l’Indigo, amb ironia.

—Jo només participaré en la festa, gràcies —va contestar la Rylin.

L’Indigo va fer un posat com dient «deixem-ho estar» i va continuar enviant missatges amb la tauleta.

La Rylin prenia moltes substàncies il·legals, és clar —tots ells en prenien—, però la seva línia vermella era comprar-ne i vendre’n. A ningú li importava gaire que hi hagués adolescents col·locats, però les lleis eren més dures amb els traficants. Si acabava a la presó, la Chrissa passaria automàticament a una família d’acollida. La Rylin no podia córrer aquell risc.

L’Andrés va alçar la mirada de la tauleta.

—En V ens espera. Som-hi.

Una ratxa de vent va escampar unes quantes deixalles per la vorera. La Rylin les va esquivar i va fer una alenada profunda, vigoritzant. Potser sí que l’aire allà a fora era calent, però com a mínim no estava reciclat i carregat d’oxigen com el de la Torre.

A l’altra vorera, en Hiral ja estava ajupit a un costat de la Torre, i feia passar la fulla d’un ganivet per la vora inferior d’un panell d’acer, per desprendre’l.

—Endavant —va xiuxiuejar.

Les mans de la Rylin i les del noi es van tocar quan ella entrava per l’obertura, i es van intercanviar una mirada; seguidament la Rylin va entrar al bosc d’acer.

Els sorolls de l’exterior es van esmorteir de seguida, i van ser substituïts per la remor de veus, les riallades produïdes per les drogues i el zumzeig de l’aire que circulava des de la base de la Torre. Eren al submón que hi havia sota la primera planta; un espai estrany i fosc, ple de canonades i columnes d’acer. La Rylin i la Lux caminaven a poc a poc entre les ombres, saludant amb el cap els altres grups quan passaven per davant seu. Un grupet estava reunit al voltant de la tènue lluïssor rosa d’un al·luciactivador. Un altre, en què tothom anava mig vestit i estaven estirats sobre una pila de coixins, es preparava sense cap mena de dubte per començar una orgia d’oxitosa. La Rylin va veure la reveladora lluentor de la porta de la sala de màquines davant seu, i va començar a caminar una mica més de pressa.

—Podeu avançar i donar-me les gràcies ara —es va sentir una veu entre les ombres, i la noia gairebé va fer un bot.

Era en V.

No era tan alt com l’Andrés, però en V devia pesar uns vint quilos més, pel cap baix, i era tot músculs. Les amples espatlles i els braços els duia ben coberts de tintatuatges que li ballaven pel cos en un caos arremolinat: figures que es formaven, que se separaven i que es tornaven a formar en un altre lloc. La Rylin va sentir una esgarrifança quan va pensar el que devia suposar entintar tanta pell.

—Molt bé, gent. —En V va ficar la mà a la bossa que duia i en va treure un munt de pegats d’un daurat lluminós, tots de la mida de l’ungla del polze de la Rylin.

—Qui s’apunta als comunitaris?

—Hosti —va exclamar la Lux, amb una riallada—. D’on ho has tret, això?

—Ostres, sí! —En Hiral va xocar la mà estesa amb l’Andrés.

—Ei, de debò? —va preguntar la Rylin, interrompent totes aquelles demostracions d’alegria. No li agradaven els comunitaris. Es tractava d’arribar a una col·locada en grup, cosa que li semblava com invasiu, com tenir relacions sexuals amb un grup de desconeguts. El pitjor de tot era la incapacitat de controlar el viatge, el fet de posar-se tota en mans d’algú altre—. Em pensava que fumaríem, aquesta nit —va continuar. Fins i tot havia portat el seu al·luciactivador, la menuda pipa compacta que es podia fer servir per a gairebé qualsevol cosa: les foscúries, els espetecs i, evidentment, l’herba al·lucinògena per a la qual havia estat creada.

—Tens por, Myers? —la va desafiar en V, al cap d’un moment.

—Doncs no, no tinc por. —La Rylin es va dreçar, tan alta com va poder, i va fitar en V—. Em venia de gust fer una altra cosa, i ja està.

Li va vibrar la tauleta en rebre un missatge. La va consultar i va veure que era de la Chrissa. «He preparat els pastissets de poma de la mama», havia escrit. «T’ho dic per si vols venir a casa!».

En V l’observava, amb mirada desafiadora.

—És igual —va dir la Rylin, per sota el nas—. I per què no, coi?

Va agafar els pegats que en V aguantava a la mà i se’n va enganxar un a la part interna del braç, a l’altura del colze, on la vena era més a prop de la superfície.

—És el que he pensat jo —va dir en V, mentre la resta començava a agafar pegats amb decisió.

Van entrar a la sala de màquines, i tot d’una la Rylin només va sentir música electrònica, res més. Li martellejava violentament el crani, i li esborrava qualsevol pensament. La Lux li va engrapar el braç i va començar a saltar com una histèrica, cridant sense que se l’entengués.

—Preparats per a la gresca?! —va exclamar el DJ, enfilat al capdamunt d’un aparell de refrigeració, i amb la veu que ressonava per tota l’estança gràcies a un amplificador. L’espai, calorós i atapeït de cossos, va esclatar en xiscles—. Molt bé —va continuar—. Si teniu un d’aquells trossets daurats, poseu-vos-el ara. Perquè sóc el DJ Lowy, i estic a punt d’enviar-vos al viatge més delirant de la vostra vida.

La tènue llum reflectia un mar de pegats comunitaris. La Rylin es va adonar que gairebé tothom en portava un. La cosa seria intensa.

—Tres… —va cridar en Lowy, fent el compte enrere.

La Lux va deixar escapar una riallada ansiosa i va saltar encara més alt, posant-se de puntetes, provant de veure alguna cosa per damunt de la multitud. La Rylin va dirigir la mirada a en V; els tintatuatges se li arremolinaven més que mai al voltant del pegat, com si la pell sabés el que estava a punt de passar.

—Dos…

Bona part de la gentada s’havia unit al compte enrere. En Hiral es va acostar a la Rylin, li va passar els braços al voltant de la cintura i li va recolzar la barbeta damunt el cap. Ella es va inclinar cap a ell i va tancar els ulls, preparant-se per a l’activació dels comunitaris.

—U!

El crit va ressonar per l’espai. En Lowy va agafar la tauleta que se sostenia davant seu i va activar el ritme electromagnètic, per emetre la freqüència dels comunitaris. De manera instantània, tots els pegats de la sala van deixar anar ones d’estimulants al corrent sanguini dels que en portaven. El súmmum de la col·locada sincronitzada.

La música va pujar de volum i la Rylin va alçar els braços enlaire de cop, per unir-se al crit eixordador que no semblava acabar mai. Ja notava com el comunitari se li anava apoderant de l’organisme. El món s’havia reconfigurat seguint el ritme de la música, tot —les pampallugues de llum del sostre, la seva respiració, el batec del cor, el batec del cor de tothom— en una sincronia perfecta amb el profund i insistent ritme del baix.

—Oi que és al·lucinant? —va vocalitzar la Lux amb els llavis, sense veu, o si més no allò era el que semblava voler dir, perquè la Rylin no n’estava segura. Ja començava a perdre el control dels seus pensaments. La Chrissa i els seus missatges de text no li importaven, la seva feina i el burro del seu cap no li importaven. No li importava res llevat d’aquell moment. Se sentia invencible, inassolible, com si hagués de ser sempre tot igual: jove i ballant i electritzant i viva.

Llums. Un flascó d’alguna cosa forta que li passaven. En va prendre un glop sense tastar el que era. Algú que li va tocar el maluc. «En Hiral», va pensar, estirant aquella mà més cap a ella, com si fos una invitació. Però aleshores va veure en Hiral unes fileres endavant, saltant i clavant cops de puny enlaire amb l’Andrés. Es va tombar i va veure la cara d’en V, com giravoltant, com sortint de la foscor. Ell tenia un altre pegat daurat, i alçava una cella amb aire insinuant. La Rylin va fer que no amb el cap. Encara no sabia ni com li pagaria el que s’havia posat.

Però en V ja treia l’adhesiu de la part del darrere.

—És gratis —va xiuxiuejar, com si li hagués llegit el pensament, o potser ella ho havia dit en veu alta? Ell li va apartar els cabells del coll—. Un secret: com més a prop te’l posis del cervell, més de pressa fa efecte.

La Rylin va tancar els ulls, atordida, quan li va entrar bruscament la segona onada de droga. Va ser una descàrrega brutal que li va encendre els nervis. Ballava i era com si surés quan va notar una vibració a la butxaca del davant. No en va fer cas i va continuar saltant, però va tornar a notar que li vibrava la tauleta, cosa que li va fer recuperar feixugament el control físic del cos. Palpant com va poder, va aconseguir agafar la tauleta.

—Digui —va fer la Rylin, esbufegant, ja que respirava a un ritme irregular, sense estar sincronitzada amb la música.

—Rylin Myers?

—Què coi… Qui és? —No sentia res. La gentada l’anava empenyent d’una banda a l’altra.

Es va fer una pausa, com si la persona que trucava no es cregués la pregunta.

—En Cord Anderton —va dir, finalment.

La Rylin va parpellejar sorpresa. La seva mare havia treballat fent feines a casa dels Anderton, abans de caure malalta. Una mica confosa, la Rylin es va adonar que li havia reconegut la veu, de les escasses vegades que havia estat allà a dalt. Però per què caram li trucava, en Cord Anderton?

—Així, què, pots venir a treballar a la meva festa? —va preguntar el noi.

—És que… De què em parles? —Intentava cridar per sobre del brogit de la música, però li va sortir la veu enrogallada, més aviat.

—T’he enviat un missatge. Aquesta nit organitzo una festa. —Parlava de pressa, amb impaciència—. Necessito una persona, per tenir-ho tot net, perquè ajudi la gent del càtering, per fer tot el que solia fer la teva mare. —La Rylin va tenir una esgarrifança en sentir anomenar la seva mare, però evidentment ell no ho va veure—. La persona que m’ajuda sempre m’ha deixat penjat a última hora, llavors m’he recordat de tu i t’he buscat. Vols la feina o no?

La Rylin es va eixugar una gota de suor del front. Qui es pensava que era, aquell Cord Anderton, per convocar-la un dissabte a la nit? Va obrir la boca per dir a aquell ric tros d’imbècil integral que es podia ficar la feina allà on li…

—Me n’oblidava —va afegir ell—, la paga és de dos-cents nanodòlars.

La Rylin es va empassar les paraules. Dos-cents nanodòlars només per una nit d’aguantar nens rics borratxos?

—Quan vols que hi vagi?

—Ah, doncs ja fas mitja hora tard.

—Ara vinc —va dir la noia, amb el cap que encara li giravoltava—. Però…

—Genial. —En Cord va tallar la comunicació.

Amb un esforç descomunal, la Rylin es va treure el pegat del braç i, seguidament, amb una ganyota de dolor, es va arrencar el del coll. Va observar els altres: en Hiral ballava, aliè a tot; la Lux s’havia arrapat a un desconegut i li havia ficat la llengua fins a la gargamella; l’Indigo estava asseguda a les espatlles de l’Andrés. La Rylin es va tombar per marxar. En V encara no li havia tret la vista del damunt, però ella no se’n va acomiadar. Es va limitar a sortir a l’exterior, on la va envoltar la xafogor de la nit. Va deixar que els pegats daurats voleiessin lentament fins a terra.

Eris

L’Eris Dodd-Radson es va enfonsar encara més sota el flonjo coixí de seda, empipada amb el zumzeig que li sonava ininterrompudament a les auriantenes. —Cinc minuts més —va farfallejar. El timbre no es va aturar—. Vaig dir alarma de repetició! —va cridar, abans d’adonar-se que no era el despertador, el que sonava. Era el so de trucada de l’Avery, que feia temps l’Eris havia configurat al màxim del volum perquè la despertés fins i tot si dormia—. Accepto la comunicació —va dir, arrossegant les paraules.

—Que ja estàs venint?

La veu de l’Avery li sonava a l’orella, en un registre més alt de l’habitual, per sobre del brogit de la festa. L’Eris va donar un cop d’ull a l’hora, projectada amb lluminosos números de color rosa a la part inferior del seu camp de visió. Feia mitja hora que havia començat la festa d’en Cord, i ella encara era al llit i sense saber què es posaria.

—És clar. —Es va dirigir al vestidor, traient-se la immensa samarreta i esquivant les peces de roba i els coixins que hi havia escampats per terra—. És que… Ui! —va xisclar, estrenyent-se el dit del peu que acabava de rebre un cop.

—Ai, mare. Encara ets a casa —li va retreure l’Avery, però no va poder evitar una riallada—. Què t’ha passat? Has tornat a allargar massa la becaina efecte «mascareta de bellesa»?

—M’agrada fer esperar tothom, així quan em veuen és més impactant —va contestar l’Eris.

—I quan dius «tothom» et refereixes a en Cord.

—No; em refereixo a tothom. Especialment a tu, Avery —va dir l’Eris—. No t’ho passis massa bé sense mi, d’acord?

—T’ho prometo. Envia’m un missatge quan ja vinguis cap aquí —li va demanar l’Avery, i va tallar la comunicació.

L’Eris va culpar el seu pare d’aquell retard. Al cap d’unes setmanes seria el seu aniversari, en faria divuit, i justament avui havia hagut de citar-se amb l’advocat de la família per posar en marxa la paperassa del fons fiduciari. Tot plegat era avorridíssim, ja que havia de signar una infinitat de documents amb la presència d’un testimoni oficial, prendre medicaments i fer-se tests d’ADN. No ho havia entès pas tot, però una cosa sí que li havia quedat clara: que, si ho signava tot, algun dia seria rica.

El pare de l’Eris provenia d’una antiga família adinerada; havien estat els inventors de la tecnologia de repulsió magnètica que feia planar els aerotransportadors. I l’Everett també havia contribuït a augmentar la fortuna de la família en convertir-se en el principal plasticirurgià del món. Els únics errors que havia comès van ser dos divorcis caríssims abans de conèixer la mare de l’Eris, quan ell tenia quaranta anys i ella era una model de vint-i-cinc. No parlava mai d’aquells matrimonis anteriors, i com que no havia tingut fills amb cap de les dues exdones, l’Eris no li va fer mai cap pregunta. De fet, a ella no li agradava pensar en aquells matrimonis.

Quan va entrar al vestidor, va dibuixar un cercle a la paret emmirallada, que es va transformar en una pantalla tàctil i es va il·luminar amb l’inventari del vestidor. Cada any en Cord organitzava aquella festa de disfresses per celebrar la tornada a l’institut, i cada any hi havia una acarnissada competició no oficial per veure qui portava la millor disfressa. Va deixar escapar un sospir i va començar a triar entre les diverses opcions: el vestit daurat estil garçonne dels feliços anys vint, un vestit amb caputxa de pell artificial que li havia donat la seva mare, un provocador vestit de lluentons rosa de l’última festa de Halloween. No n’hi havia cap que li acabés de fer el pes.

«Passo», va decidir, finalment. Per què havia de trobar una disfressa? No destacaria més si no en portava cap?

—El top negre Alícia —va anunciar al vestidor, que va col·locar la peça a la ranura de sortida que hi havia a la part inferior. L’Eris es va posar el top damunt dels sostenidors de blonda i després els seus pantalons d’ant preferits, amb què sabia que el cul se li veia fantàstic. Es va ajustar un joc de braçalets de plata a prop dels colzes i es va treure la cua amb què s’havia recollit els cabells, perquè la cabellera d’un ros rogenc li caigués damunt les espatlles com una cascada indomable.

Es va deixar caure a la cadira del tocador i, mossegant-se el llavi tota l’estona, va col·locar les mans damunt els dos electropolsadors pentinadors.

—Llisos —va ordenar, tancant els ulls i recolzant les mans fort.

Va notar un formigueig als palmells que li va pujar pels braços i li va arribar fins al cap quan l’aparell li va enviar una ona d’electricitat. Les altres noies de l’institut sempre es queixaven del pentinador, però a l’Eris, tot i que no ho confessés, li encantava aquella sensació: el doll càlid i net que li posava els nervis en acció, al límit del dolor. Quan es va mirar, va veure que els cabells li queien en capes llises al voltant de la cara. Va marcar unes quantes indicacions a la pantalla del tocador i va tancar els ulls perquè una fina capa de maquillatge li ruixés el rostre. Quan es va tornar a mirar, va veure que el perfilador d’ulls li ressaltava els estranys i enlluernadors puntets de color ambre dels iris, i el coloret li suavitzava els pòmuls i li destacava les discretes pigues del voltant del nas. Però encara li faltava una cosa.

Sense aturar-se a qüestionar-se res, l’Eris ja travessava l’habitació a les fosques dels seus pares i es dirigia al vestidor de la seva mare. Va buscar-hi el joier i hi va marcar el codi de seguretat, que havia descobert quan tenia deu anys. Al fons de tot, al costat d’una col·lecció de gemmes de tots colors i un collaret de perles negres grosses, hi havia les arracades de vidre de colors de la seva mare. Estaven fetes amb aquell vidre antic i estrany, no pas amb flexividre, sinó amb aquell que es podia trencar.

Les arracades eren desorbitadament cares, ja que estaven elaborades artesanalment amb vidre dels vitralls d’una església antiga. El pare de l’Eris les havia comprat en una subhasta, com a regal d’ani-versari dels vint anys de casats. Ignorant la lleu sensació de culpabilitat que la incomodava, l’Eris es va posar aquelles delicades gotetes de cristall.

Ja havia arribat gairebé a la porta d’entrada quan el seu pare la va cridar des de la sala d’estar.

—Eris, on vas?

—Ah, papa. —Es va tombar, mantenint una de les botes de taló altíssim al passadís per poder fer una sortida ràpida.

El pare de l’Eris estava assegut al seu racó preferit del sofà de pell marró, llegint alguna cosa a la tauleta, segurament una publicació mèdica o l’historial d’un pacient. L’home conservava una cabellera espessa, gairebé tota grisa, i al voltant dels ulls hi tenia tot d’arrugues d’expressió, que es negava a operar-se com feien la majoria dels pares dels amics de l’Eris. Deia que als pacients els consolaven, aquelles arrugues. En el fons l’Eris pensava que el seu pare era enrotllat per voler envellir de manera natural.

—Vaig a la festa d’un amic —va explicar la noia.

L’home va observar com anava vestida, i l’Eris es va adonar massa tard que no s’havia amagat les arracades. Va provar de tapar-se-les dissimuladament amb els cabells, però l’Everett ja feia que no amb el cap.

—Eris, no te les pots posar —va dir, com si li fes certa gràcia—. Són la cosa més cara d’aquest pis.

—Això és una exageració, i ho saps. —La mare de l’Eris va venir des de la cuina abillada amb un vestit de festa de color escarlata, i els cabells recollits ben amunt en una cascada de rínxols—. Ei, reineta —va dir la Caroline Dodd, dirigint-se a la seva filla—. Vols una mica de xampany abans de sortir? Estava a punt d’obrir una ampolla d’aquell Montès rosat que t’agrada.

—El d’aquelles vinyes en què hi havia una piscina on ens vam banyar?

—El del rètol on deia «Piscina tancada», deus voler dir. —El seu pare va esbossar un somrís. Havia estat una sortida en família força estrambòtica. Els pares de l’Eris li havien deixat prendre tot el maridatge de vins que havia acompanyat el dinar, i feia tanta calor que ella i la seva mare es van estar tota l’estona ventant-se l’una a l’altra amb els tovallons, fins que, entre rialletes, es van esmunyir fins a la piscina de l’hotel i s’hi van capbussar vestides.

—No vam veure el senyal! —va protestar enriolada la Caroline, i va destapar l’ampolla. L’espetec va ressonar per tot el pis. L’Eris va agafar la copa que li atansaven, conformada. Li encantava, aquell cava—. I qui organitza la festa? —va voler saber la Caroline.

—En Cord. I ja faig tard… —L’Eris encara no havia explicat a la seva mare allò seu amb en Cord. No li amagava mai res, a ella, llevat del que tenia a veure amb els nòvios.

—Crec que se’n diu «fer tard per arreglar-se» —va comentar el seu pare—. I només arribaràs un minut més tard i aniràs igual d’arreglada si deses les arracades on eren.

—Au, vinga, Everett. Et penses que les trencarà?

El pare de l’Eris va negar amb el cap, cedint finalment, tal com ja sabia l’Eris que acabaria fent.

—Molt bé, Caroline. Si a tu no t’amoïna, llavors l’Eris les pot dur.

—Has tornat a perdre —va dir l’Eris, bromejant, i va intercanviar un somriure còmplice amb el seu pare. L’home sempre feia bro-ma dient que ell no tenia ni veu ni vot en aquella casa, ja que es veia sobrepassat per aquelles dues dones tan inflexibles.

—Com sempre. —L’Everett va esclafir a riure.

—Com vols que no te les deixi posar, si et queden tan bé? —La Caroline va recolzar les mans damunt les espatlles de l’Eris i la va tombar per situar-la de cara a l’immens mirall d’antiquari que hi havia penjat a la paret.

L’Eris semblava una versió més jove de la seva mare. Les úniques petites diferències, a banda de l’edat, eren les insignificants modifi-cacions que el pare de l’Eris havia accedit a fer-li aquella primavera; res de l’altre món, només la inserció dels puntets daurats als ulls i el traç amb làser d’unes quantes pigues per donar-li textura. No calia fer-li res més, de fet. Els trets de l’Eris eren autèntics: la boca molsuda i el bufó nas lleugerament arromangat, i gairebé tot dels cabells, un intens devessall de colors: coure, mel, terrissa i aurora. El més bonic de l’Eris eren els cabells, però és que tampoc tenia res que no fos una autèntica bellesa, tal com sabia prou bé ella mateixa.

Va fer un gest d’impaciència amb el cap i, quan les arracades se li van bellugar, van captar els superbs colors dels cabells com si s’il·luminessin amb llum pròpia.

—Que t’ho passis bé —va dir la seva mare.

L’Eris la va mirar als ulls a través del mirall i va somriure.

—Gràcies. Ho intentaré. —Es va acabar el xampany i va deixar la copa a la taula—. Us estimo —va dir als seus pares mentre sortia. Les arracades li brillaven entre els cabells com dues estrelles bessones.

L’ascensor C en direcció a la Zona Baixa de la Torre es va aturar just quan l’Eris arribava a la parada, cosa que va considerar un bon senyal. Potser era perquè li havien posat el nom d’una deessa grega, però ella sempre havia considerat que, fins i tot els fets més insignificants, eren auguri d’alguna cosa. L’any anterior havia aparegut una taca en forma de cor a la seva finestra. No ho va comunicar als de manteniment exterior, de manera que la va tenir allà setmanes, fins que la pluja la va netejar. Li agradava imaginar que li havia portat bona sort.

L’Eris va seguir la gentada que entrava a l’ascensor i es va col·locar en un costat. En altres circumstàncies hauria agafat un aerotransportador, però feia tard i l’ascensor era més ràpid; i, a més, la línia C sempre havia estat la seva preferida, perquè tenia panells transparents que proporcionaven una panoràmica. Li encantava observar com les plantes passaven rabent, com la llum i la penombra s’anaven alternant amb el massís marc metàl·lic que separava cada nivell, com les multituds que esperaven els ascensors locals es barrejaven totes en un riu indestriable de colors.

Al cap d’escassos segons, l’ascensor es va aturar. L’Eris va avançar com va poder pel tràfec de persones que hi havia al voltant de la parada de l’exprés, els aerotransportadors que s’esperaven i els robots venedors d’actualitzacions de continguts, i va girar cap a l’avinguda principal. Com ella, en Cord vivia a l’exclusiva cara nord de la Torre, on ni els edificis de prop del centre de la ciutat ni l’Eixamplament tapaven les vistes. La planta del noi era una mica més gran —la Torre s’estrenyia en els pisos superiors, i acabava amb el pis de l’Avery, que era l’únic habitatge de l’última planta—, però ja notava la diferència fins i tot en aquelles setze plantes. Els carrers eren igual d’amples, vorejats amb petites parcel·les herbrades i arbres de debò, alimentats per aspersors discretament amagats. Els llums solars dels sostres havien afluixat d’intensitat per assemblar-se al sol de veritat, que només era visible des dels pisos que donaven a l’exterior. Però l’ambient en aquella zona era diferent, més sorollós i una mica més vibrant. Potser era gràcies a la zona comercial que vorejava l’avinguda central, encara que només hi hagués una cafeteria o uns emprovadors de la botiga de roba Brooks Brothers.

L’Eris va arribar al carrer d’en Cord, que de fet només era un carreró sense sortida fosc que anava a parar a l’entrada principal dels Anderton; en aquella illa de cases no hi vivia ningú més. Un cridaner 1A ressaltava damunt la porta d’entrada, com si calgués recordar a algú de qui era aquella casa. Com tothom, l’Eris es preguntava per què en Cord havia continuat vivint en aquella casa després de la mort dels seus pares i que el seu germà gran, en Brice, es mudés a un altre lloc. Era massa espai per a una sola persona.

El pis ja estava atapeït fins dalt de tot de gent, i cada vegada hi feia més calor, malgrat que el sistema de ventilació estigués en funcionament. L’Eris va veure en Maxton Feld a l’hivernacle adjacent, intentant reprogramar el sistema d’hidratació per fer que plogués cervesa. La noia es va aturar al menjador, on algú havia aguantat la taula damunt d’uns sotagots planadors per jugar a una mena de pingpong flotant, però tampoc no hi va veure els reveladors cabells foscos d’en Cord. I a la cuina només hi havia una noia a qui l’Eris no coneixia, que duia els cabells recollits en una cua alta i uns texans cenyits. Sense ni adonar-se’n, l’Eris va rumiar qui devia ser, just quan la noia va començar a apilar plats i a transportar-los. O sigui que en Cord tenia una noia de fer feines nova, que no duia uniforme. L’Eris no podia entendre per què el noi contractava una persona per a la neteja; només la gent com els Fuller, o l’àvia de l’Eris, en tenien actualment. La resta simplement adquirien tota la varietat de robots netejadors que hi havia al mercat i els deixaven anar quan calia netejar. Però potser la clau era justament allò: pagar pel que era intrínsecament humà, no automatitzat.

«Què se suposa que ets? Massa fantàstica per disfressar-te? La que sempre s’adorm?», li va dir l’Avery, a través d’un missatge per les lents.

«M’estimo més “atraient professional de l’atenció”», va contestar l’Eris, somrient, mentre passejava la mirada per l’estança.

L’Avery era al costat de les finestres de la sala d’estar, vestida amb una senzilla túnica blanca complementada amb un parell d’ales hologràfiques i un halo damunt el cap. A qualsevol altra persona li hauria quedat com una penosa disfressa d’àngel improvisada a última hora, però l’Avery era, indubtablement, etèria. Al seu costat hi havia la Leda, amb una mena de vestit amb plomes negres, i la Ming, que duia una ridícula disfressa de dimoni. Segurament s’havia assabentat que l’Avery aniria d’àngel i havia volgut fer la sensació que s’havien posat d’acord. Que patètica. L’Eris no tenia ganes de parlar amb cap de les noies, de manera que va enviar un missatge a través de les lents a l’Avery per dir-li que ara tornava, i va continuar buscant en Cord.

Havien començat a sortir a l’estiu, quan tots dos s’havien quedat penjats a la ciutat. De primer l’Eris s’havia amoïnat una mica; tothom havia volat a Europa, als Hamptons o a les platges de Maine, mentre que ella s’havia de quedar a la ciutat, fent pràctiques al consultori mèdic del seu pare. Era el tracte que havia imposat ell a canvi de les petites operacions que li havia practicat a la primavera. «Et cal experiència laboral», li havia dit. Com si ella pensés treballar ni un sol dia de la seva vida. De tota manera, l’Eris havia acceptat. I és que estava disposada a tot per les operacions.

I va ser tan avorrit com preveia, fins a la nit que va coincidir amb en Cord al Lightning Lounge. Una cosa va portar a l’altra, i ben aviat es van trobar prenent traguets atòmics i sortint al balcó envidriat. Va ser justament allà, arrambada contra el flexividre reforçat, que s’havien fet el primer petó.

Ara l’Eris no podia deixar de preguntar-se per què no havia passat abans. Prou que li havia anat ella al darrere durant anys, a en Cord, des que la seva família s’havia traslladat una altra vegada a Nova York quan ella tenia vuit anys. Havien passat uns quants anys a Suïssa, on el seu pare va estudiar les últimes tècniques quirúrgiques europees. L’Eris havia fet primer i segon a l’escola americana de Lausana, però quan va tornar —parlant una curiosa barreja de francès i anglès, i sense entendre les taules de multiplicar—, l’Acadèmia Berkeley va suggerir educadament que repetís segon.

No oblidaria mai el primer dia, quan va entrar al menjador del centre escolar sense conèixer ningú de la seva classe. Va ser en Cord qui es va asseure al seu costat, en una taula on no hi havia ningú més. «Vols veure un joc de zombis que és una passada?», li havia preguntat ell, i li va ensenyar a configurar les lents de contacte perquè el menjar de la cafeteria semblés un cervell. L’Eris havia rigut tan fort que gairebé es va ennuegar amb els espaguetis.

Allò va ser dos anys abans que morissin els pares d’ell.

Va trobar en Cord a la sala de jocs, assegut a la immensa taula antiga amb en Drew Lawton i en Joaquin Suarez, tots amb cartes de jugar autèntiques, de paper. Era una de les manies d’en Cord, voler jugar al Dropo amb l’antiga baralla de cartes. Assegurava que es veien massa absents quan hi jugaven amb les lents, asseguts al voltant de la taula i sense mirar-se entre ells, com si escrutessin el no-res.

L’Eris es va aturar uns segons a admirar el noi. Era insultantment guapo. No pas amb aquell estil suau i delicat de l’Avery, sinó amb un estil intens, gairebé bast; tenia unes faccions que eren una barreja perfecta de la sensualitat brasilera de la seva mare i l’aire clàssic en la mandíbula i el nas característics dels Anderton. L’Eris va avançar una passa i en Cord va alçar la vista. A la noia li va agradar percebre que ell la saludava amb aquella mirada d’un blau cel intens.

—Hola —va dir ell, mentre ella enretirava una cadira buida.

La noia es va recolzar a la taula de manera que l’escot li caigués una mica més avall, i el va fitar, des de l’altra banda de la taula. La mirada d’ell desprenia un no sé què increïblement íntim. Era com si ell pogués acostar-se-li i tocar-la amb els ulls, només.

—Vols jugar? —En Cord li va acostar una pila de cartes.

—No ho sé. Potser hauria d’anar a ballar. —Era molt silenciosa, aquella estança. Volia tornar al sorollós caos de la festa.

—Au, va, una ronda. Em toca jugar sol contra aquests dos. I no és gaire divertit, això de jugar sol —va dir en Cord, fent broma.

—D’acord. Però jo vaig amb en Joaquin —va contestar l’Eris, no per res en especial, sinó per burxar-lo una mica—. I ja saps que sempre guanyo.

—Potser aquesta vegada no. —En Cord va esclafir a riure.

Efectivament, al cap d’un quart d’hora, la pila de fitxes que ella i en Joaquin tenien al davant s’havia triplicat. L’Eris va estirar els braços damunt del cap i va enretirar la cadira de la taula.

—Me’n vaig a buscar una beguda —va dir, amb tota la intenció—. Algú més en vol?

—Per què no? —En Cord la va mirar directament als ulls—. Vinc amb tu.

Van entrar, mig entrebancant-se, a l’habitacioneta dels abrics, amb els cossos ben arrambats.

—Aquesta nit estàs fantàstica —li va xiuxiuejar en Cord.

—Prou de parlar. —L’Eris li va estirar el cap avall i li va fer un petó, intens.

En Cord se li va acostar més per tornar-l’hi, amb els llavis roents damunt els d’ella. El noi li va passar la mà per damunt la cintura, joguinejant amb la costura de la brusa. L’Eris notava que a ell se li accelerava el pols allà on li tocava la pell nua amb el canell. El petó es va fer més profund, es va tornar més insistent.

Ella el va apartar i es va enretirar una passa, cosa que va provocar que en Cord perdés una mica l’equilibri.

—Què…? —va fer ell, sense acabar la frase.

—Me’n vaig a ballar —va contestar ella, simplement, recol·locant-se els sostenidors i allisant-se els cabells amb moviments ràpids, precisos, apresos. Allò era el que li agradava més: recordar a en Cord que ell la desitjava, cosa que li feia augmentar la desesperació—. Fins després.

Quan l’Eris va començar a enfilar passadís avall, percebia el pes de la mirada d’en Cord resseguint-li les línies del cos. No es va permetre mirar enrere. Però amb els llavis, que havien perdut una mica de pintura vermella, va dibuixar un somriure triomfant.

Watt

—Em tornes a explicar per què hem vingut? —va preguntar a través d’una connexió comunicativa en Watzahn Bakradi, Watt per a tothom excepte per als seus professors, al seu millor amic, en Derrick Rawls.

—Ja t’ho he dit, aquest lloc fa que les noies es tornin boges —va contestar en Derrick. La seva veu es va filtrar a les auriantenes d’en Watt, on se sentia una somnífera melodia de jazz que anul·lava la resta de sons del local—. N’hi ha alguns que necessitem ajuda, i molta —va afegir, sense ressentiment.

En Watt no va discutir. En la darrera hora havia rebut set peticions de connexió, mentre que en Derrick encara havia de rebre la primera.

—D’acord —hi va accedir—. Me’n vaig a buscar una beguda.

—Em pots portar una cervesa, ja que hi vas? —va demanar en Derrick, incapaç d’apartar la mirada d’una morena que es balancejava a prop d’ells, amb els ulls tancats i movent els braços sense que semblés que seguís cap ritme.

—Te la portaria, però no te la penso pagar. —En Watt va esclafir a riure.

Al bar, va apagar la música i es va tombar per passejar la mirada pel local, parant l’orella per sentir el frec dels peus i la simfonia de xiuxiuejos que produïen un estrany ressò enmig del silenci.

Havien anat a Pulsacions, la discoteca silenciosa de la Zona Central de la Torre, on la música es transmetia directament a l’auriantena de cadascú en comptes de sorgir d’altaveus externs. Però el més curiós de Pulsacions era que cada auriantena rebia un so diferent: no hi havia dues persones que escoltessin la mateixa cançó alhora. En Watt s’imaginava que a la majoria de gent li resultava divertit, allò de provar de descobrir què escoltaven els altres, i petar-se de riure perquè mentre un membre de la parella escoltava una melodia lenta l’altre escoltava música electrònica. Però per a ell només significava que tothom ensopegava amb tothom a la pista de ball.

Es va reclinar enrere, recolzant-se despreocupadament, i, amb la mirada, va coincidir amb una noia que hi havia a l’altre costat de la barra del bar. Era guapíssima, alta i esvelta, de mirada ampla, definitivament fora de la lliga d’en Watt. Però el noi tenia una arma secreta, i sabia quanta estona exactament l’havia de mirar als ulls abans d’apartar la vista. Segons els càlculs de la Nadia, la noia se li acostaria en tres, dos…

A les auriantenes del noi es va sentir el doble bip que indicava una petició de comunicació. Va assentir amb el cap per acceptar-la i va sentir la veu de la noia a l’orella a través del sistema de comunicació que els permetia parlar directament l’un amb l’altre per sobre de la seva música individual, tot i que la d’en Watt estava apagada.

—Compra’m una beguda —va dir ella, acostant-se-li sigil·losament. Era una ordre, no una petició. Aquesta noia sabia que estava molt més bona que ell.

—Què vols prendre? —En Watt va fer uns tocs damunt la superfície de la barra, que es va il·luminar en forma de pantalla tàctil per mostrar la carta.

La noia va arronsar les espatlles i va començar a dibuixar cercles damunt la carta, avançant i retrocedint per acolorides bombolles que representaven les categories de beguda. Tenia un discret tintatuatge a la part interna del canell, un capoll de rosa que no parava d’obrir-se en flor i de tornar-se a replegar.

—Endevina-ho.

En Watt li va posar la mà damunt la seva per aturar-la. Ella va alçar la mirada per fitar-lo, amb una cella arquejada.

—Si ho endevino, pagues tu —la va desafiar ell.

—I tant. Però no ho endevinaràs mai.

—Em sembla que… —El noi va anar passant per damunt les categories uns instants com si sospesés les opcions. Però en realitat ja sabia el que volia la noia, i no apareixia a la carta—. Una cosa especial —va concloure ell, prement l’opció «altres» i obrint el mode teclat per escriure martini de tinta de calamar.

La noia va moure el cap enrere de cop, amb una riallada.

—Has fet trampa —el va acusar, recorrent-lo amb la mirada, com amb un altre interès. Es va inclinar endavant per demanar les begudes al robot cambrer.

En Watt va dibuixar un somriure. Es va adonar que començaven a captar l’atenció del local, i era evident que tothom es preguntava què havia dit ell per atraure una noia com aquella. En Watt no ho podia evitar; li encantava aquella part, li encantava aquella sensació d’haver guanyat una competició secreta.

—Gràcies —va dir, quan la noia li va atansar una cervesa negra.

—Com has sabut el que volia? —va preguntar ella.

—M’ho he imaginat; una beguda inusual per a una noia inusualment guapa. —«Gràcies, Nadia», va afegir en silenci.

«Jo no perdria el temps amb aquesta. Les noies 2 i 6 eren més interessants», va contestar la Nadia, l’ordinador quàntic d’en Watt, projectant-li les paraules a les lents de contacte. Quan estaven sols, la Nadia li parlava directament a l’orella, però sempre optava per escriure missatges de text quan en Watt era amb algú. Ell ho trobava massa complicat, allò de tenir dues converses alhora.

«Ja, però aquesta és més guapa», va afegir en Watt amb un somriure murri, mentre enviava la frase directament a la Nadia, que no podia desxifrar-li tots els pensaments, només els que ell li dirigia expressament.

«Reformular els criteris de selecció de potencials parelles amoroses», va aparèixer a la llista de les coses que havia de fer el noi, junta-ment amb la compra d’un regal per al seu germà i la seva germana, i les lectures que havia d’acabar a l’estiu.

«De vegades preferiria no haver-te programat tan sarcàstica». En Watt havia dissenyat l’arquitectura mental de la Nadia per afavorir el pensament oblic i associatiu en detriment de l’estrictament lògic de l’estil «si… aleshores…». O sigui, perquè fos una conversadora interessant, en comptes d’una potent calculadora, simplement. Però últimament el seu patró de conversa vorejava el que no podia ser qualificat d’altra manera que de sarcasme.

Feia gairebé cinc anys que en Watt tenia la Nadia, des que l’havia creat quan tenia tretze anys i era un alumne becat als cursos d’estiu del MIT, el prestigiós Massachusetts Institute of Technology. El noi ja sabia aleshores, és clar, que era il·legal: a tot el món s’havia prohibit crear qualsevol ordinador quàntic amb un quocient de Robbens per sobre de 3.0, arran de l’incident relacionat amb la intel·ligència artificial de l’any 2093. Però s’havia sentit molt sol al campus d’aquella universitat, envoltat d’alumnes més grans que li feien el buit, i tampoc no li havia semblat que fes cap mal… Havia començat fent proves amb peces soltes, i ben aviat, de mica en mica, de bits a qbits, es va trobar construint un supercomputador quàntic.

Fins que la professora encarregada del curs el va enxampar treballant en la Nadia, una nit, tard, al laboratori d’enginyeria.

—Has de destruir aquesta… aquesta cosa —li havia demanat la dona, amb un deix d’histèria a la veu. Va recular unes passes, aterrida. Tots dos sabien que si enxampaven en Watt amb un quant, el tancarien a la presó la resta de la vida, i a ella segurament també la detindrien, senzillament per no haver aconseguit aturar el noi—. Et juro que, si no ho destrueixes, et denunciaré!

En Watt va assentir amb el cap i va prometre que així ho faria, maleint-se per haver estat tan estúpid; no s’hauria d’haver arriscat d’aquella manera, treballant en un indret no segur. Tan bon punt se’n va anar la professora, va transferir a corre-cuita la Nadia a una peça de maquinari més petita, seguidament va destrossar la carcassa on l’havia instal·lat inicialment i la va entregar sense dir res a la professora. No tenia ganes d’anar a la presó. I necessitava una carta de recomanació de la dona per poder matricular-se al MIT al cap d’uns anys.

Quan es va acabar aquell curs d’estiu, la Nadia constava d’un nucli qbic de la mida del puny d’en Watt. La va entaforar a la maleta, a dins d’una sabata, i se la va endur d’amagat a la Torre.

I així va començar la carrera de pirata informàtic d’en Watt. I de la Nadia.

De primer havien estat rucades sense importància, principalment entremaliadures que afectaven els amics i companys de classe d’en Watt, com ara llegir els seus missatges privats o piratejar-los els canals de continguts per penjar brometes divertides i comprometedores. Però, a mesura que passava el temps i en Watt prenia consciència del potentíssim ordinador que tenia entre mans, es va atrevir a anar més enllà. La Nadia podia fer molt més que desxifrar contrasenyes d’adolescents; podia revisar milers de línies de codi en menys d’una mil·lèsima de segon i localitzar la seqüència dèbil, l’esquerda en el sistema de seguretat que els deixés entrar. Armat amb la Nadia, podia accedir a tota mena de dades confidencials. També hi podia guanyar diners, si anava prou amb compte. Durant anys, en Watt va tenir la Nadia amagada a l’habitació, i de tant en tant la millorava amb elements de maquinari més petits i fàcils d’ocultar.

I aleshores, feia dos estius, en Watt va aconseguir el que semblava l’habitual encàrrec per a un pirata informàtic: la sol·licitud d’elimi-nar uns antecedents penals. Quan va arribar l’hora de cobrar, però, els missatges van esdevenir sospitosament amenaçadors, cosa que va fer suposar en Watt que el seu client devia conèixer l’existència de la Nadia.

En Watt es va veure aclaparat per un pànic sobtat. En general intentava no pensar en el que li podia passar si l’enxampaven, però s’adonava que havia estat molt ruc. Posseïa un quant il·legal, i l’havia d’amagar on fos perquè no el trobessin.

Es va entaforar la Nadia a la butxaca i va agafar el primer monocarril fins al centre.

Va baixar a South Station i es va endinsar en un altre món, un laberint atapeït de carrerons, portes sense identificar i carrets ambulants que venien paperines calentes i llardoses de xips de blat. L’altíssima silueta d’acer de la Torre deixava a l’ombra gairebé tot l’Eixamplament, el barri que s’estenia al sud del carrer Houston.

En Watt es va girar cap a l’aigua, parpellejant per protegir-se del sobtat embat del vent. Boies verdes i grogues capcinejaven a les ins-tal·lacions destinades a l’aqüicultura que ocupaven Battery Park, un espai que feia temps que estava submergit. Representava que hi criaven algues kelp i krill, però en Watt sabia que en moltes d’aquestes instal·lacions també hi produïen oceanofàrmacs, unes substàncies altament addictives que es cultivaven en meduses. Amb el cap acotat tota l’estona, va trobar l’entrada que buscava i la va travessar.

—En què et puc ajudar? —Se li va acostar un home corpulent. Duia els cabells gairebé rapats i portava una jaqueta grisa de plàstic i guants de cirurgià.

El doctor Smith, tal com s’autoanomenava, tenia fama de practicar operacions il·legals, com ara eliminació de drogues, substitució d’empremtes dactilars i fins i tot canvis de retina. Es deia que no hi havia res que no pogués fer. Però, quan en Watt li va explicar el que volia, el doctor va brandar el cap.

—Impossible —va murmurar.

—N’està segur? —el va desafiar en Watt, traient-se la Nadia de la butxaca perquè l’home l’examinés. Aquell maquinari li cremava al palmell.

L’Smith va fer una passa endavant inconscientment, per mirar-s’ho de més a prop, i es va quedar perplex.

—Insinues que això és un quant?

—Sí. —A en Watt el va envair una sensació de satisfacció. La Nadia era absolutament impressionant.

—Molt bé —va contestar l’Smith, no gaire convençut—. Ho puc provar. —Es va treure un dels guants i va estendre la mà. Hi te-nia sis dits—. Potencia la destresa —va presumir, en veure que en Watt li observava la mà—. M’ajuda a l’hora d’operar. M’ho vaig fer jo mateix, amb l’esquerra.

En Watt va estrènyer la mà de sis dits del doctor i li va lliurar la Nadia, pregant perquè funcionés la bogeria que se li havia acudit.

Reclinat a la barra de Pulsacions, en Watt es va passar lleument els dits per sobre del bony gairebé imperceptible que tenia damunt l’orella dreta, l’única prova visible que conservava d’aquell dia. De vegades encara li costava de creure que l’operació hagués estat un èxit. Ara la Nadia sempre era amb ell, al límit del lòbul temporal, on l’Smith l’havia incrustat, i on treia l’energia del pols piezoelèctric del corrent sanguini d’en Watt. Les autoritats no els havien descobert, però de tota manera en Watt se sentia més segur així. Si mai hi havia problemes, a ningú se li acudiria buscar un ordinador al cervell d’en Watt.

—Hi véns sovint, aquí? —va preguntar la Noia del Martini de Tinta de Calamar. Quan en va beure un glopet, el líquid violaci es va arremolinar a la copa com si s’hi congriés una tempesta.

A les lents de contacte d’en Watt hi van aparèixer unes quantes línies de text. La noia tenia un any més que ell i era estudiant d’art a la universitat.

—M’agrada venir a observar —va contestar en Watt—. Em va bé per a les meves obres d’art.

—Ets artista? De quina mena d’art?

El noi va deixar escapar un sospir.

—Doncs abans solia fer bàsicament instal·lacions escultòriques en 3D, però últimament penso que potser són un pèl recarregades. Estic rumiant d’incorporar més àudio a les meves obres. En part vinc aquí per això, per interpretar les respostes de la gent davant de la música. —Es va girar per mirar la noia directament als ulls; ella va pestanyejar, intimidada per la intensitat d’aquella mirada—. Què en penses, tu? —li va preguntar ell.

—Hi estic del tot d’acord —va xiuxiuejar la noia, tot i que de fet ell no havia donat cap opinió de res—. És com si em llegissis el pensament.

Aquella era la conseqüència indirecta de tenir la Nadia al cervell i que en Watt no havia previst: s’havia convertit en la seva arma secreta per aconseguir noies. Abans de la intervenció, la mitjana d’èxit d’en Watt era justament això: mitjana. No és que fos lleig, ja que tenia la pell d’un to oliva daurat i els ulls foscos, però no era especialment alt, ni segur de si mateix. Amb la Nadia, havia canviat tot.

Sens dubte, allà a dalt, a la Zona Central de la Torre —a un quilòmetre i mig més amunt d’on ara vivien ell i en Derrick—, tothom es podia permetre lents de contacte força decents. Podies buscar informació amb les lents mentre parlaves amb algú, si volies, però s’havia de formular la pregunta en veu alta. A banda d’algunes ordres preprogramades, com assentir amb el cap per acceptar una trucada o parpellejar unes quantes vegades per fer una foto, les lents encara funcionaven amb ordres de veu. I tot i que era normal murmurar mentre eres a l’Stop o a casa, no estava ben vist donar ordres a les lents a mitja conversa.

Amb la Nadia era diferent. Com que era al cap d’en Watt, es podien comunicar a través del que en Watt havia batejat com a «mode de telepatia transcranial», que significava que el noi podia pensar preguntes i la Nadia les hi contestava. I quan ell parlava amb noies, ella seguia la conversa i instantàniament li proporcionava tota la informació rellevant.

En el cas de la Noia del Martini de Tinta de Calamar, per exemple, la Nadia n’havia fet un estudi complet en menys de deu mil·lisegons. Havia piratejat els missatges de la noia, havia localitzat tots els llocs on s’havia registrat i havia descobert quins amics tenia; fins i tot havia llegit les dotze mil pàgines de l’historial del canal de continguts de la noia i havia calculat el que havia de fer en Watt per mantenir la conversa. Ara ell se sentia confiat, fins i tot còmode, perquè sempre sabia exactament el que havia de dir.

La Noia Martini se’l va quedar mirant, giravoltant inconscientment la copa. En Watt callava, ja que sabia que a ella no li agradaven els nois massa agressius, i també que volia tenir la sensació de portar la iniciativa. Efectivament…

—Vols anar a un altre lloc?

Era guapíssima. Però tot i així en Watt no es va sentir emocionat quan va contestar d’esma:

—I tant. Som-hi.

Va passar la mà al voltant de la cintura de la noia, i quan es van dirigir a la sortida, va notar la mirada d’enveja de tots els altres nois. Habitualment sentia l’emoció de la victòria en situacions com aquella, quan li sortia la vena competitiva. Però en aquells moments li era ben bé igual. Li era tot massa fàcil i previsible. Ja havia oblidat el nom de la noia, i això que ella l’hi havia dit dues vegades.

—La maledicció del guanyador —li va xiuxiuejar la Nadia a les auriantenes, i ell hauria jurat que ho havia dit en un to burleta—. Quan el vencedor obté exactament el que vol i s’adona que no és ben bé com s’esperava.

Avery

En Zay està parlant amb la Daniela Leon. La Leda va entretancar els ulls mentre observava la noia, que era a la planta de sota, vestida amb una mena de conjunt negre amb volants. La Daniela va inclinar el cap enrere i va col·locar amb suavitat la mà damunt l’avantbraç d’en Zay, mentre es partia de riure pel que acabava de dir ell.

L’Avery va seguir la mirada de la Leda, tot i que no li interessava especialment amb qui parlés en Zay.

—No passa res.

—I de què representa que va disfressada, amb aquell vestit tan estrany? De torero? —va engaltar la Leda, tombant-se cap a l’Avery.

—Diria que va de serventa francesa —va suposar l’Avery, intentant reprimir-se el riure mentre provava d’agafar la beguda que surava damunt un dels sotagots que planava prop del seu colze.

Però la Leda no se l’escoltava. Ara estava abstreta en el seu món i murmurava sola, segurament ordint una revenja contra la Daniela. Típic de la Leda; quan considerava que algú havia fet un lleig a l’Avery, saltava de seguida tota inflexible. Era la manera com entenia l’amistat, i l’Avery l’acceptava, perquè era conscient de l’afecte i la fèrria lleialtat que hi havia al darrere. «Espero no fer-te enfadar mai», deia sempre de broma, i la Leda reia i mirava al sostre, com si li semblés una idea absurda.

Les dues amigues eren al replà de la segona planta d’en Cord, just al capdamunt de les escales. L’Avery va repassar la sala plena de gent que hi havia sota seu. L’havien atabalat molt allà a baix, abans, ja que tots els nois, un rere l’altre, li havien dit que aquella nit estava fantàstica. Es va incorporar endavant, per recolzar-se a la barana, i l’halo que tenia damunt el cap també es va moure, ja que uns minúsculs microplanadors estaven programats per seguir-li els moviments.

Havia vingut tothom. Hi havia en Kemball Brown, vestit amb una elaborada armadura víking que li quedava genial en contrast amb les espatlles musculades i fosques. La Laura Saunders, amb una escotada armilla ajustada amb cordills, a l’estil pirata, i coberta de lluentons que reflectien tota la llum. I amb una disfressa d’ascensorista, el germà gran de la Leda, en Jamie, en qui s’apreciava un garbuix de pèl facial.

—Què li passa a la barba d’en Jamie? —va preguntar l’Avery a la Leda, enriolada.

—Sí, jo també ho he notat —va contestar la Leda, abandonant la mirada de concentració—. Quan l’hi vaig veure per primer cop l’altre dia, també em vaig morir de fàstic.

—L’altre dia? —va repetir l’Avery, estranyada—. Que no ha estat tot l’estiu amb tu, en Jamie?

La Leda va vacil·lar uns instants, però es va refer tan de pressa que l’Avery va pensar que només l’hi havia semblat, aquell moment de dubte.

—És clar. Vull dir quan l’he vist amb tot el conjunt, amb l’uniforme. És que és de debò; l’hi va comprar a un ascensorista de veritat.

Les paraules de la Leda eren prou normals. L’Avery es devia estar imaginant el deix estrany en el to de veu, oi?

—Necessito una altra ronda —va dir, i va enviar la copa cap al bar—. I tu?

—Jo ja estic bé —va contestar la Leda. Encara tenia la copa gairebé plena.

Ara que hi pensava, va rumiar l’Avery, la Leda no havia begut pràcticament gens en tota la nit.

—T’has de posar al nivell de tothom —li va dir de broma.

Una altra vegada aquell titubeig.

Va fer la sensació que el soroll que pujava de baix augmentava de volum.

—Em sembla que encara no he agafat el ritme de sortir de festa —va contestar la Leda, però la riallada li va sortir buida.

L’Avery va observar la seva millor amiga, la manera com es movia lleument d’un costat a l’altre, damunt d’aquelles sabates de taló negres amb llacets. L’estava mentint.

Aquella conclusió va fer que l’Avery notés un cert dolor al pit. Es pensava que la Leda i ella s’ho explicaven tot.

—M’ho pots dir tot, ja ho saps.

—Sí, ja ho sé —es va afanyar a contestar la Leda, però no semblava creure-s’ho de debò.

—On has estat aquest estiu? —va insistir l’Avery.

—Deixa-ho córrer, d’acord?

—Et prometo que no…

La Leda va tensar els llavis, i seguidament va parlar amb fredor, amb distància.

—Parlo seriosament. He dit que ho deixis córrer.

L’Avery va recular, una mica dolguda.

—És que no entenc per què no en vols parlar amb mi.

—Ja, mira, és que no tot té a veure amb tu, sempre, Avery.

L’Avery es disposava a replicar just quan es va sentir rebombori a baix, veus que cridaven i donaven la benvinguda a algú. Va mirar avall, encuriosida, i va veure la silueta enmig de la confusió.

Tot es va aturar, com si haguessin xuclat l’aire de la sala. L’Avery va fer esforços per pensar. Al seu costat, va notar que la Leda es ten-sava, sorpresa, però no podia desviar la mirada prou estona per observar la seva amiga.

Havia tornat, ell.

—Atlas —va xiuxiuejar, encara que ell no la pogués sentir.

Va córrer escales avall a cegues, amb la multitud que se separava per deixar-la passar i centenars d’ulls que l’observaven, segurament fent fotos i pujant-les directament als fils de continguts. Tot li era igual, a ella. L’Atlas tornava a ser a casa.

I sense saber com, tot seguit l’Avery ja l’estava abraçant, i li enfonsava la cara a l’espatlla, inhalant aquella olor seva que li era tan familiar, durant uns instants preciosos abans que les normes del comportament normal l’obliguessin a apartar-se d’ell.

—Has tornat —li va dir ella, com una ximpleta, devorant cada centímetre d’ell amb els ulls.

Duia uns pantalons caqui rebregats i un jersei blau fosc. Semblava més fort del que ella recordava, i els cabells, d’un castany clar, li havien crescut força i se li enrinxolaven al voltant de les orelles, com quan era petit. Però la resta era tot igual: uns ulls de color xocolata emmarcats per unes espesses pestanyes, gairebé massa espesses per a un noi; l’escampadissa de pigues al nas; la manera com una de les dents inferiors estava lleument torta, com un recordatori que no era perfecte. Vet aquí una de les coses que li va agradar de l’Atlas quan els seus pares l’havien dut a casa dotze anys enrere: que tingués imperfeccions reals, visibles.

—He tornat —va repetir ell. Duia una barba de dies. L’Avery es moria de ganes de tocar-l’hi—. Com va tot?

—On has estat? —La noia va fer una ganyota en sentir la seva pròpia veu i va abaixar el to. Només la Leda sabia que l’Atlas no havia explicat a la seva família on havia estat durant tot aquell temps.

—Per aquí i per allà.

—Ah —va ser tot el que se li va acudir de dir a ella. Li costava pensar amb coherència tan a prop de l’Atlas. Volia tornar a llançar-se-li als braços i estrènyer-lo fort perquè no tornés a marxar; volia acaronar-li les espatlles per assegurar-se que efectivament era allà, real, de debò. Havia millorat molt aquell estiu, ella, però ja hi tornava a ser, havent de batallar amb aquella necessitat tan interioritzada de tocar-lo.

—Doncs estic contenta que hagis tornat —va aconseguir dir.

—Això espero. —Va dibuixar un somriure ampli, sincer, com si allò de presentar-se d’improvís a una festa després d’estar desaparegut deu mesos li semblés el més normal del món.

—Atlas… —Ella va dubtar, sense saber ben bé què volia dir. Havia estat molt amoïnada. Per si estava bé, és clar, però l’havia martiritzat encara més una idea recurrent: el temor punyent, constant, que potser no tornaria mai.

—Sí? —va dir ell, en to suau.

L’Avery va fer una passa endavant. El cos li reaccionava instintivament, tenint-lo tan a prop, com una planta que ha estat massa temps en la foscor i finalment exposen a la llum.

—Fuller! —En Ty Rodrick va arribar com una bala i va ventar uns cops a l’esquena de l’Atlas. Seguidament van aparèixer la resta de nois d’hoquei, clavant empentes, cridant.

L’Avery es va reprimir una protesta i se’n va allunyar. «Actua com sempre», es va recordar. Per damunt del caos, els seus ulls van coincidir amb els de l’Atlas, que li va picar l’ullet.

—Després —li va dir ell, movent els llavis.

Ella va fer que sí amb el cap, trencant totes les promeses que s’havia fet, estimant-lo.

Leda

La Leda va deixar caure la bossa de mà damunt el marbre del lavabo d’en Cord i va tancar i obrir els ulls unes quantes vegades quan es va observar al mirall. Duia els cabells recollits en un monyo i adornats amb plomes, i el vestit negre de ballarina se li arrapava on se li havia d’arrapar, i fins i tot creava la il·lusió d’un escot de pits generosos. Plomes reals i il·legals de paó ornamentaven la vora del tutú. Hi va passar la mà per damunt, per acariciar-les. Havia valgut la pena pagar el suborn per importar-les.

La Leda havia acceptat feia molt de temps que no era guapa. Era massa angulosa, no tenia línies sinuoses, sinó arestes punxegudes, i un pit exasperantment escàs. Però havia heretat la lluent pell fosca de la mare i els llavis molsuts del pare. I el seu rostre desprenia un aire interessant, una intel·ligència desperta, incisiva, que feia que la gent l’observés amb atenció.

Va inspirar fondo, provant d’ignorar el desassossec que la burxava. Gairebé semblava que no podia ser, però després de tots aquells mesos finalment havia passat.

L’Atlas havia tornat.

Tot d’una, li va sonar música a les auriantenes, l’alegre melodia d’una cançó pop amb què ella i l’Avery s’havien obsessionat la prima-vera anterior. El so de trucada de l’Avery una altra vegada. La Leda va negar amb el cap per rebutjar la comunicació. Sabia que l’Avery la buscava, però ara no es podia encarar amb la seva millor amiga, no pas després de la manera com acabava de perdre el control amb ella. No havia estat la seva intenció, però és que tenia els nervis a flor de pell i havia actuat a la defensiva sobre el tema de la desintoxicació. Per què l’Avery no deixava de pressionar-la i li donava una mica d’espai? La Leda no en volia parlar, d’aquella qüestió.

I menys en aquells moments, quan l’autèntic motiu pel qual s’havia ensorrat tornava a ser allà, i tan guapo com sempre.

«Treu-te’l del cap», es va dir la Leda. Pensarosa, va agafar el pintallavis brillant de la bossa i se’n va aplicar uns retocs; seguidament va tornar a la festa, amb el cap ben dreçat. No deixaria que l’Atlas l’afectés. No s’ho podia permetre, no pas una altra vegada.

—Leda. —En Cord se li va acostar; duia una disfressa fosca amb una banda encreuada al pit—. Feia temps que no ens vèiem.

—Ei —va contestar la Leda, amb prudència. Sempre s’havia sentit una mica insegura en presència d’en Cord. A diferència de l’Avery i l’Eris, no es coneixien des de petits, i des que feia uns anys li havia demanat ajuda per aconseguir xemperhidrè, feia la sensació com si ell tingués la paella pel mànec.

—Com t’ha anat l’estiu? —li va preguntar el noi, mentre agafava un parell de traguets atòmics d’una safata que passejaven i n’oferia un a ella—. Salut —va afegir, abans de prendre’s el seu.

La Leda va estrènyer els dits al voltant del gotet ple d’aquell líquid transparent. Havia promès a la seva mare que aquella nit no beuria. En Cord l’observava, captant la seva indecisió, captant-ne qualsevol detall. Va alçar una cella, burleta.

De sobte, la noia va sentir l’esclat d’una rialla coneguda darrere seu; l’Atlas li passava pel costat. «Per què no?», va pensar la Leda, tot d’una; només perquè es prengués un atòmic no significava que s’hagués de tornar a inflar de xemperhidrè. Es va acostar el gotet als llavis i se’l va polir d’un sol glop. Li va cremar la gargamella, però no li va semblar desagradable.

—Ara recordo per què m’agrades —va dir la Leda, desant a un costat el gotet.

El noi va esclafir a riure.

—T’he trobat a faltar aquest estiu, Cole —va dir ell—. M’hauria anat molt bé la meva companya de col·locades.

—Ei, que tens molta altra gent amb qui et pots col·locar.

—Cap de tan interessant com tu —va insistir en Cord—. Com més cosa es fiquen, més rucs es tornen, tots els altres.

La Leda es va regirar inquieta en sentir-ho. «Jo ja sóc espavilada sense xemperhidrè», es va dir, però aquelles paraules no li van sem-blar tan sinceres com dies enrere. Es va treure una excusa de la butxaca i es va endinsar al nucli de la festa. Li havien començat a caure les plomes del tutú, que deixaven una mena de rastre a terra.

«Ei, però on ets?», va preguntar a l’Avery, amb un missatge a través de les lents. L’Avery no sabia que de tant en tant la Leda es col·lo-cava amb en Cord —i ella no l’hi volia explicar—, però, si la veia, a la Leda li aniria bé per asserenar-se una mica.

—Leda?

Es va tombar a poc a poc, fent veure que tant li era, tot i que evidentment no era així.

L’Atlas era amb un grupet de companys d’hoquei. La Leda va esperar, impassible, mentre ell deia alguna cosa als amics i s’acostava a la noia.

—Ei —va dir ell, simplement.

La Leda es va encendre. Allò era tot el que li havia de dir, quan l’última vegada que s’havien vist va ser en una piscina d’hidromassatge, despullats, a l’altra punta del món?

—On has estat, així?

L’Atlas va pestanyejar.

—M’he pres un any de descans, viatjant per aquí i per allà.

—No t’empatollis. —Va encreuar els braços—. Sé la veritat, entesos?

—No he…

—Et vas passar, marxant d’aquella manera. Sobretot després de… Ja ho saps. —El pensament se li’n va anar cap a aquella nit, i va re-cordar la manera com ell l’havia tocat i com la neu que queia damunt d’ells es fonia en contacte amb l’escalfor de la pell dels dos cossos. Va notar que es posava vermella amb aquells records.

—Fuller! —va cridar en Henry Strittmayer—. Estem a punt de començar a jugar a la Ruleta! Vine d’un coi de vegada.

—De seguida. —L’Atlas clavava la mirada en la noia—. M’alegra que n’hagis parlat, Leda. He pensat molt en tu, mentre he estat fora.

—Ah, sí? —va fer, amb cautela, intentant no il·lusionar-se gaire.

—Et dec una disculpa.

La Leda va notar com si li clavessin una bufa.

—No em deus res —es va afanyar a respondre, a la defensiva. «Burra», es va retreure, ja que havia pensat que l’Atlas l’havia trobat a faltar,quan l’únic que ell sentia era que estava en deute amb ella. Ostres, no suportava aquella expressió. Era just el contrari del romanticisme.

Es van quedar observant-se l’un a l’altre, en silenci.

—Vols jugar a la Ruleta? —va preguntar ell, al cap d’uns instants.

—No. —L’última cosa que volia era seure al costat de l’Atlas com si tot fos tan normal, i jugar a un joc que els podria obligar a fer-se un petó—. Vaig a buscar l’Avery —va explicar—. Abans m’ha semblat que estava una mica borratxa.

—T’hi acompanyo —es va oferir l’Atlas, però ella ja l’apartava i se n’allunyava.

—No cal —es va apressar a dir, dirigint-se al passadís—. Ja hi vaig jo sola.

L’atracció que sentia per ell era tan intensa i potent com la que havia sentit a Catyan, quan els seus cossos estaven tan entrellaçats que era com si ell formés part d’ella. Però no l’entenia pas més ara que en aquells moments. I potser no l’entendria mai.

De cop i volta, la Leda va notar un recargolament a l’estómac i un martelleig furiós al cap. Era com si alguna cosa de dins seu la pressionés, igual que quan li passava de cop l’efecte d’una col·locada…

Havia de sortir d’allà. De seguida.

Va anar avançant entre la multitud a empentes i rodolons pel pis d’en Cord, amb un somriure artificial dibuixat als llavis, i es va esmunyir al primer aerotransportador que va trobar.

Quan va arribar a casa, es notava al límit de la desesperació. Va recórrer el passadís d’una revolada i va obrir la porta de la seva ha-bitació de cop, per agafar el coixí d’espígol d’aromateràpia i enfonsar-hi la cara. Va fer unes quantes inspiracions profundes, angoixades, mentre unes llàgrimes calentes li començaven a negar els ulls. Ostres, que imbècil que era. Li costava de creure que pel sol fet de veure l’Atlas hagués acabat al caire de l’abisme.

Al cap d’uns instants, la Leda es va deixar caure a la cadira del tocador. Amb cotonets es va començar a treure el maquillatge —i les llàgrimes—, amb moviments bruscos, rabiosos. Estava tan tensa, que gairebé tremolava.

Va sonar un truc discret a la porta.

—Leda? —La Ilara Cole va aparèixer al llindar de l’habitació de la seva filla—. Com ha anat la festa?

—No calia que m’esperessis desperta. —La Leda no es va girar, es va limitar a mirar la seva mare a través del mirall. Abans, la Ilara no acostumava a esperar-la.

La dona no va fer cas del comentari.

—N’he vist algunes imatges, als canals de continguts —va insistir, amb la clara intenció de mostrar-se animada—. Les disfresses eren precioses. Sobretot la teva i la de l’Avery juntes!

La Leda es va girar de cop i es va aixecar del tocador, amb els punys serrats.

—Que potser m’espies, ara? Em pensava que deies que aquest any confiaries en mi!

—I tu has dit que, si et deixava anar a la festa, no beuries! —La Leda va recular, i la seva mare va suavitzar el to—. Perdona —va con-tinuar la Ilara—. Però, Leda, no sóc ximple. Noto l’atòmic des d’aquí. Què vols que pensi?

—Només ha estat una beguda —va dir la Leda, sense donar-ne més explicacions—. No és exactament el mateix que muntar-se una gresca de xemperhidrè, que jo sàpiga.

La Ilara va fer el gest d’anar a posar la mà a l’espatlla de la seva filla, però com que la Leda l’hi va apartar, la va abaixar, derrotada.

—Leda, sisplau —va començar, amb dolcesa—. Faig tot el que puc. Vull tornar a confiar en tu. Però la confiança s’ha de guanyar. I fins ara no veig que t’esforcis per…

—Molt bé —va dir la Leda, interrompent la seva mare, inexpressiva—. La festa ha anat perfecta. Gràcies per deixar-m’hi anar. Et prometo que la propera vegada no beuré.

Es van mirar l’una a l’altra, sense saber què dir. Totes dues feien un posat d’afecte, però també de cautela. Ja no sabien com comportar-se, l’una amb l’altra.

Finalment, la Ilara va deixar escapar un sospir i es va tombar.

—M’alegra que t’ho hagis passat bé. Fins demà al matí. —I va tancar la porta en sortir.

La Leda es va treure el vestit amb moviments bruscos i es va posar el pijama, que tenia les seves inicials brodades. Va enviar un missatge ràpid a l’Avery, per disculpar-se pel rampell que havia tingut i per dir-li que havia marxat de la festa d’hora. Aleshores es va arraulir al llit, amb la ment que li anava a mil.

Tenia curiositat per saber si l’Avery i l’Atlas encara eren a la festa. Havia quedat estrany, allò de marxar d’hora de la festa? Estava molesta,l’Avery, pel que havia passat feia una estona? Per què l’Avery no acceptava que algunes coses de la vida de la Leda eren privades? I per acabar-ho d’adobar, com si no tingués prou maldecaps, la burra de la seva mare havia començat a controlar-li els moviments al canal de continguts. Ni s’havia adonat que la Ilara sabés trobar aquella informació.

En pensar en els canals, va decidir consultar el de l’Atlas, tot i que ja sabia què hi trobaria. Com calia esperar, era tot tan poc concret com sempre. Mentre que la majoria de nois que coneixia hi exposaven tota la seva vida, el perfil de l’Atlas no mostrava més que una antiga imatge seva a la casa de la platja dels seus avis i algunes cites preferides. Era impenetrable fins a l’exasperació.

Tant de bo la Leda pogués veure més enllà que el seu perfil públic, i pogués llegir els seus missatges, allà on havia entrat i tot el que no compartia amb el món. Tant de bo sabés el que pensava ell, potser així s’ho podria tirar tot a l’esquena i superar-ho.

O potser el podria recuperar, li va xiuxiuejar una part d’ella, la part que no aconseguia ignorar.

La Leda va rodolar i es va quedar de bocaterrosa, amb els punys serrats i enredats entre els llençols, de pura frustració. I se li va ocórrer una idea tan senzilla que o bé podia ser brillant o bé una bestiesa.

Com que costava molt interpretar l’Atlas, potser hi havia una altra manera per entendre’l.

Avery

Al cap d’unes hores de ser a la festa, l’Avery es va trobar a l’habitacioneta de les begudes alcohòliques que hi havia al costat de la cuina d’en Cord. No sabia ben bé per què hi havia entrat: potser hi havia anat a buscar les ampolles daurades de bourbon que s’arrengleraven al prestatge de dalt de tot, o el botí d’antigalles il·legals. Es va aturar, fent giravoltar els trossets de gel que li quedaven a la copa buida. A les dues copes buides, es va adonar; en tenia una a cada mà.

L’Atlas havia tornat. No es podia treure del cap la mirada d’ell quan l’havia vist. I aquella paraula, després. Feia molt de temps que es moria de ganes que tornés, però ara que per fi havia arribat ell, no sabia com interpretar-ho. De manera que havia decidit que el millor pla d’acció era emborratxar-se al màxim. I, evidentment, ho havia aconseguit.

Un feix de llum va esquinçar la foscor quan es va obrir la porta.

—Avery?

En Cord. La noia va deixar escapar un sospir, ja que l’únic que volia era estar sola amb els seus pensaments.

—Ei. Una passada de festa —va murmurar ella.

—Brindo pel teu noi —va dir en Cord, i es va estirar per agafar l’ampolla de bourbon. En va prendre un trago llarg, lent, amb els ulls que li brillaven en la penombra.

—Qui? —va preguntar ella, de cop. Que en sabia alguna cosa, en Cord? Si algú s’ho podia imaginar, va rumiar la noia, era ell. La coneixia de sempre. I era prou retorçat per endevinar aquella veritat tan insensata i rebuscada.

—Qui sigui que t’hagi impactat tant, i que t’hagi empès a portar una copa buida a cada mà. Perquè no és en Zay Wagner. Això ho puc veure fins i tot jo.

—De vegades ets un autèntic desgraciat, i ho saps —va dir l’Avery, sense pensar.

El noi va deixar escapar una riallada sorollosa.

—I tant que ho sé. Però organitzo unes festes tan genials que la gent m’ho perdona. Més o menys com et perdonen a tu que siguis una bleda tan tancada, només per ser la persona més guapa del món.

L’Avery es volia empipar amb ell, però curiosament no podia. Potser perquè sabia com era realment en Cord, sota totes aquelles capes d’ironia.

—Recordes quan érem petits? —va preguntar ella, inesperadament—. Quan em vas desafiar a ficar-me al baixant de les escombraries, i m’hi vaig quedar encallada? Et vas quedar amb mi tota l’estona fins que van arribar els robots de seguretat, perquè no estigués sola allà a dins.

Es van apagar els llums de l’habitacioneta de les begudes. Devien haver estat molt quiets per desconnectar els sensors de moviment. En Cord era només una ombra.

—Sí —va contestar, en veu baixa—. I què vols dir?

—Ara som tots molt diferents, oi? —L’Avery va brandar el cap i va sortir en direcció al passadís.

Va vagarejar per la festa una estona, saludant tot aquell que no havia vist des de finals de la primavera, bevent ara d’una de les seves copes, ara de l’altra. No podia parar de pensar en l’Atlas, i en la Leda. On havia estat la Leda, aquell estiu, que es negava a parlar-ne? Fos el que fos, a l’Avery li sabia greu haver-la pressionat i haver-la molestat. No tenia costum d’abandonar les festes abans d’hora, la seva amiga. L’Avery sabia que hauria d’anar a casa dels Cole per saber com estava, tot i que no podia suportar la idea de marxar de la festa mentre encara hi fos l’Atlas. Després de tants mesos separats, només volia estar prop d’ell.

«Em sap greu allò d’abans. Ens veiem demà?», va enviar a la Leda, per desempallegar-se del sentiment de culpabilitat.

Al final va trobar l’Atlas a la biblioteca de la planta de baix, jugant a la Ruleta, i es va aturar al costat de la porta per observar. Estava inclinat damunt la taula per fer giravoltar la ruleta, amb les pestanyes que li projectaven unes lleus ombres als pòmuls. Feia temps que l’Avery no jugava a la Ruleta, des d’aquella vegada que tenia catorze anys, en una altra de les festes d’en Cord, en aquella mateixa sala. Si tancava els ulls, semblava talment com si hagués estat el dia anterior, no pas feia tres anys.

En aquella ocasió, havia passat molts nervis. Era la primera vegada que bevia, i encara que no ho hagués dit a ningú, era la primera vegada que jugava a la Ruleta. Ni tan sols li havien fet mai cap petó. I si es notava?

—Afanya’t, Fuller! —havia bramat en veure-la dubtar en Marc Rojas, que tenia quatre anys més que ella—. Fes-la giravoltar!

—Giravoltar! Giravoltar! —havien entonat la resta.

L’Avery, mossegant-se el llavi, va donar un cop al disc hologràfic que hi havia projectat al centre de la taula.

La fletxa va voltar per la sala, com un remolí. Tothom es va inclinar per veure on anava. Finalment va començar a afluixar la velocitat i es va aturar davant d’en Breccan Doyle. L’Avery es va encongir, asseguda a la punta de la cadira.

En l’últim instant, amb un darrer impuls, però, la fletxa es va traslladar fins a l’Atlas.

Immediatament, la consola del joc va projectar un con de privacitat on seien ells, refractant la llum per ocultar-los de la resta de jugadors i desviant totes les ones acústiques. Darrere el brillant mur de fotons —que s’ondulava i es corbava com la superfície de l’aigua d’un llac—, l’Avery veia els altres, però els altres no la podien veure a ella. Tothom cridava i feia gestos a la consola, segurament amb la intenció de reprogramar-la i fer-la giravoltar una altra vegada. No feia cap gràcia que hi hagués dos germans al con, oi?

—Estàs bé? —li havia preguntat l’Atlas, en veu baixa. Tenia una ampolla mig plena d’atòmic, i va provar d’atansar-l’hi, però ella va negar amb el cap. Ja estava prou confosa, i l’alcohol li revifava perillosament els sentiments que tenia vers ell.

—No he fet mai cap petó a ningú. Ho faré fatal —va deixar anar ella, i es va morir de vergonya. Per què ho havia dit?

L’Atlas va fer un bon trago d’atòmic, i seguidament va deixar la botella a un costat, amb compte. No va riure, cosa que parlava molt bé d’ell.

—Tranquil·la —va dir, finalment—. Estic segur que ho faràs molt bé.

—Però si no sé ni com començar! —Per fora del con, l’Avery va veure com la Tracy Ellison, que estava boja per l’Atlas, gesticulava enfadada.

—Només et cal practicar. —L’Atlas va somriure i va encongir les espatlles—. Em sap greu que t’hagi tocat amb mi en comptes d’en Breccan.

—Però què dius? Prefereixo… —L’Avery es va aturar. No podia acabar aquella frase.

L’Atlas la va observar encuriosit. Va arrufar el front fent una expressió que ella no sabia interpretar.

—Aves —va dir ell, però li va sortir gairebé com si fos una pregunta. Se li va acostar. L’Avery va aguantar la respiració…

La invisibilitat del con es va acabar, i es va imposar la realitat.

L’Avery no va saber mai si aquell quasipetó va ser real, o si només van ser imaginacions seves. Mentre rememorava tots aquells records, va observar l’Atlas, que va alçar la mirada com si hagués notat la d’ella. Però si realment també estava pensant en aquella nit, no ho va donar a entendre. La va observar un moment, i llavors va ser com si acabés de prendre una decisió.

—Abandono aquesta ronda —va dir, i es va retirar del joc per acostar-se on era ella—. Ei. —Amb compte, va agafar les dues begudes que ella duia a les mans i les va deixar en una taula.

L’Avery havia oblidat que les aguantava. Va perdre lleument l’equilibri.

—Vols que et porti a casa? —L’Atlas la va aguantar perquè no caigués. Era com sempre; l’Atlas sabia què volia ella sense que l’hi hagués de dir. Llevat, és clar, de l’única cosa que no podria saber mai.

—Sí —va contestar l’Avery, un pèl massa de pressa.

Ell va assentir amb el cap.

—Doncs som-hi.

Van sortir del pis d’en Cord i van agafar l’aerotransportador que havia sol·licitat l’Atlas. L’Avery es va reclinar al seient i va tancar els ulls, submergint-se en el característic brunzit del sistema de propulsió magnètica. Escoltava les alenades de la respiració de l’Atlas. Hi era, era allà de debò, es repetia constantment. No era pas un dels seus somnis.

Quan van arribar a l’àtic de la planta mil, l’Avery es va deixar caure d’esquena al seu llit, vestida. Era com si tot giravoltés al seu voltant.

—Que estàs bé? —va preguntar l’Atlas, instal·lant-se en una punta de l’enorme edredó de color crema.

—Mmm, hmmm —va murmurar ella.

Feia mesos que no es trobava tan bé, allà, sola amb l’Atlas, en la penombra. Ell es va moure una mica. Ella va tancar els ulls. En aquells moments, amb l’Atlas assegut al seu llit, l’Avery gairebé es podia imaginar que ell només era un noi que havia conegut i havia dut a casa. No pas algú a qui els seus pares havien adoptat quan ella tenia cinc anys, perquè sempre estava sola i no tenien temps per a la seva filla.

—Recordes quan vas venir aquí? —va preguntar l’Avery. Ella era a l’habitació de les joguines, asseguda a terra, raspallant els cabells d’una nina, i quan es va obrir la porta d’entrada, hi va aparèixer la seva mare, agafant de la mà un nen de mirada perduda i alhora esperançada. «Es diu Atlas», havia dit la seva mare, i el nen li havia dedicat un somriure tímid. Des d’aquell moment, l’Avery l’havia adorat.

—I tant que me’n recordo —va respondre l’Atlas, en to divertit—. De seguida em vas demanar que anés amb tu al parc, i que t’arrossegués amb el monopatí planador per fer veure que era un vaixell pirata.

—No és veritat! —L’Avery es va incorporar de cop, aguantant-se amb els colzes per mirar-lo amb un posat pretesament irat.

—No passa res. No em va molestar —va dir ell, amb tendresa.

L’Avery es va tornar a estirar damunt el coixí. Que estrany que hagués existit una època de la seva vida abans de l’Atlas. Ara li semblava impossible.

—Aves? —va sentir que deia l’Atlas—. Si em fes falta saber una cosa, tu me la diries, oi?

La noia va obrir els ulls i el va mirar directament a aquella cara d’expressió franca, sense malícia. No devia estar suggerint la veritat, oi? No podia ser. Ell no sabia el que significava voler el que no tindràs mai; no sabia que era impossible deixar de voler-ho un cop has permès que aquell sentiment se’t fiqui a dins.

—Estic contenta que hagis tornat. T’he trobat a faltar —va dir ella.

—Jo també.

El silenci es va instal·lar entre tots dos. L’Avery feia esforços per mantenir-se desperta, per assaborir la presència de l’Atlas, però la son la començava a vèncer. Al cap d’uns instants, ell es va aixecar i es va dirigir cap a la porta.

—T’estimo —va dir, i va tancar la porta sense fer soroll un cop va ser fora de l’habitació.

«Jo també t’estimo», va xiuxiuejar el seu cor, encrespant-se al voltant de la frase com si fos una pregària.

Eris

El missatge que l’Eris va enviar a en Cord, sense ni tan sols molestar-se a esperar una resposta, va ser: «Me’n vaig cap a casa». El pis del noi s’anava buidant a mesura que la festa s’apagava i els assistents, amb passes maldestres, es dirigien a casa sols o en parella. Allà on mirés l’Eris, hi veia les restes d’una nit èpica: un escampall de copes, fragments perduts de disfresses i al·luciactivadors trencats.

No havia volgut quedar-s’hi fins tan tard. Havia anat papallonejant d’un grup a un altre fins a perdre la noció del temps. No sabia ben bé on era en Cord i, tot d’una, se sentia massa cansada per anar a buscar-lo. L’únic que volia era una dutxa de vapor netejador i els seus llençols del cotó més exclusiu.

L’Eris es va dirigir cap a la porta, revisant distretament els missatges rebuts, i es va sobresaltar en adonar-se que tenia unes quantes trucades perdudes de casa. Eren de feia un parell d’hores, quan era a la pista de ball; recordava haver brandat el cap i no haver-ne fet cas, ja que en aquell moment no havia estat conscient que eren dels seus pares. Es va preguntar què devia passar.

Quan l’Eris va arribar al seu pis, a la planta 985, en va obrir la porta tan a poc a poc com va poder, amb les sabates en una mà i la bossa a l’altra. De seguida que va entrar es va adonar que passava alguna cosa. Els llums estaven encesos a la màxima potència, i se sentia un esgarrifós so ofegat que venia de la sala d’estar. «Oh, déu meu». Era la seva mare, que plorava.

L’Eris va deixar caure les sabates, que van repicar sorollosament en impactar contra terra.

—Eris? —La Caroline va alçar el cap del sofà on estava estirada. Encara duia el vestit de nit, que formava una preciosa ziga-zaga escarlata en contrast amb els coixins blancs.

L’Eris va córrer a abraçar la seva mare, a estrènyer-la. De cop i volta va recordar quan era petita i els seus pares arribaven a casa d’una festa. L’Eris sentia el repic dels talons de la seva mare al passadís —un sorollet que curiosament sempre havia trobat reconfortant—, i per més tard que fos, la Caroline indefectiblement anava a acariciar els cabells de l’Eris i a explicar-li totes les coses meravelloses, màgiques, coses de gent adulta que havia vist aquella nit. Quantes vegades s’havia quedat adormida l’Eris escoltant la veu de la seva mare?

—No passa res —va dir l’Eris, amb tendresa, tot i que evidentment sí que passava alguna cosa greu. Inquieta, va passejar la mirada pel pis. On era el pare?

—Sí, sí que ha passat una cosa. —La Caroline va inspirar fondo i es va enretirar per fitar l’Eris. Les llàgrimes tenyides de rímel li solcaven rius negres per les galtes—. Em sap molt de greu.

—Què ha passat? —L’Eris es va separar una mica de la seva mare per seure bé, amb un moviment més brusc del que hauria volgut—. On és el pare?

—Se n’ha… anat. —La Caroline va abaixar la mirada, i la va fixar a les mans, que pressionaven fort contra la falda i rebregaven els plecs de l’esplèndid vestit carmesí.

—Què vols dir, que se n’ha anat?

—Recordes el test d’ADN que t’has fet aquest matí?

L’Eris va assentir impacient. És clar que se’n recordava; s’havia fet moltíssimes proves, li havien fregat l’interior de la galta amb un co-tonet i havia fet pipí damunt d’una vareta, i havia signat tants documents d’aquells antics, de paper, amb un bolígraf de tinta real que li havia acabat fent mal la mà per haver repetit tantes vegades aquell moviment tan poc habitual.

Sense dir res, la mare de l’Eris va donar uns copets a la tauleta auxiliar, que, com totes les superfícies del pis, disposaven de pantalla tàctil. Unes quantes passades amb el dit i va aparèixer el fitxer adjunt d’un dels seus missatges. L’Eris es va inclinar per mirar-se’l.

El seu ADN hi estava representat en tota la seva esplendor, amb les cadenes d’un rosa xiclet artificial, però l’Eris ni s’ho va mirar i es va concentrar en el garbuix de conceptes mèdics i gràfics de barres de més avall. Es va assabentar que havien comparat el seu ADN amb el del seu pare, que ja tenien arxivat, però no interpretava el que veia. Què hi tenia a veure tot allò, amb ella?

Una sola línia li va atraure l’atenció. Percentatge de coincidència: 0,00 %. I va estirar una mà per calmar-se. Una idea desagradable i espinosa li començava a estrènyer la gargamella.

—No m’ho crec. —Es va dreçar al seient, alçant cada vegada més la veu—. El laboratori s’ha equivocat amb la seqüència. Ens hi hem de posar en contacte, perquè la tornin a fer.

—Ja l’han repetit. No hi ha cap error. —Era com si la seva mare parlés des d’un indret molt llunyà, com si l’Eris fos a sota l’aigua, o enterrada sota una muntanya de sorra.

—No —va insistir l’Eris, tossuda.

—És veritat, Eris.

La fermesa amb què ho va dir la Caroline va provocar una esgarrifança en l’Eris. I llavors va entendre per què el seu ADN no mos-trava cap coincidència, per què la seva mare no estava més sorpresa. Perquè l’Eris no era filla del seu pare, ras i curt.

La seva mare havia enganyat el seu pare, i havia mantingut el secret durant divuit anys.

L’Eris va tancar fort els ulls. No podia ser. No podia estar passant, allò. Si mantenia els ulls tancats, s’esfumaria tot plegat, com un malson.

La seva mare va fer el gest d’anar a tocar-la i, quan l’Eris es va alçar de cop per esquivar-la, va tombar la tauleta. Cap de les dues se la vamirar. Es fitaven l’una a l’altra, mare i filla, tan exasperantment iguals, tot i que l’Eris sentia que no havien semblat mai tan desconegudes.

—Per què? —va preguntar, ja que va ser l’únic que va poder articular—. Per què m’has mentit tots aquests anys?

—Ai, Eris. Jo no volia… No tenia res a veure amb tu…

—Ho dius de debò? És clar que tenia a veure amb mi!

La Caroline va fer una expressió de dolor.

—No volia dir això. Però és que… passi el que passi entre l’Everett i jo, no serà culpa teva.

—Ja ho sé, perquè és culpa teva! —Cap de les dues va dir res. El silenci esgarrapava els timpans de l’Eris—. On ha anat, el pare? Quan tornarà? —va preguntar, finalment.

—No n’estic segura. —La dona va deixar escapar un sospir—. Ho sento, Eris.

—Para de dir això! —L’Eris ja cridava, no ho podia evitar; no volia sentir cap altra disculpa de la seva mare. Les disculpes no tenien cap significat quan la persona en qui més confiaves t’havia estat mentint tota la vida.

La dona estava completament immòbil.

—Sé que tot això et resulta molt difícil, i deus tenir un munt d’interrogants. Estic disposada a respondre…

—Aneu-vos-en a la merda tu i les teves explicacions —la va interrompre l’Eris, exagerant la vocalització de cada paraula.

La seva mare es va fer enrere, sorpresa i dolguda, però l’Eris no li va fer cas. Tenia un embull al cap amb els records de la seva mare: de quan la Caroline entrava a la seva habitació per despertar-la perquè anés a l’escola, però s’esmunyia al llit de la seva filla i totes dues es tornaven a adormir, cosa que obligava el pare de l’Eris a anar a despertar-les a totes dues, dient entre riallades que les seves noies eren dues autèntiques belles dorments. De tots els Nadals en què havien preparat galetes i les havien deixat a l’arbre per al Pare Noel, i que gairebé sempre els quedaven crues, i aleshores el seu pare se les menjava en plena nit fins i tot molt després que l’Eris sabés que el Pare Noel no existia. De cada any abans del seu aniversari, quan la Caroline s’inventava una cita falsa amb el metge i treia l’Eris de l’institut per anar de botigues perquè la seva filla pogués triar els regals, i llavors acabaven a Bergdorf per prendre un te. «La teva mare és una passada», deien les altres nenes, perquè cap de les mares no les deixaven sortir de l’institut per anar a divertir-se, i l’Eris reia i deia: «Sí, i tant, és la millor del món».

Ara li semblava tot fals. Cada gest, cada «T’estimo»; estava tot empastifat per la terrible mentida que sostenia la seva vida. L’Eris va pestanyejar torbada, en tenir la cara de la seva mare, tan coneguda, davant seu.

—O sigui que ho has sabut sempre —va dir, amb amargor.

—No. No n’estava segura. —Les llàgrimes amenaçaven de desbordar els ulls de la seva mare, però va aconseguir reprimir-les—. Sempre havia pensat, esperat, que fossis filla de l’Everett. Però no ho havia sabut mai segur fins ara.

—I per què coi has deixat que em fessin el test d’ADN, llavors?

—Et penses que t’hi hauria deixat anar, si hagués sabut que t’havien de fer aquest test? —va cridar la seva mare.

L’Eris no va saber què dir. No entenia com la seva mare li havia pogut fer allò, a ella, al seu pare, a la seva família.

—Eris, sisplau. Vull fer-ho bé, tot això —va començar la Caroline, però l’Eris va negar amb el cap.

—Calla —li va dir, ben a poc a poc, i se’n va anar.

L’Eris va aconseguir arribar al seu llit rodó, situat en un costat de la immensa habitació circular. La confusió i la por se li congriaven perillosament al pit. No podia respirar. Es va engrapar el coll de la brusa, humida encara per les llàgrimes de la seva mare, i se la va arrencar violentament per damunt del cap. Llavors va respirar amb alenades desesperades, entretallades. Li semblava haver sentit com s’estripava una de les costures de la brusa.

«Et puc ajudar?», van indicar de cop les lents de contacte, en notar que la noia estava a punt de plorar.

—Fora! —va murmurar, i les lents es van apagar obedientment.

L’Everett Radson no era el seu pare. Aquella veritat li rebotava dolorosament contra el crani com un tret. El seu pobre pare… Hau-ria volgut saber què havia dit quan havia rebut els resultats del laboratori. On era, ara? En un hotel, a l’hospital? Volia anar a parlar amb ell, però al mateix temps notava que no hi estava preparada. Sabia que quan el veiés —quan s’enfrontés de debò a la situació— tot seria diferent, per sempre més.

L’Eris va tancar els ulls, però el món continuava giravoltant. Aquella nit ni tan sols anava beguda. Va pensar, amb amargor, que devia sentir el mareig perquè notava com la seva vida perdia els fonaments.

Es va incorporar i va examinar la seva habitació amb una estranya sensació de distància. Allà on mirés hi veia coses cares: el gerro de cristall amb unes roses sempre fresques, el vestidor ple de delicats vestits de tots els colors, el tocador fet a mida i equipat amb l’última tecnologia. Tota la faramalla de la seva vida, tot el que la feia ser l’Eris Dodd-Radson.

Es va començar a estirar damunt els coixins i va llançar un renec quan alguna cosa punxeguda se li va clavar a l’orella. Les arracades de la seva mare. Ja no hi havia pensat més.

L’Eris es va treure l’arracada dreta i la va aguantar amb el palmell. Era preciosa; una esfera de vidre que projectava volutes de color, com l’ull d’una tempesta. Un regal car, preciós, únic, del seu pare a la seva mare. Tot d’una, l’arracada i tot el que representava li va resultar insuportablement fals.

Va arronsar el braç i va llançar l’arracada contra la paret amb tanta força com va poder arreplegar. Es va esmicolar en mil bocins, que es van escampar per terra com fragments de llàgrimes centellejants.

Rylin

Quan els últims convidats a la festa d’en Cord van entrar tentinejant a l’aerotransportador que els esperava, la Rylin va deixar escapar un sospir d’alleujament. La nit se li havia fet interminable, netejant tots els mulladers provocats per aquells adolescents borratxos, fent veure que no s’adonava de com se la miraven alguns. Estava esgotada, i el cap encara li martellejava per haver sortit de cop del viatge comunitari. Però, per sort, ja havia acabat.

Estirant els braços ben amunt, es va dirigir d’esma fins a les finestres de la sala d’estar d’en Cord i va observar atentament l’horitzó, a la llunyania. Les mampares del seu pis eren tan velles que ja no semblaven finestres, sinó més aviat caricatures d’una panoràmica falsa, amb un sol massa lluent i arbres exageradament verds. Hi havia una finestra al costat de la parada del monocarril on baixava per anar a la feina —la paradeta de menjar de la Rylin era a l’estació de l’avinguda Crayne, entre Manhattan i Jersey—, però fins i tot aquella estava massa a prop per veure res més que no fos la Torre, agotzonada com un gripau d’acer gegantí que tapava el cel. Duta per un impuls, va enganxar la cara al vidre. Era reconfortant notar-ne la fredor al martelleig del cap.

Finalment, la Rylin se’n va separar i va començar a pujar les escales, per comunicar a en Cord que ja havia acabat i poder sortir d’allà d’un coi de vegada. Mentre caminava, els llums de darrere seu s’anaven apagant i els del davant s’encenien per il·luminar un passadís amb quadres antics a costat i costat. Va passar per davant d’un bany amplíssim, farcit de luxoses tovalloles de mà i pantalles tàctils. Ostres, el terra també devia ser una pantalla tàctil: la Rylin hauria posat la mà al foc que et pesava o que s’escalfava amb una ordre de veu. Tot era excepcional, l’últim model, el més car; allà on mirés, hi veia diners. Va caminar una mica més de pressa.

Quan va arribar a l’holosaleta, la Rylin va titubejar. A la paret no s’hi projectaven les pel·lícules d’acció en format immersió o les comedietes que s’hauria esperat, sinó antics vídeos familiars.

—Ui, no! Ni t’hi atreveixis! —va exclamar la mare d’en Cord, en un animat 3D.

En Cord, amb quatre anys, somreia amb una mànega de jardí a la mà. «On devia ser?», es va preguntar la Rylin, «en unes vacances?».

—Apa! —va cridar ell, tan fresc, quan va dirigir la mànega a la seva mare. Ella reia, alçant els moreníssims braços enlaire, amb els cabells xops com els d’una sirena. La Rylin havia oblidat que fos tan guapa.

En Cord es va inclinar endavant tot entusiasmat, asseient-se a la punta de la butaca de pell. Tenia un somrís dibuixat als llavis mentre observava com el seu pare empaitava un Cord menut pel jardí.

La Rylin va recular una passa. Se n’aniria i…

El terra va cruixir quan es va moure, i en Cord va alçar el cap a l’instant. El vídeo es va tallar de cop.

—Em… em sap greu —va quequejar ella—. Només et volia dir que ja he enllestit. O sigui que marxo.

Lentament, en Cord li va repassar la roba que duia amb la mirada: els texans ajustats, la samarreta escotada i l’embull de braçalets de neó.

—No he tingut temps d’anar a casa per canviar-me —va afegir la noia, sense saber ben bé per què donava aquelles explicacions—. No m’has avisat amb gaire antelació.

En Cord es limitava a observar-la, i no deia res. La Rylin es va adonar, sorpresa, que ell no l’havia reconegut. Però, per què l’havia de reconèixer? Feia anys que no es veien, des d’aquell Nadal en què els pares d’ell van convidar la seva família a casa per donar-los regals i galetes. La Rylin recordava que per a ella i la Chrissa havia estat com màgic, ja que havien jugat amb la neu a l’hivernacle, com una versió real d’aquella bola de joguina amb neu a dins que la seva mare sempre treia durant les vacances de Nadal. En Cord s’havia passat tota l’estona jugant a algun holojoc, aliè a tot.

—Rylin Myers —va dir finalment en Cord, com si ella hagués anat a parar a aquella festa per casualitat, i no pas contractada per treballar-hi—. Com estàs, ostres? —Va assenyalar el seient que tenia al costat, i sense ni adonar-se’n, la Rylin s’hi va acomodar, amb les cames encreuades.

—A part d’haver estat magrejada pels teus amics, perfecte —va dir, sense reflexionar—. Perdona —es va afanyar a afegir—, ha estat una nit molt llarga. —Es preguntava on devien ser en Hiral i la colla, i si havien notat que havia desaparegut.

—Bé, la majoria no són amics meus —va comentar en Cord, sense immutar-se. Va canviar una mica de posició, i la Rylin no va poder evitar fixar-se en la manera com les espatlles es tensaven sota la camisa. De sobte es va adonar que aquell posat de passar de tot era fals, que en realitat l’observava molt atentament.

Durant uns instants es van quedar tots dos mirant la pantalla apagada. Que curiós, va pensar la Rylin; si li haguessin dit que aca-baria la nit allà, passant l’estona amb en Cord Anderton, hauria esclafit a riure.

—Què és, això? —va preguntar en Cord, i la Rylin es va adonar que tornava a jugar amb el collaret. Va deixar caure les mans de cop sobre la falda.

—Era de la meva mare —va ser l’únic que en va revelar, amb l’esperança que la cosa s’acabés allà. Havia regalat aquell collaret a la seva mare per un aniversari, i no se l’havia tret mai més. La Rylin recordava el dolor que va sentir quan l’hospital l’hi va tornar, embolicat amb plastifilm i amb una alegre etiqueta carabassa. Fins a aquell moment, no s’havia cregut de debò que la seva mare hagués mort.

—Per què la Torre Eiffel? —va insistir en Cord, que semblava sentir-s’hi interessat.

«I a tu què coi t’importa», volia engaltar-li la Rylin, però es va reprimir.

—Era una broma nostra —va respondre, lacònicament—. Sempre dèiem que, si mai arribàvem a tenir diners, agafaríem el tren fins a París i dinaríem en un glamurós Café Paris. —No va voler explicar que ella i la Chrissa solien transformar la cuina de casa en una pretensiosa cafeteria francesa. Es feien boines de paper, es dibuixaven bigotis amb el dispositiu maquillador de la seva mare i parlaven amb un terrible accent francès quan li servien l’«especialitat del xef», qualsevol paquet de menjar preparat i congelat que estigués d’oferta aquella setmana. Sempre aconseguien arrencar un somriure de la seva mare després d’un feixuc dia de feina.

—Hi vau anar, alguna vegada? —va preguntar en Cord.

A la Rylin gairebé se li va escapar el riure en sentir aquella pregunta tan ridícula.

—Amb prou feines he sortit de la Torre.

Tot d’una, la sala es va omplir amb el xivarri de cridòria i esquitxades d’aigua, quan la pantalla es va tornar a encendre amb l’holo-vídeo. En Cord la va apagar de seguida. La Rylin va recordar que els pares del noi havien mort anys enrere, en un accident d’avió.

—Que bé que tinguis aquests vídeos —va dir ella, envoltada de silenci. Entenia que ell s’hi mostrés tan possessiu; hauria fet el ma-teix, ella, si amb la Chrissa en tinguessin algun, de vídeo—. Tant de bo nosaltres conservéssim més coses de la meva mare.

—Em sap greu —va dir en Cord, en veu baixa.

—És igual. —Ella va arronsar les espatlles, tot i que evidentment no era igual. Ja mai més seria igual.

La tensió es va esvair quan de sobte va sonar un remoreig. La Rylin va trigar un moment a adonar-se que l’havia produït la seva panxa. En Cord la va mirar encuriosit.

—Que tens gana? —va preguntar, tot i que la resposta era evident—. Podríem menjar alguna cosa que hagi sobrat, si et sembla.

—Sí —va contestar la Rylin, amb més entusiasme del que pretenia. No havia menjat res des del dinar.

—La propera vegada hauries de menjar el que serveixes —va dir en Cord, quan sortien de l’holosaleta i baixaven l’àmplia escala de vidre—. Potser t’ho hauria d’haver dit. —La Rylin es va preguntar què li feia pensar que hi hauria una propera vegada.

Quan van entrar a la cuina, la nevera va informar amb veu alegre a en Cord que, fins aleshores, aquell dia ja havia consumit quatre mil calories, un quaranta per cent de les quals provenien de l’alcohol, i que per al seu «Règim de musculació 2118» ja no se li permetia res més. A la ranura d’entrega de la nevera hi va aparèixer un got d’aigua.

—Règim de musculació. N’hauria de fer, jo també —va dir la Rylin, inexpressiva.

—Intento portar una dieta saludable. —En Cord es va tombar cap a l’aparell—. Anul·lació d’automatisme per convidat —va mur-murar; llavors va mirar la Rylin, més vermell del que ella l’havia vist mai—. Ummm, podries posar la mà damunt la nevera per demostrar que ets aquí?

La Rylin va col·locar el palmell damunt la nevera, que es va obrir diligentment. En Cord va començar a treure’n recipients a l’atzar: barretes de llet de llavors de carabassa, lasanya de mil capes i arònies negres fresques. La Rylin li va agafar un paquet de cornets de pizza de les mans i en va començar a devorar un. Tenia molt de formatge, estava tot fregidet i era perfecte, fins i tot potser millor d’aquella manera, fred. Quan en Cord li va atansar un tovalló, es va adonar que li regalimava salsa per la barbeta, però tampoc li importava gaire.

Quan el noi es va reclinar per recolzar-se al taulell de la cuina, la Rylin es va fixar en una cosa que es veia per damunt l’espatlla d’ell, i va deixar escapar un xiscle.

—Ostres! Que són Amiguets de Gominola? Es mouen quan els arrenques el cap d’una mossegada, com es veu als anuncis?

—No has tingut mai un Amiguet de Gominola?

—No. —Una bossa d’Amiguets de Gominola costava més del que ella i la Chrissa es gastaven en menjar durant una setmana. Eren els primers productes electrònics comestibles, i cada llaminadura duia a l’interior una placa microscòpica d’identificació per radiofreqüència.

—Au, té. —En Cord li va llançar la bossa—. Tasta’n un.

La Rylin en va treure una gominola d’un verd intens i se la va ficar sencera a la boca. La va mastegar tota expectant, però com que no va passar res, es va mirar el noi amb posat estranyat.

—No ho has fet bé. —Semblava que en Cord hagués de fer esforços per mantenir-se seriós—. Li has d’arrencar el cap, o les cames. No te’l pots menjar de cop.

La noia va agafar una altra gominola i li va arrencar la part inferior. De cop, el xip d’identificació per radiofreqüència que quedava a la part superior va llançar un xiscle agut.

—Merda! —va cridar la Rylin, i va deixar caure el cap de gominola a terra, i quan es va quedar regirant-se a prop dels seus peus, ella se’n va apartar.

En Cord va esclafir a riure i llavors va collir el trosset de gominola i el va llençar a la brossa, que el va succionar i el va enviar al centre de classificació.

—Té, torna a provar-ho —va dir ell, atansant-li la bossa—. Si els arrenques el cap, no xisclen, només es belluguen.

—No cal, gràcies. —La Rylin es va recol·locar un ble de cabells darrere l’orella i va tornar a mirar en Cord. Per la manera com l’observava ell, es va sentir empesa a quedar callada.

Aleshores ell va reduir la distància que els separava i va acostar la boca als llavis d’ella.

De primer la Rylin es va quedar massa sorpresa per reaccionar. En Cord li va fer un petó lent, gairebé lànguid, empenyent-la contra el taulell. El cantell se li clavava al maluc, cosa que la va fer tornar a la realitat. Va posar les mans damunt el pit del noi i el va empènyer, amb força.

Va encreuar els braços mentre en Cord feia tentines enrere, amb la respiració entretallada i amb cara de trobar-ho divertit. Se li intuïa un somriure als llavis, a ell.

Aquell posat va fer empipar la Rylin. Estava enrabiada amb en Cord per riure’s de la situació i amb ella per haver permès que es produís; i en el fons, per haver-li agradat, encara que fos un instant de res.

Sense aturar-se a pensar, va alçar la mà i va clavar una cleca al noi. L’espetec va ressonar per l’estança com una fuetada.

—Perdona —va dir finalment en Cord, trencant aquell silenci violent—. És evident que he mal interpretat la situació.

La Rylin va observar com es formava la marca vermella de la seva mà a la cara d’ell. S’havia passat. El noi no li pagaria per haver treballat aquella nit, i tanta feinada hauria estat en va.

—Daixò… Me n’hauria d’anar.

Quan es dirigia cap a la sortida, va sentir passes darrere seu.

—Ei, Myers —li va cridar en Cord—. Agafa-ho.

Es va tombar i va agafar la bossa d’Amiguets de Gominola que li llançava ell.

—Gràcies —va dir, perplexa, però la porta ja es tancava rere seu.

La Rylin es va recolzar contra la porta del pis d’en Cord i va tancar els ulls, provant de posar ordre als seus pensaments. Es notava els llavis adolorits, gairebé li coïen. Encara notava on l’havia agafat fort en Cord per la cintura.

Amb un sospir d’empipament, es va afanyar a baixar els tres graons de l’entrada i va avançar pels carrers pavimentats amb carboni.

Durant el trajecte de quatre quilòmetres fins a casa, la Rylin es va dedicar a arrencar els caps dels Amiguets de Gominola, un per un, perquè aquells xiscles minúsculs omplissin la cabina buida de l’ascensor.

Watt

—Watt! —Una menuda silueta rosa va avançar com un llampec pel passadís quan el noi va entrar a casa l’endemà—. Ei, Zahra. —En Watt reia en agafar a coll la seva germana de cinc anys.

La nena tenia alguna cosa enganxifosa als rínxols foscos, i duia posada, mig pengim-penjam, una diadema d’alguna disfressa. En Watt es va adonar que els pantalons del pijama, que solia arrossegar, ara amb prou feines li arribaven més avall dels genolls. Es va dir que li hauria de comprar un pijama nou la pròxima vegada que cobrés. La Zahra estava tota enriolada, fins que es va cansar que l’agafessin i, amb uns belluguejos, va aconseguir tornar a terra i va córrer fins a la sala d’estar, on el seu germà bessó, l’Amir, feia construccions amb peces de plastiescuma.

—Watzahn, que ets tu? —va cridar la mare d’en Watt, des de la cuina.

—Sí, mare. —No era mai bon senyal, que el cridés pel nom sencer.

«Potser t’hauries de canviar, primer», li va suggerir la Nadia, però en Watt ja era al llindar de la porta. La Shirin feinejava als fogons, i abocava aigua en uns fideus instantanis. En Watt recordava que, abans que naixessin els bessons, la seva mare preparava elaboradíssims plats perses: deliciosos estofats de xai, daurats pans plans i arròs condimentat amb sumac. Fins que, inesperadament, es va quedar embarassada i va deixar de cuinar de cop, ja que deia que l’olor de les espècies li feia venir nàusees. Però, fins i tot després de l’arribada dels bessons, els àpats perses casolans ja no van tornar mai més. Ja no hi havia temps per a res.

La Shirin va posar el regulador de cocció a la màxima temperatura i es va girar cap a en Watt.

—Has estat totes aquestes hores a casa d’en Derrick? —va preguntar la dona, examinant-li la roba rebregada de la nit anterior.

En Watt es va posar vermell. La Nadia no va dir res, però gairebé va notar que pensava: «Ja t’ho vaig dir».

—Sí. Ahir a la nit em vaig quedar a casa d’en Derrick —va contestar en Watt, mentre la seva mare se’l mirava sense acabar-ho d’entendre—. Avui era l’últim dia de vacances, i volíem acabar un joc… —Va deixar la frase enlaire.

Era cert, però. Havia estat molt poc temps a casa de la Noia Martini de Tinta de Calamar, la nit anterior. La Nadia l’havia encertat: la noia no tenia conversa i ell se sentia una mica burro per haver sortit del bar amb ella. Al cap de poc se n’havia escapolit per dirigir-se a casa d’en Derrick. Hi havia passat la nit, i aquell matí havien menjat uns entrepans enormes de la botigueta dels bagels i havien estat mirant futbol a la minúscula pantalla de la sala d’estar d’en Derrick. No era ben bé que en Watt hagués evitat de tornar a casa. Però en Derrick no tenia dos germans petits que necessitessin atenció constant. Els seus pares pràcticament li deixaven fer el que volgués, sempre que tragués bones notes.

—M’hauria anat molt bé que m’ajudessis, avui —va continuar la Shirin, més en to de derrota que empipada—. Els bessons tenien revisió mèdica a la tarda. He hagut de demanar a la Tasha que em substituís al centre per poder portar-los-hi, ja que no sabia on eres. Hauré de fer torn doble la resta de la setmana per compensar les hores.

En Watt es va sentir malament.

—M’hauries pogut trucar —va dir, poc convençut, ja que sabia del cert que a partir d’un cert moment de la nit no hauria fet cas de cap comunicació.

—Estaves molt enfeinat amb aquell holojoc —li va engaltar la seva mare, i seguidament va deixar escapar un sospir—. No passa res. Vés a buscar els teus germans.

Mentre la dona parava bols i culleres a taula, la porta es va tornar a obrir i es van sentir més xiscles d’esverament de la Zahra. Al cap d’uns moments, el pare d’en Watt era a la cuina, amb un bessó a cada maluc. En general treballava fins més tard, de manera que tenir-lo a casa per sopar era gairebé una situació excepcional.

—El sopar ja està, Rashid. —La mare d’en Watt el va rebre amb un petó cansat a la galta.

Van seure tots atapeïts a la minúscula taula. En Watt es va ficar a la boca els fideus instantanis i les verdures enllaunades sense ni degustar-los, tot i que tampoc és que en tinguessin gaire, de gust. Estava enfadat amb sa mare per haver-lo fet sentir culpable. Que potser no es podia desfogar de tant en tant en un bar de la Zona Central? O passar l’últim dia de vacances amb el seu amic?

Tan bon punt la Zahra va badallar i va estirar els braços amb els punys serrats, en Watt es va alçar de cop.

—El monocarril de l’hora de dormir està a punt de sortir! Tothom a bord! —va anunciar, amb una veu molt greu.

—Xuc-xuc! —La Zahra i l’Amir van imitar el so d’un tren, fent corredisses al costat d’en Watt. El monocarril real era silenciós, evidentment, però els bessons miraven munts d’holoprogrames de dibuixos animats on sortien trens i els encantava aquell esbufec.

El pare d’en Watt va somriure, mentre els observava. La Shirin va arronsar els llavis i no va dir res.

En Watt va dur els bessons per unes vies de tren imaginàries que feien moltes giragonses fins al final del passadís. Els nens tenien un dormitori petit, però encara era més espaiós que el seu; havia estat l’habitació d’en Watt, de fet, abans que ells naixessin i el noi s’hagués de traslladar al despatxet. La tènue llum amb prou feines il·luminava la llitera integrada a la paret. En Watt havia provat una vegada rere l’altra de fer arribar més electricitat a l’habitació dels bessons, però era inútil. Tenia la desagradable sospita que era per culpa seva, a causa de tot el maquinari devorador d’energia que tenia instal·lat a la seva habitació.

Va ajudar els bessons a rentar-se les dents amb làser i els va acotxar al llit. No tenien ordinador de control a l’habitació, és clar, però la Nadia els comprovava tan bé com podia les constants vitals, monitoritzant la respiració i el moviment ocular dels bessons. Quan va confirmar que ja estaven adormits, en Watt va tancar la porta de la cambra sense fer soroll i va recórrer el passadís fins al raconet habilitat com a dormitori.

Es va deixar caure amb ganes a la cadira giratòria ergonòmica —l’havia birlat d’una oficina que estaven a punt d’embargar— i va encendre la pantalla d’alta definició que tenia a l’escriptori, tan gran que ocupava gairebé tota l’estança. Tenia el llit arrambat a l’altra punta i la roba desada en aerotravessers a prop del sostre. Evidentment, la Nadia no necessitava la pantalla, ja que ho projectava tot directament a les lents de contacte del noi. Però a en Watt encara li agradava navegar per la i-Net d’aquella manera sempre que podia, per més que de vegades pensés que allò de substituir tot un camp de visió per la superposició digital era molt estrany.

Va revisar tots els missatges de les noies que havia conegut a Pulsacions la nit anterior, però al final no en va contestar cap. Va preferir entrar a H@cker Haus, el seu lloc preferit de la web fosca per trobar anuncis de feines relacionades amb «serveis de dades».

La família d’en Watt sempre necessitava diners. Els seus pares havien emigrat d’Isfahad a Nova York un any abans que naixés ell, quan la Torre era nova i creava molta expectació arreu del món, abans que Dubai, Hong Kong i São Paulo tinguessin les seves pròpies megatorres de mil plantes. En Watt sabia que els seus pares havien immigrat per ell, moguts per l’esperança de proporcionar-li un futur millor.

Les coses no havien anat com esperaven. A l’Iran, el pare d’en Watt havia estudiat al millor centre d’enginyeria mecànica i la seva mare havia fet la carrera de Medicina. Però ara en Rashid es dedicava a arreglar sistemes de refrigeració industrials i de clavegueram. La Shirin s’havia vist obligada a acceptar una feina de cuidadora en una residència d’avis, per poder pagar el pis. No es queixaven mai, però en Watt sabia que no els resultava fàcil, allò de treballar llargues jornades clavant cops a la maquinària o fent-se càrrec de vells malhumorats, i després baixar unes plantes per atendre la família. I, per més que s’hi esforcessin, sempre anaven curts de diners. Sobretot ara que els bessons començaven a ser grans.

I aquell era el motiu pel qual en Watt havia començat a estalviar per a la universitat. Bé, per al MIT. Els seus estudis d’enginyeria de microsistemes eren els millors del món, i també era la millor oportunitat que tenia en Watt per treballar un dia amb alguns dels pocs quants legals que quedaven, que pertanyien a les Nacions Unides i la NASA. No havia sol·licitat d’entrar a cap dels centres on sabia que l’haurien admès segur. Als seus pares els preocupava aquella insistència seva, que consideraven fruit de la tossuderia i l’excés de confiança, però a ell li era igual; sabia que hi entraria. La pregunta que calia respondre era com s’ho pagaria. Havia sol·licitat beques, i havia obtingut alguna ajuda financera, però no era ni de bon tros suficient per pagar quatre cursos d’una universitat privada cara.

De manera que en Watt havia començat a fer diners amb un procediment diferent: aventurant-se a la part més fosca de la i-Net per contestar anuncis del que eufemísticament en deien «serveis d’informació». En altres paraules, de pirateria. Ell i la Nadia falsificaven historials laborals, canviaven les notes dels estudiants als diferents nivells d’educació i fins i tot es colaven als comptes de missatges per ajudar clients que sospitaven que les seves parelles els enganyaven. Només una vegada van intentar colar-se al sistema de seguretat d’un banc, però la cosa es va acabar de seguida quan la Nadia va detectar l’amenaça d’un virus i es va autoapagar a l’instant.

Arran d’aquella experiència, en Watt va intentar evitar tot el que fos massa il·legal, amb l’excepció evident de l’existència de la Nadia. Però acceptava feines sempre que podia, n’ingressava part dels guanys en un compte d’estalvis i entregava la resta als seus pares. Sabien que era un geni de la tecnologia, ells; quan els deia que els diners els guanyava fent assessorament en línia, ells s’ho creien.

Va revisar ociosament les demandes de H@cker Haus, reprimint un badall. Com sempre, la majoria eren massa ridícules o massa il·legals per assumir-les, però en va marcar algunes per revisar-les posteriorment. N’hi havia una en particular que li havia cridat l’atenció: demanaven informació d’una persona desapareguda. Aquella mena de feines eren molt senzilles si la persona en qüestió encara era al país; feia temps que la Nadia havia piratejat l’enllaç de la càmera de seguretat nacional, i utilitzava el reconeixement facial per localitzar persones en cosa de minuts. Intrigat, en Watt va acabar de llegir l’anunci, amb una cella arquejada. Era una sol·licitud ben poc habitual.

L’anunciant volia informació d’una persona que havia desaparegut l’any anterior, però que ja havia tornat. «He de saber on ha estat durant tot aquest temps i per què ha tornat», demanava l’autor de l’anunci. Semblava prou fàcil.

En Watt va redactar una resposta de seguida, presentant-se com a Nadia —el nom que feia servir en totes les feines de pirata, perquè…, vaja, per què no?—, per dir que li encantaria ajudar. Es va reclinar enrere, tamborinejant amb els dits als braços de la cadira.

«Em podria interessar», va contestar l’autor de l’anunci. «Però necessito que em demostris que pots fer el que dius que pots fer».

Caram, caram. Un passerell. Els que freqüentaven aquells fòrums coneixien prou bé en Watt per saber que era tot un professional. Tenia curiositat per saber qui era l’anunciant.

—Nadia, podries…

—Sí —va contestar la Nadia, sabent la pregunta abans que ell l’acabés de formular, i colant-se al sistema de seguretat de l’anunciant per localitzar l’adreça del maquinari—. Ja la tinc. És aquesta.

A la pantalla va aparèixer el perfil de continguts d’una noia. Tenia l’edat d’en Watt, i també vivia a la Torre, a la planta 962.

«Quina demostració seria?», va contestar ell, una mica intrigat.

«Es diu Atlas Fuller. Digue-me’n alguna cosa que jo no sàpiga i la feina és teva».

La Nadia va localitzar l’Atlas a l’instant. Era a casa, a la planta mil. En Watt es va quedar de pasta de moniato. Aquell individu vivia de debò a la planta mil? Tampoc és que en Watt hagués pensat gaire en l’àtic de la Torre, però, posats a dir, no s’hauria imaginat mai que hi visqués un adolescent. Que burro, va pensar en Watt, fugir quan tenies una vida com aquella.

—Li podem piratejar l’ordinador de control de casa? —va preguntar en Watt a la Nadia, pensant que potser podria captar una imatge de l’Atlas a la seva habitació.

Però la Nadia no estava de sort.

—És un sistema increïblement sofisticat —va comunicar a en Watt, cosa que significava que podrien trigar setmanes.

Era preferible aconseguir alguna cosa de seguida. Aquella era una feina massa bona per deixar-la escapar.

Els seus missatges, doncs. Serien més fàcils de piratejar. Dit i fet: tot seguit la Nadia va recuperar els missatges més recents de l’Atlas. N’havia enviat alguns a uns nois que es deien Ty i Maxton, i la resta a una persona que es deia Avery. No n’hi havia cap d’interessant. En Watt els va reenviar igualment.

Al cap de no res, va arribar la resposta de la noia.

«Enhorabona, la feina és teva. Ara necessito que trobis tot el que puguis del que ha fet l’Atlas aquest any passat».

«Com vulguis», no va poder evitar de contestar en Watt.

«A més», va continuar la noia, obviant la ironia d’aquell estirabot, «t’ofereixo una paga setmanal a canvi de les novetats que generi: què fa, on va…, tota la informació que em puguis proporcionar. Tot això és per a la seva pròpia seguretat», va concloure, amb un final gens convincent.

«La seva seguretat, i tant», va pensar en Watt, amb una riallada. Identificava a l’instant l’anunci d’una persona enamorada i rebutjada. Aquella noia devia ser l’exnòvia de l’Atlas, que el volia recuperar, o la nòvia actual, que sospitava que li era infidel. Tant si era una cosa com l’altra, aquella feina era una autèntica mina d’or. En Watt ni tan sols havia vist mai cap anunci que sol·licités un pirata «en nòmina»; la majoria d’anuncis de H@cker Haus eren feinetes d’una única intervenció, perquè molts pirates eren, per naturalesa, persones que complien l’encàrrec i desapareixien. Aquella noia li volia enviar pagaments setmanals, només per seguir les passes del seu enamorat? Eren diners fàcils, i no tenia la més petita intenció d’esguerrar aquella oportunitat.

—Leda Cole —va dir en Watt en veu alta, quan va pitjar l’«enviar»—, serà un autèntic plaer fer negocis amb tu.

Leda

—Bona tarda, senyoreta Cole —va dir en Jeffrey, el porter del Club Altitude, quan l’endemà la Leda es dirigia als ascensors. L’Altitude també disposava de bioseguretat, és clar; la Leda sabia que li havien escanejat la retina en el moment que havia posat els peus al vestíbul. Però en Jeffrey representava aquell toc personalitzat i a l’antiga que encaria tant la quota de soci de l’Altitude. L’home era una part integrant del club, gairebé una institució en si mateix; sempre a l’ascensor, abillat amb guants blancs i jaqueta verda, i un somriure cordial sempre a punt.

En Jeffrey es va apartar i la Leda va entrar a l’espaiós ascensor amb aplics daurats d’ús exclusiu per als socis. Les portes es van tancar amb el clic habitual i la cabina la va dur ràpidament des del vestíbul de la planta 930 fins a la planta principal del club, passant abans per les pistes de tennis i les sales de tractaments de spa.

El vestíbul de l’Altitude estava folrat d’una impressionant caoba fosca i retrats dels membres difunts. La llum del tard es filtrava pels imponents finestrals que ocupaven tota la paret de la zona nord i oest. La Leda va observar els grupets que s’aplegaven al voltant de les llars de foc buides i dels tresillos, provant de mostrar-se indiferent mentre buscava l’Atlas. Si aquell o aquella tal Nadia tenia raó, la par-tida d’esquaix que estava jugant el noi es devia acabar en aquells instants.

Encara no es creia que hagués escrit en aquella pàgina tan sospitosa. S’havia sentit molt angoixada, i potser també una mica esverada, en fer el que clamava al cel que era il·legal, i perillós.

La Leda havia provat de millorar el seu sistema de seguretat primer, però tot i així no podia evitar de preguntar-se si el o la Nadia sabia més del que explicava: sobre qui era la Leda i per què estava tan interessada en l’Atlas. «Ai, va», va pensar, no tenia cap mena d’importància. Segurament la Nadia no vivia a la Torre, segurament no era ni una dona. I la Leda no tenia cap intenció de tornar-s’hi a posar en contacte mai més una vegada hagués obtingut el que volia.

Al cap d’un moment va veure com l’Atlas sortia del vestuari. Duia un polo blau cel que li feia ressaltar els blens de color caramel dels cabells, que encara eren molls per la dutxa. «L’has encertada, Nadia».

—Atlas —va dir la noia, amb un to de sorpresa que esperava que fos prou convincent—. Què fas?

—Acabo de jugar a esquaix amb en David York. —Li va dedicar un somriure fugaç.

—Sembla que tot torna a la normalitat —va comentar la Leda, amb una mica més d’ironia de la que pretenia. Tenia curiositat per saber què pensaven els Fuller de la reaparició del noi, de la manera com havia aparegut inexplicablement a la festa d’en Cord i havia tornat a entrar a les seves vides com si res. Però, és clar, a ells només els interessava mantenir les aparences; segurament ja en tenien prou amb aquella aparent normalitat.

—Més o menys. —Va deixar escapar un sospir—. Tant de bo ho pogués explicar tot, però és complicat.

«I no ho és sempre, amb tu?».

—Estic contenta que hagis tornat i estiguis bé.

—Jo també —va dir l’Atlas, en veu baixa, i aleshores va passejar la mirada pel club com si s’acabés d’adonar del moviment que hi ha-via: nens que es dirigien a les classes de tennis de la tarda i amics que es trobaven per prendre alguna cosa a la terrassa coberta—. Perdona, que esperaves algú?

—Anava al bar dels sucs —va mentir la Leda—. Vols venir?

—Tu i l’Avery encara preneu aquell líquid d’espinacs? —L’Atlas va riure, brandant el cap—. Passo, gràcies. Però, i a la Braseria, què et sembla?

—Suposo que tinc temps —va dir la Leda, com si res, tot i que era la mena d’oferiment que havia esperat.

Van travessar el vestíbul en direcció a la Braseria de l’Altitude, un local informal, i van ocupar una taula del fons, al costat de la finestra. Tot i que a la Leda li encantava la vista, va triar el seient d’esquena al flexividre per poder observar el restaurant. Li agradava controlar les anades i vingudes de la gent.

—Feia segles que no venia aquí —va comentar la Leda, quan s’acomodaven. Tot d’una, va recordar quan tenia dotze o tretze anys, abans que la seva família s’haguessin fet membres del club, quan sempre passava la nit a casa de l’Avery i venia aquí a fer l’esmorzar dinar del dissabte amb els Fuller. Ella i l’Avery s’omplien el plat de clares d’ou i pastissets de llimona i d’amagat intentaven prendre glopets del còctel que rajava de la font dispensadora, mentre l’Atlas, amb cara d’impaciència davant aquelles entremaliadures, enviava missatges als seus amics.

—Ni jo —va dir l’Atlas, i llavors va esclafir a riure—. És clar.

En Drew, que, segons el que recordava la Leda, sempre havia estat cambrer de la Braseria, es va acostar a la taula que ocupaven.

—Senyoreta Cole. I senyor Fuller! Estem contents que hagi tornat.

—I a mi també m’agrada tornar a ser aquí. —L’Atlas va somriure.

—Els puc portar alguna cosa per beure?

—Una cervesa m’estaria molt bé —va contestar l’Atlas, i en Drew li va picar l’ullet; feia poc que l’Atlas havia complert divuit anys, o sigui que ja tenia l’edat reglamentària per prendre alcohol, però en Drew feia anys que els duia begudes d’amagat.

—Doncs per a mi un te amb gel, gràcies —va murmurar la Leda.

—Què? No prens crema de whisky? —va dir de broma l’Atlas, quan en Drew se n’anava.

—Ja saps que és una beguda exclusiva per als Andes. —La Leda provava de mantenir-se impassible, però el cor li anava a mil. Per què feia aquell comentari, ell?

—Gràcies, per cert, per l’altra nit —va continuar l’Atlas. La Leda va dubtar—. Per l’Avery —va aclarir ell—. Tenies raó, estava molt beguda. Vaig haver de dur-la a casa després de jugar a la Ruleta.

—Ah. I tant —va dir la Leda, dissimulant el desconcert. S’ho havia inventat per evitar jugar a la Ruleta. La sorprenia, però, que ell li digués que efectivament estava beguda, l’Avery; no era de les que necessitaven que les acompanyessin a casa. La Leda va pensar que després li hauria de contestar el missatge. Esperava que tot anés bé.

—En fi… —El noi va somriure, i la Leda va tornar a sentir aquella batzegada en ser el centre d’atenció de l’Atlas. Era una sensació perillosament addictiva—. No estic al corrent de res. Explica’m tot el que m’he perdut aquest any.

La noia va percebre el que feia ell, desviar l’atenció lluny d’ell, per evitar les preguntes sobre on havia estat. Bé, doncs li seguiria el corrent.

—Segur que saps això de l’Eris i en Cord —va començar la Leda, fent una inspiració curta per calmar-se. Va intentar entonar mental-ment un càntic de meditació, però no en va recordar cap—. I allò de l’Anandra, ho saps?

La conversa va anar fent tombs. La Leda li va explicar que l’Anandra Khemka havia encadenat diversos robatoris, que els pares d’en Grayson Baxter tornaven a estar junts, allò de l’Avery i en Zay; tot el que havia passat l’any que havia estat fora. Per sort semblava que l’Atlas no s’adonés que ella no li donava gaires detalls de l’estiu ante-rior. El noi es limitava a escoltar, assentint amb el cap, i fins i tot va proposar de compartir una ració de nachos.

—Perfecte —va acceptar la Leda, intentant no treure’n conclusions precipitades; però no deixava de desprendre una certa intimitat, allò de menjar del mateix plat, la manera com les seves mans s’anaven tocant quan anaven a agafar el mateix nacho de quinoa ba-nyat d’alvocat. Eren imaginacions seves, o allò cada vegada s’assemblava més a una cita?

Finalment en Drew se’ls va tornar a acostar. La pantalla de la taula va projectar el compte, uns nombres hologràfics de color blau fosc damunt d’un fons blanc.

—Volen que ho carregui separadament als… —va començar el cambrer, però l’Atlas ja feia un gest amb la mà per indicar que ho carregués tot al compte dels Fuller.

—Ni parlar-ne. Convido jo —va dir l’Atlas.

Potser només era una cortesia… o potser ella tenia raó, i aquella trobada s’estava convertint en una cita.

—Quins plans tens aquesta setmana? Vols que fem alguna cosa? —va provar ella.

Va ser com si el temps s’aturés, tal com passava just abans d’un examen, quan es ficava un xemperhidrè. La mà de l’Atlas va quedar allà a la taula, entre tots dos. La Leda no podia deixar de pensar que havia tingut aquella mà enredada entre els cabells, inclinant-li el cap enrere, aquella nit de feia deu mesos. Hauria volgut saber si l’Atlas també pensava en aquella nit com ella. Si es preguntava què hauria passat entre ells si no se n’hagués anat.

La noia va alçar la vista i va coincidir amb la mirada d’ell. Li bategava tan fort el cor, a ella, que gairebé no hi sentia. Ell estava a punt de dir alguna cosa. Ella es va inclinar endavant…

—Ei! —L’Avery va agafar una cadira del costat de la Leda i va fer un estirament amb un braç perfectament tonificat i bronzejat—. Ostres, el ioga antigravitacional d’avui ha estat mortal. Com esteu, vosaltres?

—Hola, Avery. —La Leda va somriure, dissimulant la decepció per aquella aparició tan inoportuna de la seva amiga. No entenia com podia ser que no s’hagués adonat que arribava; havia estat tan concentrada en l’Atlas que s’havia oblidat d’observar l’entrada de la Braseria com feia sempre.

—No has anat a la classe, Leda. —No era un retret, només una pregunta. L’Avery va observar alternativament la Leda i l’Atlas, la gerra de cervesa buida d’ell i el plat amb restes de nachos damunt la taula, entre tots dos.

La Leda es va regirar incòmoda. S’havia sentit tan esverada amb les capacitats de la Nadia per trobar informació de l’Atlas que s’ha-via descuidat de respondre el missatge de l’Avery de la nit anterior en què li deia de quedar avui.

—Ah, sí —va dir, amb aire de culpabilitat—. És que he vingut a buscar un suc. Avui estic molt mandrosa.

—I jo l’he convençut que demanéssim uns nachos. Perdona, però no te n’hem deixat cap. —L’Atlas va fer un gest burleta per assenyalar el plat buit.

—No passa res. —L’Avery va tornar a mirar la Leda—. Que aneu cap a casa? Voleu que compartim un aerotransportador?

—Per mi sí. Ja estàs, tu? —va dir l’Atlas, tombant-se cap a la Leda.

—És clar —va contestar ella, convencent-se que ja tindria altres ocasions amb l’Atlas més endavant. El que la Nadia havia fet una vegada ho podia tornar a fer.

Quan es dirigien a la sortida del club, l’Avery va agafar el braç de la Leda.

—Podem parlar d’ahir a la nit?

—I tant. Perdona que marxés sense avisar-te —va dir la Leda, fent veure que no l’havia entès—. De cop em vaig sentir cansadíssima, i no et trobava per acomiadar-me de tu. Allò que passa.

—No; em referia a allò d’abans. No et volia pressionar, sobre…

—Ja et vaig dir que no passava res —va contestar la Leda, en un to més sec del que pretenia. Però és que l’Avery no captava una indirecta o què?

—D’acord. Si en algun moment en vols parlar, aquí em tens.

—Gràcies. —La Leda va observar l’Avery amb cautela i va optar per capgirar la truita—. I tu què? L’Atlas ha dit que estaves molt borratxa al final de la nit, que et va haver de portar a casa.

—Era la primera festa després que tornés ell, suposo que em vaig deixar portar per l’emoció. —El to de l’Avery transmetia alguna cosa especial, però la Leda no captava què exactament.

—Ja ho entenc. Va ser una festa genial —va comentar, sense saber ben bé per què intentava dissimular tant.

—Sens dubte. —L’Avery ni tan sols mirava la Leda—. Va ser genial.

No van dir res més fins que van coincidir amb l’Atlas a prop de la sortida. La Leda no recordava l’última vegada en què ella i l’Avery no s’havien sabut què dir.

«Però, és clar, és que mai abans no havia tingut secrets per a ella», va pensar la Leda, just quan l’Atlas es tombava per somriure’ls a totes dues. I llavors ella es va adonar que no era cert; el seu màxim secret era allà mateix, davant seu.

Tenia l’esperança que el noi no fos també el seu màxim error.

Avery

—O sigui que allà em tens, palplantada sota la pluja en un carrer de llambordes, i no rebia cap mena de senyal perquè resulta que a Florència la tecnologia va fatal, és tecnofosca, i llavors apareix el grup aquest de nens de la Zona Central de la Torre! —L’Avery parlava a raig, gairebé sense ni saber què deia, una habilitat que havia heretat de la seva mare. No es podia desempallegar de l’estranya sensació que havia notat en veure la Leda i l’Atlas junts. «No significa res», es repetia, però en el fons sabia que no era veritat. Per a la Leda significava alguna cosa.

Quan l’Avery els havia vist des de l’altra punta de la Braseria, havia somrigut i els havia saludat amb la mà, però s’havia aturat de seguida. Estaven massa concentrats en la conversa per adonar-se de la seva presència. Durant un instant fugisser, es va preguntar de què devien parlar, i llavors va veure l’expressió de la Leda, i la realitat la va envestir com si li haguessin clavat un cop de puny a l’estómac.

A la Leda li agradava l’Atlas.

Per què la Leda no l’hi havia dit mai? «Perquè és el teu germà», va concloure la part racional del seu pensament, però l’Avery estava massa impactada i dolguda per pensar racionalment. «Representa que entre la Leda i jo no hi havia d’haver secrets», va pensar amb amargor, oblidant momentàniament que ella li amagava el mateix secret.

Per no parlar de la reacció tan a la defensiva, tan alterada de la Leda quan l’Avery la va enxampar dient una mentida sobre l’estiu. «Per què no ho deixes córrer?», havia exclamat la Leda. I l’Avery ho volia deixar córrer, però la reacció de la Leda l’havia amoïnat. De sobte, va notar un doll de ràbia. S’havia preocupat tant per la seva amiga que havia pensat de passar per casa d’ella quan tornés de ioga. I tota l’estona la Leda havia estat menjant nachos i flirtejant amb l’Atlas.

Quan s’havien començat a amagar tantes coses, la Leda i ella?

—Llavors què va passar? —la va animar a continuar l’Atlas.

L’Avery es va tombar per contestar-li; amb tot l’egoisme i de manera estratègica, havia agafat el seient del mig de l’aerotransportador.

—Es van oferir a ajudar-me a trobar la meva residència d’estudiants! Perquè duia aquella dessuadora vella teva d’hoquei i es veu que l’any passat jugaven amb nosaltres. Us ho podeu creure? Xavals de les mil-sis-cents, allà a Itàlia! Qui ho havia de dir?

—Sembla impossible —va dir la Leda, gens expressiva, i l’Avery va notar una fiblada de vergonya per la manera com havia explicat l’anècdota. «Mil-sis-cents» era el qualificatiu amb què els nois de la Zona Alta designaven les zones menys afavorides de les plantes cen-trals, ja que eren a una distància d’uns mil sis-cents metres de la planta baixa. Temps enrere, la Leda havia estat una noia de les mil-siscents.

—Em costa creure que duguessis posada aquella dessuadora vella a l’estranger —va comentar l’Atlas, fent broma.

—Sí, es veia ridícula. —L’Avery va arronsar les espatlles i es va quedar en silenci, ja que de cop es va sentir violenta per haver-se colat a l’habitació de l’Atlas per agafar-li la dessuadora. Tot i que en aquella època feia mesos que havia marxat, encara conservava la seva olor.

L’aerotransportador va sortir del corredor vertical i es va dirigir a la planta 962, cap a Treadwell, el luxós complex residencial envoltat de tanques on vivien els Cole.

—Ei, Avery —va començar la Leda. L’aerotransportador es va aturar a la reixa d’entrada i ella es va inclinar enfora perquè l’escàner li analitzés la retina i confirmés que era resident del complex—. Aniràs a ioga antigravitacional també demà? Vols que hi anem juntes?

—Potser. —L’Avery no s’hi va voler comprometre—. Estic adolorida de la sessió d’avui.

L’aerotransportador va tombar per l’ampli bulevard de Treadwell, amb arbres a banda i banda. Era una via que semblava encara més espaiosa perquè els sostres abastaven l’alçada de cinc plantes. Tread-well es va dissenyar copiant les torretes de gres fosc de l’antic Upper East Side. De fet, algunes d’aquelles cases es van recuperar de l’antic barri i es van reconstruir pedra a pedra a l’interior de la Torre.

A l’Avery li agradava aquella zona, ja que els edificis eren singulars, amb aquelles peces de ferro forjat i façanes tan especials, cadascuna di-ferent de les altres. Cada edifici captava la llum de la tarda d’una manera especial. Li recordava Istanbul, o Florència, o allà on la gent encara imprimia personalitat a les seves llars; res a veure amb la majoria dels barris de la Zona Alta, on els carrers estaven vorejats de lluents portes blanques com talls d’un pastís de noces farcit i recobert de mantega.

Finalment van arribar a casa dels Cole. La Leda va pitjar un botó del sostre per alliberar-se del magnetró de seguretat que la subjectava al seient.

—Doncs ens veiem demà. —Va dirigir la mirada a l’Atlas i el somriure se li va suavitzar imperceptiblement—. Gràcies per haverme acompanyat, nois.

L’aerotransportador va començar a elevar-se per les trenta-vuit plantes que quedaven fins a arribar a casa dels Fuller.

—Us ho heu passat bé, la Leda i tu? —va preguntar l’Avery, recriminant-se tanta tafaneria, però sentint-se incapaç d’aturar-la.

—Ens ho hem passat bé, sí. De fet —va dir l’Atlas—, la Leda gairebé m’ha demanat per sortir.

L’Avery tenia la mirada fixa a la finestra. Sabia que, si en comptes de mirar per la finestra mirava l’Atlas, perdria el control.

—Et sembla estrany? —va preguntar ell.

L’Avery es va adonar que no estava reaccionant com hauria de reaccionar; havia de dir alguna cosa o es delataria.

—No, és clar que no! Vull dir que hauries de sortir amb ella, i tant —va aconseguir dir.

—Molt bé. —L’Atlas la va observar intrigat. Era curiós que, ara que no hi era la Leda i hi havia més espai a l’aerotransportador, semblés més petit.

—És una bona idea —va afegir l’Avery. «És una idea horrible; no surtis amb ella, sisplau».

—Molt bé, llavors.

L’Avery es va pessigar el braç per evitar de posar-se a plorar. La seva millor amiga i el noi de qui mai podria admetre que estava enamorada. Era com si l’univers li gastés una broma cruel.

El silenci va planar per l’aerotransportador. L’Avery intentava dir alguna cosa, el que fos, però no tenia paraules. Cada vegada que l’Atlas s’hi havia posat en contacte l’any anterior, li havia fet la sensació que tenia un munt de coses per explicar-li, i les històries li sortien a doll, desordenades, fins que invariablement l’Atlas se n’havia d’anar.

Ara el tenia allà en persona, i no sabia què dir-li.

—Ei. —L’Atlas es va girar cap a ella com si acabés de tenir una idea—. Encara surts amb aquell tal Zay? Voldríeu venir amb nosaltres?

—No hem sortit mai —va respondre l’Avery, de manera automàtica. En Zay no li havia parlat des de la festa a l’Aquari, i, a més, la nit anterior l’havia vist amb la Daniela. I què? No tenia cap interès a sortir en parella amb l’Atlas i la Leda.

Però, ben mirat, potser no era mala idea.

—Podria convidar altres persones, si de cas —es va afanyar a dir.

—A qui et refereixes?

—A l’Eris, és clar. A la Risha, la Ming i la Jess. A en Ty, en Maxton, l’Andrew, fins i tot en Cord.

—No sé si això d’un grup tan gran és bona idea —va replicar l’Atlas, però l’Avery havia assentit amb el cap cada vegada que havia pronunciat un nom, per redactar un missatge.

—A la Leda no li importarà, creu-me. Au, va —va dir l’Avery—. Serà divertit! Podem anar tots a sopar, o al cinema; el que vulguis!

—Podria ser divertit —va admetre l’Atlas—. Coneixes la Leda millor que ningú, suposo. Si dius que li semblarà bé, doncs deus tenir raó.

L’Avery va ignorar el sentiment de culpabilitat que va notar en sentir aquell comentari. En el fons estava fent un gran favor a la seva millor amiga, ja que faria veure a la Leda que ella i l’Atlas no tenien cap futur junts, abans que la Leda s’hi impliqués massa i acabés patint. Li hauria agradat haver pogut parlar amb la Leda de tot plegat. Però la seva amiga havia canviat la situació entre elles, amb tants secrets: sobre l’estiu, sobre el que sentia per l’Atlas. L’Avery, però, no hauria sabut ni com començar la conversa.

—És clar que tinc raó —va dir, en to alegre—. Que no en tinc sempre, potser?

Eris

L’Eris estava estirada de bocaterrosa, amb el cap de costat i els ulls ben tancats mentre per darrere les parpelles se li projectaven uns dibuixos animats infantils. Era la postura més gandula de mirar qualsevol cosa, però en aquells instants li era ben bé igual. Ni tan sols estava segura de quin moment del dia era. Feia hores que estava ajaguda, des que la seva mare li havia trucat a la porta aquell matí per preguntar-li si estava bé. L’Eris havia fet el sord.

—Eris? —Tornava a ser la seva mare.

Es va tapar més amb la roba del llit, com un animal amagant-se al cau, i va apujar el volum de les auriantenes. En aquells moments es negava a veure la seva mare. Preferia mil vegades quedar-se al llit, ja que allà li feia l’efecte que la nit anterior no havia estat més que un malson.

—Eris, sisplau. He de parlar amb tu.

Els trucs continuaven. Però el to de veu de la seva mare va empènyer l’Eris a incorporar-se i, serrant les dents, va teclejar a la pantalla tàctil que tenia al costat del llit per obrir la porta de l’habitació.

—Què vols? —li va etzibar, encara estirada. A l’Eris li va encantar veure que la Caroline estava horrible, i que feia unes ulleres profundes.

—Com estàs? —La dona va fer el gest d’anar a seure a la punta corbada del llit, però l’Eris la va mirar de fit a fit i ella va recular una passa.

—I tu com creus que estic? —L’Eris sabia que estava sent desagradable, però alhora no ho podia evitar.

La Caroline va anar al gra.

—Hi ha una cosa que et voldria dir —va assenyalar, observant la reacció de la seva filla. Es va retorçar les mans i va inspirar fondo—. Ja sé que aquest és l’últim tema que t’agradaria tractar ara, però no ens podem quedar aquí.

—Què? —Amb allò n’hi va haver prou perquè l’Eris s’incorporés per quedar-se asseguda ben recta al llit, abraçant contra el pit un dels seus coixins brodats a mà.

—És millor que ens en anem. El teu pare hauria de poder tornar aquí, sense haver d’enfrontar-se a… tot això. —A l’Eris li va fer ràbia aquella manera de dir-ho. Li semblava que era una covardia, com si la Caroline fes veure que ella no n’era la causant—. Ara el teu pare necessita una mica d’espai, lluny de nosaltres —va concloure la seva mare.

—Deus voler dir de tu! Ho vas dir ahir, no és pas culpa meva!

—Ja, però…

—Vés-te’n tu —va engaltar l’Eris, i es va girar. Era com si es notés tot el cos adormit. Tenia la sensació que tant se li’n donava el que fes la seva mare, tant si feia una cosa com una altra—. Jo esperaré el pare aquí.

—No sé què vol el teu pare ara mateix —va indicar la Caroline, en un to suau—. Sé que t’estima, però és ell qui ha de decidir com acabarà tot. I, per si de cas, ens hauríem de preparar per al pitjor.

El pitjor? Que potser no era la pitjor, aquella situació?

—Ara estem tu i jo soles, Eris —va continuar la Caroline, intentant esbossar un somriure.

L’Eris volia discutir però no s’hi veia amb cor.

—On anirem?

—Buscaré un pis a la Zona Baixa de la Torre.

—A la Zona Baixa? I per què no anem al Nuage?

—No ens podem permetre el Nuage —va contestar la dona, amb un fil de veu.

L’Eris ho va entendre tot d’una. La seva mare, l’exmodel, i el seu pare, molt més gran. La revelació que la mare de l’Eris havia estat amb una altra persona.

—No vols res del pare, oi? Vols demostrar que no t’hi vas casar pels diners.

La dona va assentir en silenci.

—És el que cal fer. És el mínim que puc fer pel teu pare. No estiguis preocupada —es va afanyar a dir—, intento que tot continuï sent el més normal possible per a tu. Tinc uns quants estalvis, i tens els estudis pagats per a tot el curs, o sigui que no hauràs de canviar d’institut. Tot anirà bé, t’ho prometo.

L’Eris va tenir una sensació incòmoda en sentir dir allò a la seva mare; ni li havia passat pel cap que potser hauria d’anar a un institut de la Zona Baixa.

La seva mare es va quedar uns instants allà aturada, com si volgués abraçar l’Eris, però la noia no es va moure. Al cap d’un moment, la Caroline va dubtar i es va encaminar cap a la porta.

—Només una maleta, ara per ara —va dir—. Ja mirarem com ens organitzem amb la resta més endavant.

Quan es va tancar la porta, l’Eris es va deixar caure damunt els coixins i va tornar a posar els dibuixos animats, amb el desig de poder-s’hi ficar a dins per fugir durant un temps indefinit.

Al cap d’una hora, l’Eris seia en un aerotransportador, davant de la seva mare, amb tot de bosses i caixes entaforades al seu voltant, en aquell espai tan minúscul. Sentia esgarrifances cada vegada que les xifres que hi havia gravades a les parets de titani del corredor vertical eren més baixes. Esperava que en qualsevol moment l’aerotransportador alentís la marxa i girés en una d’aquelles plantes, però no mostrava senyals que s’hagués d’aturar mai.

—Mare —va saltar—, fins on hem de baixar, exactament?

—És el millor que podia fer, tenint en compte el poc temps que he tingut.

—No m’has contestat —va insistir l’Eris.

Els nombres ja baixaven del tres-cents. La seva mare va deixar escapar un sospir.

—Jo també vaig ser pobra durant una època, ja ho saps.

La tènue llum dels murs es reflectia al braçalet de la Caroline, l’única joia que s’havia endut, que sabés l’Eris. Semblava falsa, potser perquè era d’abans de conèixer el pare de l’Eris. «Hi ha milions de dòlars en joies a dins d’aquella caixa forta», va pensar la noia, amb una sensació creixent de frustració. Però tot feia pensar que aquell dia la seva mare havia optat per seguir el codi moral més estricte.

L’Eris mirava per la finestra, encreuant i desencreuant les cames; tot d’una se sentia incòmoda duent els texans de Denna, com si se li hagués encongit la pell. Va agafar la tauleta i va tornar a revisar els missatges. No ho volia fer a través de les lents de contacte, per si la seva mare sentia les ordres de veu i s’enfadava amb ella per consultar els missatges constantment.

Res de res. Com cada vegada que els havia revisat aquell dia. Per fi l’Eris va notar la característica sensació de quan l’aerotransportador frenava: una lleu rotació en disminuir la propulsió electromagnètica. Va alçar la mirada per comprovar el número de la planta per on havien tombat, i li va semblar que tenia ganes de vomitar. Viurien a la planta 103?

Els carrers en aquella zona eren tan estrets que l’aerotransportador gairebé no podia tombar per les cantonades. Ni tan sols arribaven a ser carrers, com a mínim no eren com els acollidors carrers de les plantes superiors, dissenyats per atraure la gent a l’exterior, amb arbres autèntics i aire que sorgia de terra imitant una brisa intermitent. Allà a baix eren més aviat com passadissos, amb fluorescents que feien pampallugues i depriments parets blanques. Algunes persones es van tombar per mirar-les quan els passaven pel costat a tota velocitat. L’Eris va tenir la sensació que allà a baix la gent no agafava aerotransportadors tan sovint.

Es van aturar davant d’una lúgubre porta on hi havia el número 2.704. L’Eris va intentar fer el cor fort. Eren tan avall, la planta era tan gran, que els números de les cases ni tan sols començaven amb el número de la planta. Ostres, la planta 103 devia ser tan gran com la base de la Torre. A la 985, en canvi, només hi havia deu cases. L’Eris en coneixia personalment tots els veïns.

Amb bosses penjades a totes dues espatlles, la Caroline va obrir la porta de l’aerotransportador i va començar a regirar la bossa de mà buscant-hi alguna mena de xip identificatiu. Allà a baix no hi devia haver bioescàners, segur.

L’Eris es va esperar fins a l’últim instant, fins que l’aerotransportador va començar a fer sorollets per informar-la de mala manera que hi hauria recàrrec per la demora; llavors la noia es va aixecar sense ganes del seient i va entrar al pis a poc a poc.

Era pitjor del que s’havia imaginat. Els sostres eren baixos, hi havia mala il·luminació i no s’hi veia res que s’assemblés a una finestra. Com que se sentia marejada, l’Eris es va acostar el canell al nas i va ensumar el perfum de gessamí, però no era prou olorós per tapar la pudor de podrit i escombraries que impregnava aquell indret. Hi havia unes quantes caixes apilades al mig del que semblava l’habitació de la seva mare, amb les escasses pertinences que hi havia pogut fer arribar prèviament. Al costat del dormitori principal hi havia un lavabo minúscul, així com una cuina estreta, tot i que ni l’Eris ni la seva mare tenien els més petits coneixements de cuina.

La Caroline va començar a remenar caixes.

—Tot això és provisional, Eris —va dir, sense alçar la mirada—. Trobaré feina, ja me les empescaré.

«Una feina de què?», va pensar l’Eris, obrint amb una puntada de peu l’única porta que quedava, que devia ser de la seva habitació.

Estava plena de pols i era raquítica, gairebé ocupava la meitat d’espai que el vestidor que tenia a la seva antiga vida. Amb prou feines hi devia caber res més que el llit, un cop l’hi haguessin installat.

L’Eris va notar que alguna cosa li tocava els dits, per damunt de la sandàlia. Quan va mirar avall va veure una panerola gegant, que movia les potes com una desesperada. La noia va fer un salt enrere, va xisclar aterrida i va sortir corrent.

—Eris? —la va cridar la seva mare des de l’altra habitació—. Que estàs bé?

—És clar que no! No hi ha res que estigui bé!

La seva mare va fer el gest d’acostar-se-li, però l’Eris estava encegada i ja no se la podia aturar.

—Espero que valgués la pena! —va cridar—. Això d’enganyar el pare amb un qualsevol. De debò espero que hagi valgut la pena arruïnar les nostres vides!

—No era un home qualsevol —va començar a explicar la Caroline, però l’Eris la va interrompre, posant-se les mans a les orelles, tota teatral.

—Ai, que no, que no ho vull sentir!

—Eris…

—Com vols que cregui res més del que em puguis dir? —Es va dirigir amb passes irades fins a la porta i la va tancar d’una trompada en sortir; li era igual anar on fos, sempre que es pogués allunyar d’allà.

Just en aquell moment, li van sonar les auriantenes, i les lents de contacte se li van il·luminar amb una comunicació entrant. L’Avery. L’Eris la va refusar. L’Avery no sabia res del que passava, és clar; l’Eris no ho havia explicat a ningú. Però, fos el que fos el que li volgués dir la seva amiga, no la podia atendre en aquells moments. Els problemes de les plantes superiors semblaven formar part d’una altra vida.

Es va recolzar feixugament contra la paret del passadís, reprimint un xiscle.

—Et conec.

L’Eris es va tombar, empipada amb qui fos que gosava dirigir-li la paraula. Unes portes més avall, hi havia una noia hispana que devia tenir més o menys la seva edat. Duia pantalons de pell artificial, un top daurat i sense tirants per damunt el melic i arracades que no hi feien joc. En una mà hi tenia un al·luciactivador negre senzill, que va alçar per fer-hi una pipada llarga i lenta; seguidament en va exhalar el lluent fum verd arronsant els llavis en forma de O. Fumava tocaboires, sens dubte.

—No ho crec —va respondre l’Eris, lacònicament.

—Ets sòcia del club on treballo, l’Altitude.

L’Eris va observar la noia: la cara en forma de cor emmarcada amb serrell negre, les cames encreuades despreocupadament, les botes blau lluent a l’estil cowboy. No la va reconèixer.

—De fet, eres molt mal educada amb mi —va continuar la noia, entretancant aquells ulls tan foscos. L’Eris no va dir res. Si aquella noia buscava una disculpa, no l’aconseguiria pas—. Caram —va continuar la desconeguda, que amb la mirada va repassar la roba que duia l’Eris, els seus texans de marca i les arracades de perles—. Què hi fots, aquí a baix?

—És una història molt llarga.

—Tu mateixa. —La noia va arronsar les espatlles.

L’Eris va observar l’al·luciactivador de la noia. Evidentment no podia ser la mercaderia de primera que solia fumar ella, però tot d’un plegat va sentir l’impuls irrefrenable de fer una pipada. Què coi? La seva vida ja era una ruïna; per què no podia fumar amb una cambrera de l’Altitude que semblava tenir-l’hi votada?

—Acabo de descobrir que el meu pare no és el meu pare —va explicar l’Eris, sense embuts, i se li va acostar. Com que la noia tenia l’al·luciactivador alçat, deixava al descobert un petit tintatuatge a la base del canell—. Què és això? —va preguntar l’Eris, amoïnada. No reconeixia aquella forma en angle.

—És part d’un conjunt.

—On és la resta?

La noia va deixar escapar una riallada, i se li van balancejar els intensos rínxols foscos. Feia pudor de fum i colònia barata, i per sota, es notava com una olor dolcenca, com la flaire de les espelmes d’ambre.

—Que t’ho pensis, que els veuràs.

L’Eris no tenia ni esma per caure en la trampa. Va fer una pipada llarga i profunda a l’activador i va exhalar-ne el fum fent una anella perfecta. La noia va alçar una cella, impressionada.

—I com que és el meu pare —va continuar l’Eris— qui tenia els diners, doncs ara… ens hem d’espavilar nosaltres soles.

—Uf. No m’ho esperava, això.

—Ja; ni jo, és clar.

Es va crear un silenci estrany, mentre s’anaven passant l’al·luciactivador. L’Eris estava tota l’estona esperant que vingués algú a dir-los que se n’anessin —a la 985, sempre havia de fumar a tocar dels conductes de ventilació, perquè no la detectessin els supervisors—, però en canvi la noia semblava tranquil·líssima. Potser a ningú li importava el que passés allà a baix.

Finalment l’activador es va quedar gairebé sense herba. La noia el va llançar a terra sense manies i el va esclafar fins a convertir-lo en una fina pols negra, que va escampar amb el taló. L’Eris es va adonar que era un d’aquells activadors barats d’un sol ús.

—Ens veurem per aquí. Em dic Mariel, per cert.

—Jo, Eris.

—Doncs, Eris —va dir la Mariel, com enriolada, com si li fes una certa gràcia haver trobat l’Eris allà a baix—. Benvinguda a la Via Actaea.

—Es diu així de veritat el carrer? —L’Eris no se’n sabia avenir, que es pogués posar un nom tan sofisticat a un lloc tan depriment. Era enganyós.

—Busca actaea —va cridar la Mariel, entrant al seu pis.

I l’Eris ho va buscar.

Era una planta molt verinosa, que feien servir a l’època medieval per suïcidar-se.

—Ara ho entenc —va murmurar l’Eris, eixugant-se una llàgrima de ràbia.

Va fer el gest de tornar cap al 2.704, però s’ho va repensar dues vegades en sentir veus al pis de la Mariel, especialment una veu greu, d’adult. Potser era el pare de la noia. Per alguna raó, en sentir-la, l’Eris es va posar en moviment. No es podia estar fumant allà gaire estona més, preguntant-se què devia pensar el seu pare. Havia de parlar amb ell.

Va girar cua i es va dirigir cap a l’ascensor exprés més proper que anés a la Zona Alta.

Era diumenge, de manera que la unitat de plasticirurgia de l’Hospital Vensonn-Seyun de la planta 890 no estava gaire concorreguda.

—Hola, Eris. És al seu despatx —li va comunicar la Slaite, la recepcionista de la unitat, quan se li va acostar.

L’Eris, tota apressada, li va dedicar un gest imperceptible amb el cap.

Quan es dirigia al despatx del seu pare, situat al capdavall del passadís, va passar per davant del centre experimental, on recombinaven diverses formes d’ADN en minúscules plaques de petri, i el viver de nervis, on produïen medul·les espinals en enormes contenidors transparents.

«Everett Radson, doctor en medicina, director de Procediments i Modificacions Cosmètiques», deia la placa de damunt la porta. L’Eris va inspirar i hi va entrar.

L’home estava desplomat a l’escriptori, vestit amb una dessuadora de coll tancat amb cremallera i uns pantalons de quiròfan, i en una mà hi tenia una ampolla grossa de whisky escocès gairebé buida. La poc afavoridora llum de l’hospital li ressaltava els fils grisos als cabells, i, a més, li havien sortit més arrugues d’expressió als ulls i als llavis. L’Eris el va veure, per primer cop en la vida, com un home vell.

—Eris. —Va sospirar, amb la mà ben aferrada al whisky. Havia pronunciat el seu nom d’una manera estranya, com si li costés articular sons.

La noia va obrir la boca, sense saber què havia de dir ara que el tenia al davant.

—Encara espero que et posis en contacte amb mi —va començar ella, sabent que sonava acusatori.

—Ho sento —va respondre el seu pare—. Necessitava posar-hi distància, només un temps.

Cap dels dos va dir res.

L’Eris va passejar la mirada pel despatx, des de les pantalles de 3D del racó fins a l’armari amb l’esquelet humà real, que havia vingut a veure algunes vegades quan anava a l’escola, fascinada, fins que l’Avery li havia dit que fer allò era morbós i estrafolari. Però a l’Eris aquell esquelet no li havia fet por. S’adonava que no havia tingut mai gaire por de res, fins ara.

Va dirigir la mirada altra vegada cap al seu pare. L’home tenia alguna cosa a la mà, i se la mirava desconcertat, com si no estigués segur del que era. Era la seva aliança d’or.

A ella se li havien esborrat del cap totes les paraules que havia planejat dir.

—Què passarà amb la mare i tu?

—No ho sé. —L’home va inspirar fondo, va deixar l’anell damunt l’escriptori i finalment va mirar l’Eris—. T’assembles molt a ella —va continuar, amb la veu tenyida de tristor.

Abans a l’Eris no li havia fet mai ràbia assemblar-se tant a la seva mare. Segurament devia ser l’únic que veia el seu pare ara, quan la mirava: ella era la prova vivent de la traïció de la seva mare. Es va adonar, amb una esgarrifança, que ja no la connectava res amb ell, llevat que tots dos s’havien passat els darreres divuit anys enganyats per la mateixa persona.

—Em sap greu —va xiuxiuejar l’Eris.

—A mi també. —L’home va fer el gest d’alçar l’ampolla de whisky, però llavors es va aturar, com si recordés que ella era allà.

—Pare… o Everett…

—Ho sento, Eris, però necessito una mica de temps —la va interrompre ell. Li tremolava la veu—. És que per a mi… és com una lluita.

L’Eris es va mossegar el llavi. Havia anat a l’hospital amb l’esperança que el seu pare ho arreglaria tot, tal com feia sempre, però ell semblava molt més destrossat que ella.

—T’enyoro —va dir ella, sense poder-ho evitar.

—Jo enyoro com era tot plegat abans —va replicar ell.

I a l’Eris se li va encongir el cor. En part li agafaven ganes de sotraguejar-lo, de cridar-li. «Mira’m», li volia dir, «jo també pateixo, no et vull perdre!». Aquells ulls ambre, especialment retocats, se li van negar de llàgrimes. Però l’ancestral orgull familiar les va reprimir i li va encallar les paraules a la gargamella.

—Em sap greu. Necessito temps —va tornar a dir l’Everett—. Sisplau.

L’Eris va assentir en silenci, amb la sensació de caure al buit. No sabia què passaria amb els seus pares; no sabia quan —o fins i tot si— el seu pare estaria preparat per tornar a veure-la.

Es va encaminar cap a l’atapeït ascensor. Però encara que estigués enxubada entre una munió de gent, no s’havia sentit mai tan profundament sola.

Rylin

«No sé ni per què ho faig», va pensar la Rylin, i es va dirigir a la porta d’en Cord Anderton per segona vegada en tres dies. Se li feia difícil creure que, després de tot el que havia passat, tornés a ser allà, i per iniciativa pròpia, ni més ni menys.

El matí anterior, després que se li hagués dissipat la ressaca de comunitaris i li hagués passat una mica la ràbia, quan va engegar la tauleta va descobrir que era 250 nanodòlars més rica. No sabia si els cinquanta extres eren la propina habitual d’en Cord Anderton o un intent de compensar el seu comportament al final de la festa.

Va dubtar entre pagar el lloguer o pagar al banc; al banc, va decidir, en veure que el deute havia augmentat d’una manera insospitada. A més, sempre podria esquivar el propietari del pis quan calgués. L’home solia ser força permissiu amb la Rylin i la Chrissa, perquè havia conegut la seva mare.

«Hola, Fenton», havia escrit la Rylin en el missatge que li va enviar. «Només li volia fer saber que el lloguer d’aquest mes li arribarà d’aquí a unes setmanes». Ja devien el del mes anterior, havia recordat la Rylin amb una inquietud sobtada, però ja era massa tard: l’ingrés al banc estava fet. «Em sap molt de greu. No tornarà a passar», va continuar, esperant que aquell dia l’home estigués de bon humor.

Aleshores, empassant-se l’orgull, s’havia posat en contacte amb en Cord.

El noi havia contestat al cinquè truc. Ella s’hi va llançar, intentant semblar normal.

—Ei, sóc la Rylin… Myers —va afegir, matusserament, després d’un instant de silenci.

—Rylin. No… m’esperava tornar a parlar amb tu. —En Cord semblava divertit. La Rylin va provar de reprimir-se, però no va poder evitar visualitzar la llampant marca vermella que li havia quedat a ell a la cara després que el bufetegés.

—Era sobre l’altra nit. —La noia seia a la taula de la cuina, i resseguia el malmès anunci dels cereals El Cocodril del Monocarril, un instapaper tan vell i barat que els cocodrils de dibuixos animats ja no ballaven. Només bellugaven els ulls, cosa que feia una mica d’angúnia, i amb prou feines remenaven la cua. La Rylin va inspirar fondo i ho va tornar a provar.

—Voldria demanar-te disculpes. Estava cansada, i en vaig fer un gra massa. Ho sento.

—Les paraules se les endú el vent —va contestar en Cord—. Si realment et sap greu, per què no m’ho demostres?

La Rylin va deixar caure violentament les mans damunt la taula.

—De debò creus que després de…?

—No siguis tan mal pensada, Myers —va dir en Cord, pronunciant el nom de la noia d’aquella manera seva tan particular, arrossegant les lletres—. T’anava a preguntar si volies tornar a venir a netejar. No sé si coneixes el meu germà, en Brice, però aquesta setmana s’està a casa i és un autèntic desastre.

—Podria venir. La mateixa tarifa? —va preguntar la Rylin, sondant el terreny. Era el que havia volgut proposar ella; en veure l’ingrés d’aquell matí al seu compte, s’adonava que podia esprémer en Cord per obtenir-ne els màxims diners possibles. Però tot feia pensar que ell se li havia avançat.

—És clar. Demanaré que et facin arribar l’uniforme. Dur-lo és opcional, és clar. —En Cord va riure per sota el nas. La Rylin va fer cara d’impaciència i començava a replicar, però ell ja havia penjat.

De manera que ara, un dilluns al matí, ella era davant la porta i esperava que en Cord Anderton l’hi obrís. Distreta, es va recol·locar el vestit recte i negre i el davantal blanc que li havia portat un dron el vespre anterior. Havia trucat a en Buza, el seu superior a la parada del monocarril, per dir-li que estava malalta; fins i tot en tenia una «prova» oficial, ja que feia temps ella i la Chrissa havien falsejat el seu medilector perquè indiqués un fals positiu en nasofaringitis. No sabia quant de temps podria conservar aquella feina sense aparèixer-hi, però ho havia d’intentar.

Quan la porta es va obrir amb un clic, la Rylin va entrar al pis i es va aturar un moment, atònita. Dissabte aquelles estances havien estat plenes de gent, hi feia moltíssima calor, se sentia molt de soroll i estaven totes il·luminades. Ara es veien amplíssimes, i buides. La Rylin va passejar la mirada des de l’hivernacle amb terra de llambordes i llums de calor que semblaven insectes, fins a la immensa cuina equipada amb l’última tecnologia, i finalment la sala d’estar de dos pisos amb escala de vidre corbada.

—Et fa res dir-me per què ets aquí?

La Rylin gairebé va fer un bot de l’esglai, i, quan es va tombar de cop, va estar a punt de topar amb un desconegut de cabells foscos, vestit amb americana i pantalons blau marí i amb un somriure burleta plantat a la cara.

—On és en Cord? —va preguntar ella sense pensar, i de seguida se’n va penedir.

—Vés a saber. —El noi va somriure encara més—. Potser et puc ajudar jo en comptes d’ell. Sóc el germà d’en Cord, em dic Brice.

És clar, va pensar la Rylin; s’assemblaven, tot i que en Brice devia tenir deu anys més.

—I jo, Rylin Myers. Perdona que t’hagi molestat —es va afanyar a contestar—. Ara em poso a la feina.

—A la feina?

—En Cord m’ha demanat que vingui a netejar-vos la casa. —Es va regirar inquieta.

—Ah —va fer en Brice, repassant-la amb la mirada—. Doncs m’alegra comprovar que el meu germà ha millorat de gust. Sens dubte ets millor que l’última.

La Rylin no va dir res, sinó que es va dirigir a l’habitacioneta de la neteja i va agafar la galleda amb els netejadors en esprai i les esponges esfèriques d’un sol ús. Però quan va tornar a la sala d’estar, va veure que en Brice encara hi era. S’havia reclinat al sofà, amb la corbata afluixada i els braços encreuats darrere el cap.

—Sisplau, per mi no t’aturis —va dir, mandrosament—. No em molesta que netegis a prop meu.

La Rylin va serrar les dents i va començar a pujar les escales, ignorant el noi.

Més tard, la Rylin es va aturar davant la porta de l’habitació d’en Cord, sense atrevir-se a entrar-hi.

«Tampoc no és tan estrany», es va dir. «Només és un noi». Però tot i que havia estat a l’habitació d’en Hiral un munt de vegades, entrar a la d’un desconegut li resultava estrany. Era un espai massa íntim.

Va començar amb el llit; en va canviar els llençols i va esponjar els coixins. Seguidament va netejar els vidres de les finestres amb esprai i la moqueta amb raigs ultraviolats. Finalment, mentre passava un plomall per la voluminosa calaixera de fusta, va dubtar, aclaparada per una curiositat irrefrenable. Qui era en Cord Anderton, en tot cas?

Seguint l’impuls, va obrir el calaix del capdamunt i va donar un cop d’ull al contingut, un assortiment de coses molt masculines. Algunes ni tan sols sabia què eren. I és que feia tant que s’havia mort el seu pare, que la Rylin gairebé només tenia records d’una casa plena de dones. Va apartar uns botons de puny, una ampolleta de colònia i una cartera de pell amb les lletres WEA gravades, les inicials del pare d’en Cord, va suposar la Rylin. Es va quedar una mica impressionada en comprovar que estava plena dels antics bitllets de dòlar de paper, ara il·legals, que encara circulaven sense fre pel mercat negre, ja que, a diferència dels nanodòlars, no se’ls podia seguir la pista. Potser només era un record de família. Però si en Cord pagava a algú amb allò, és que tenia més nassos del que s’havia pensat ella.

Al calaix de sota de tot hi va trobar una cosa que la va impactar: una capseta metàl·lica antiga tota plena del medicament FetAmida, que elaboraven segons les necessitats del consumidor. Amides, en deia tothom. La Rylin no n’havia vist mai tantes de juntes. Però va destapar la capseta i allà la tenia, la seva descoberta del tresor: tot de sobrets negres, cadascun amb l’etiqueta groga de la recepta particular i amb una pastilla a dins.

Les Amides eren caríssimes, costaven més del que la Rylin guanyava durant setmanes al monocarril, precisament perquè eren drogues legals, medicaments receptats per un metge després de fer innombrables escàners cerebrals i avaluacions psíquiques. Es feien al gust dels clients adinerats per «alleujar l’estrès i calmar ansietats». La Rylin va observar la data de la recepta. Tal com s’imaginava: just després que morissin els pares del noi.

Es va recolzar enrere, damunt els talons, i va pensar que el món era ben estrany, ja que tant ella com en Cord havien perdut els pares. Però mentre que ella havia de treballar a hores per mantenir unida la família, i sense tenir gaire temps per plorar la seva mare, a en Cord li havien preparat substàncies a mida per ajudar-lo a passar el dolor.

No era just, va pensar la Rylin amb amargor, però de seguida va sentir una mica de vergonya per haver tingut aquell pensament. En Cord havia perdut els pares. Ella, menys que ningú, no hauria de jutjar el que fes ell per entomar-ho.

Va tancar el calaix amb un sospir i va donar una última llambregada a l’habitació abans de baixar al pis de sota. Quan va obrir la porta del carrer, va topar amb en Cord als graons.

—Ah. Ummm, hola —va fer ella, sense gaire traça. No sabia què dir-li. No s’havia hagut d’enfrontar mai amb ningú a qui feia poc hagués clavat una plantofada.

—Te’n vas cap a casa? —En Cord duia roba de gimnàstica, com si vingués directament del gimnàs. O potser havia anat a córrer; tenia fang a les vambes, i deixava petjades a la superfície blanca dels graons.

—Són les quatre. —La Rylin va encreuar els braços al davant, ja que de sobte va recordar que l’uniforme li venia estret als pits.

—És clar, no insinuava pas que…

—Gràcies pels Amiguets de Gominola, per cert. A la meva germana li encanten. —La Rylin no sabia ni per què ho havia dit. No li pagaven per quedar-se allà palplantada a xerrar. Va baixar un graó, on era en Cord, i va fer el gest de baixar al següent.

—La Chrissa, oi? —va preguntar ell, i la Rylin es va aturar de cop, perplexa. Li semblava increïble que en Cord recordés el nom de la seva germana.

—Sí. Té tres anys menys que jo —va dir la Rylin, amb un fil de veu.

En Cord va assentir amb el cap.

—Que bé, que us tingueu l’una a l’altra —va dir, i la Rylin va pensar si en Cord i en Brice es feien gaire costat—. Perdona —va continuar en Cord, al cap d’un moment—, no et volia entretenir. Segur que devies anar a algun lloc.

—He quedat… he quedat amb la Chrissa, casualment —va contestar la Rylin, entrebancant-se una mica amb les paraules. Havia estat a punt de dir «amb el meu nòvio», però instintivament s’hi havia repensat, tot i que no sabia per què.

—Digue-li que queden més Amiguets de Gominola, si em promet que no els torturarà com els vas torturar tu.

La Rylin no va poder evitar de dibuixar un somriure.

—Fins demà —va començar a dir, però ell ja havia tancat la porta sense fer soroll.

«En fi», es va dir la Rylin, quan es dirigia a l’ascensor F; era impossible entendre en Cord Anderton, i no calia ni intentar-ho.

Quan va arribar a la cruïlla de Park amb Central, al bell mig de la Torre, va travessar la porta metàl·lica on deia «Només personal de manteniment de l’ascensor».

Solament va haver d’esperar uns minuts abans que en Hiral sortís del vestidor dels ascensoristes vestit amb texans i la fina samarreta negra que duia a sota de l’uniforme. Encara tenia els cabells xops de la suor que li provocava el casc d’ultramotlle.

—Ei, nena. No sabia que em venies a buscar, avui.

La Rylin es va submergir en l’abraçada. L’olor del noi era reconfortant, una característica barreja de metall i suor.

—Et volia veure.

—I per què vas disfressada? —En Hiral va riure.

—Ah, sí. —La Rylin es va observar l’uniforme de serventa, que gairebé havia oblidat que duia.

—Avui he treballat per a en Cord Anderton. O sigui, l’antiga feina de la meva mare. I…

—De debò? —El to del noi es va fer més tens, i ja no quedava ni rastre d’aquell bon humor anterior. En Hiral no suportava els altejats, els tenia una mania que de vegades fins i tot sorprenia la Rylin.

—I per què coi has de treballar per a aquell imbècil?

—Em paga més del que cobro a la parada del monocarril, i ja hi he trucat per avisar que estava malalta. Seran uns dies i prou —va dir ella, en un to impacient.

—Ah, ja ho entenc. Però no deixis la teva autèntica feina. —En Hiral li va passar un braç per la cintura—. Una feineta temporal, això s’ha de celebrar. Vols anar a l’Habanas? —Era el seu antre cubà preferit, on servien panotxes picants i queso fregit.

—I tant. —La Rylin el va seguir fins a la via principal, on havien abaixat la il·luminació per ajustar-la a la intensitat del mode vespre.

En aquell precís instant, li va arribar un missatge a la tauleta: era la resposta d’en Fenton al seu missatge anterior.

«Rylin, he fet tots els possibles per ser generós amb tu i la teva germana, però ja no puc fer més excepcions», deia. «Ja deus dos mesos de lloguer. Si no els pagues a finals de setmana, et desnonaré».

La Rylin va tenir nàusees. Va intentar trucar-li de seguida, però l’home no va contestar.

—Tot bé? —En Hiral l’observava.

La Rylin no va respondre. Tenia la sensació que el món giravoltava a tota velocitat. Era culpa seva, tot allò. Per què havia pagat al banc en comptes de saldar els comptes amb el lloguer? Ho havia tingut molt clar, s’havia vist molt capaç d’arrencar un altre mes de gràcia a en Fenton; ho havia fet un milió de vegades abans. Però ara s’ensorrava tot, i no sabia pas com arreglar-ho.

«Tindrà els diners divendres», va teclejar com a resposta, amb les mans que li tremolaven, tot i que no tenia ni la més petita idea de com s’ho faria. Potser podria demanar a en Hiral que li deixés diners, però la seva família també necessitava fins a l’últim penic. O potser en Cord li podria fer un avançament.

En Cord. El pensament se li’n va anar rabent al que havia trobat al calaix de sota de l’habitació del noi, aquella mateixa tarda. Allà hi havia la resposta.

—No passa res —va dir a en Hiral, odiant el que s’estava empescant.

Però el que sobretot odiava la Rylin era que no tenia cap altra opció.

Avery

L’Avery notava un nus a l’estómac quan es va aturar davant del pis dels Cole amb l’Atlas. Aplegant tota la força de voluntat, havia aconseguit transformar la cita entre l’Atlas i la Leda en un joc de realitat augmentada en grup. Es deia que no passava res, que no havia fet cap mal, però en el fons sabia que actuava de manera egoista.

Va observar els graons de l’entrada, i tot d’una va recordar la primera vegada que ella i la Leda s’havien emborratxat. Bé, ho havien intentat, si més no; només s’havien marejat i havien fet el ridícul, ja que sols els havia rodat una mica el cap per culpa del vi blanc amb soda que els havia ofert en Cord. Però totes dues havien decidit que no podien entrar fins que tornessin a estar sòbries del tot, per si de cas les sentien els pares de la Leda. Finalment s’havien passat mitja nit assegudes als graons de l’entrada dels Cole, explicant-se coses i rient per no res.

—Vols avisar la Leda que ja hem arribat? —va preguntar l’Atlas.

—Oi tant.

«Som a fora», va anunciar l’Avery amb un missatge, i quan el va enviar es va adonar que els últims que s’intercanviaven eren molt concisos. Abans, la Leda i ella estaven comunicant-se constantment, enviant-se l’una a l’altra selfies, queixes sobre l’institut, missatges de nois per analitzar-los. Però des de feia un parell de dies, amb prou feines s’enviaven cap missatge.

—Gràcies per haver-me vingut a buscar —va dir la Leda, quan l’aerotransportador obria la porta. Duia un top de seda blau marí, uns texans blancs i unes sandàlies vermelles altes d’espart.

L’Avery es va moure cap a un costat per deixar-li lloc, mentre s’adonava que ella anava tota vestida de tecnotex negre i duia unes vambes turquesa ben còmodes.

—De res. —L’Atlas va somriure.

—Penses anar a jugar a realitat augmentada així? —va engaltar l’Avery, observant el calçat de la Leda.

—M’has vist córrer amb talons. —La Leda va deixar escapar una riallada brusca.

—És veritat. —De sobte va sentir la necessitat de desfer la tensió, de fer veure que aquella iniciativa havia sorgit del grup—. Que bé que hàgim tingut aquesta idea —va exclamar, sense gaire passió—. Fa una eternitat que no jugo a realitat augmentada!

—Doncs prepara’t, perquè et clavarem una pallissa que ja veuràs, Aves. —A l’Atlas li centellejaven aquells ulls castanys seus tan càlids.

—Avery —va interrompre la Leda—, us ho heu passat bé, tu i l’Eris, quan heu anat de botigues? T’has comprat alguna cosa, tu?

L’Avery va notar una punxada de culpabilitat. Quan el matí del dia anterior la Leda li havia enviat un missatge, li havia respost que anava de botigues amb l’Eris, sabent que la Leda se sentiria una mica molesta. Però l’Eris no li havia respost cap dels missatges, i quan l’Avery havia anat al seu pis, no hi havia trobat ningú.

—Ah, eh, uns texans —va dubtar l’Avery, dient el primer que li passava pel cap—. A Denna.

—Però que no en tens de gairebé tots els colors, ja? —va preguntar la Leda.

L’Avery va vacil·lar, ja que l’havien enxampat amb la guàrdia abaixada.

—Com si això us hagués de frenar a cap de les dues —va dir l’Atlas de broma, aliè a tot.

Es van aturar a l’Arena, que ocupava una cantonada de la planta 623, just quan els immensos murs canviaven del verd militar de camuflatge a una representació d’un calabós fosc de pedra. La Risha, la Jess i la Ming s’esperaven a fora, vestides com la Leda amb texans bonics i un calçat gens pràctic. L’Avery es va reprimir un posat d’impaciència. Li hauria agradat que l’Eris fos allà; prou bé que li aniria una dosi de la seva ironia irreverent en aquells moments. Però, ara que hi pensava, l’última vegada que havien jugat a realitat augmentada tots junts, l’Eris s’havia presentat amb un mallot sencer negre de cuir, per fer la broma.

—Els nois ja són a dins —va anunciar la Risha, quan es van trobar davant les portes, que ara mostraven un drac que s’abatia en picat damunt el cim d’una muntanya glaçada.

—Segurament discuteixen si juguem a cowboys o a àliens —va dir l’Atlas, aguantant les portes obertes.

L’Avery es va reprimir l’impuls de quedar-se enrere, d’entrar-hi amb ell, d’agafar-li la mà.

—Ho he sentit —va cridar en Ty Rodrick des de la taquilla. Al darrere feien cua una colla de nanos de dotze o tretze anys, tots amb l’accessori d’edició especial: el sabre làser—. Això dels cowboys ha passat a la història, Fuller. Jugarem a Invasió Àlien. Qui s’apunta al meu equip?

En Ty va marcar algunes tecles de la impressora en 3D, d’on van sortir entrades amb codi electrònic per a tothom, quatre de negres iquatre de blanques. Tenien forma de caps d’àlien en miniatura, exclusives per a aquell joc i impossibles de falsificar. Es veu que hi havia gent tan obsessionada amb la realitat augmentada que col·leccionaven aquelles entrades, tot i que no servien per a res un cop s’havia acabat el joc.

—Que no juguem nois contra noies? —es va apressar a preguntar l’Avery.

Temps enrere, hi havien jugat moltes vegades, nois contra noies. I l’últim que volia en aquells moments era imaginar-se la Leda i l’At-las al mateix equip, junts en la foscor, amb l’adrenalina sortint-los pels porus.

—És que no estem equilibrats —va assenyalar en Maxton Feld—. Som cinc contra tres.

L’Avery va maleir en Cord en silenci per no haver-s’hi presentat.

—I si ho fem a sorts? —va proposar, buscant la icona en forma de dau a la seva tauleta.

La Leda va saltar de cop.

—L’Atlas i jo acabem de dir que aniríem al mateix equip.

L’Avery no va dir res mentre s’organitzaven els equips: ella, la Ty, la Ming i la Jess contra en Maxton, la Risha, l’Atlas i la Leda. Va conti-nuar callada mentre es dirigien als vestuaris dels respectius grups per equipar-se. En Ty no parava de parlar d’estratègia, i explicava el seu pla de «desplegament i setge», però l’Avery no se l’escoltava. Es limitava a assentir amb el cap, vençuda per una estranya i sobtada apatia.

Finalment, tots quatre es van aplegar al punt d’inici, amb armilles hàptiques ajustades al cos i pistoles radar de plàstic penjades al cinturó. L’Avery es va posar els fins guants de malla que li seguirien els moviments de les mans i enviarien la informació a l’ordinador central. Els seus auriculars de realitat virtual van emetre un sorollet agut per cridar-li l’atenció: volien que seleccionés el seu avatar, la imatge que veurien tots els seus rivals i companys d’equip tan bon punt entressin al camp de joc. Els altres movien les mans per afegir-hi cabells, armadures i trets facials. Però l’Avery es va limitar a seleccionar l’avatar base, sense característiques específiques. Prou que es fixava la gent en la seva aparença en la vida real perquè ara s’hagués de molestar a crear-ne una de virtual.

3… 2… El panell del compte enrere es va encendre. Al seu costat, la Ming s’inclinava enrere per preparar-se i agafar impuls. En Ty es va tombar i va somriure a l’Avery.

—Preparada, Fuller? —va preguntar, picant-li l’ullet.

L’Avery no li va fer cas. Ella i en Ty s’havien fet petons una vegada en una celebració a casa dels pares de la Jess, i ell es continuava comportant com si allò s’hagués de repetir.

1… Quan es van obrir les portes, es va veure una nau espacial en alerta vermella, amb els llums d’emergència pampalluguejant en tota la llargada del passadís buit. Si es tragués els auriculars, l’Avery només veuria un espai buit, d’aspecte industrial, ple de sortidors de vapor i parets d’escuma de carboni que es movien. En algun lloc, l’altre equip sortia per un punt diferent del camp de joc.

L’Avery va pitjar un botó del braçalet per comunicar-se amb els altres.

—La Ming i jo anem cap a l’esquerra —va xiuxiuejar, mentre empenyia una porta platejada que duia a una altra estança.

La Ming, vestida de rosa, de princesa de les fades —no hi havia cap mena de restricció pel que feia als avatars, però es veia ridícula enmig d’un joc sideral—, va assentir en silenci i la va seguir.

A la seva esquerra es va sentir una explosió. L’Avery es va ajupir al costat d’una canonada feixuga, llavors es va alçar de cop i va arrencar a córrer, sense preocupar-se per la Ming. Va disparar la pistola radar en direcció a l’espessa boirina que planava a les cantonades de l’estança. Davant seu hi havia una escala penjada enlaire, i a l’Avery li va recordar moltíssim l’escala de casa seva que duia a l’amagatall de la teulada. «Per què no?», va pensar, fent un salt i començant a enfilar-s’hi. Li resultava agradable, allò de moure’s d’aquella manera per l’anonimat fosc del camp de joc, amb la sang que li bullia en recórrer-li veloç per les venes. Si es movia prou de pressa, oblidaria l’Atlas i la Leda; ho oblidaria tot menys el joc.

Al capdamunt de l’escala, es va asseure cama ací cama allà al travesser més alt i va començar a disparar a dues siluetes que hi havia damunt seu; estaven assenyalades amb fletxes brillants que les designaven com a membres de l’equip contrari. Les dues figures es van ajupir darrere d’una pila de caixes marcades amb el símbol de radiació, una de les quals va caure i li va anar a parar als peus. Devia ser la Leda, amb les seves ridícules espardenyes.

L’Avery es movia a poc a poc, arrossegant-se des de l’altre costat perquè no la veiessin, i llavors es va quedar immòbil.

Ajupit al costat de la Leda hi havia l’Atlas. Ho va saber pels tatuatges de la part interna dels canells; allò el delatava, aquell símbol del yin i el yang entrellaçats que no tindria mai en la vida real però que sempre posava al seu avatar en els jocs de l’Arena. L’Avery va observar com la Leda li posava delicadament la mà damunt l’espatlla. L’Atlas no se’n va apartar.

L’Avery va aguantar la respiració, convencent-se que havia de deixar d’observar, però sense poder apartar la mirada. El gest de la Leda semblava ple de significat, era com possessiu. Era la mena de carícia que es fa a algú a qui ja s’ha tocat d’altres maneres, o a qui es vol tocar d’altres maneres. La mena de carícia que l’Avery no podria fer mai de la vida a l’Atlas.

—Retirada —va xiuxiuejar, estirant la llengüeta vermella del braçalet.

Immediatament es van desactivar les armes de l’Avery i es va fer invisible per als altres jugadors. Ara ja només podia tornar al punt d’inici fins que es reactivés. Era talment com si no hi fos, com si s’hagués esborrat de cop. Que era exactament com se sentia.

Watt

«I jo que creia que serien diners fàcils», va pensar en Watt, quan entrava a la planta 623, la de l’Arena. Feia pocs dies que la coneixia, la Leda Cole, però la noia ja havia demostrat que era una autèntica murga.

Quan el noi havia acceptat la feina, no s’havia imaginat que seria tan difícil. Li enviava missatges a tota hora perquè li proporcionés novetats de l’Atlas: dels seus moviments, dels seus missatges, dels holoprogrames que veia i si pensava que eren divertits. En Watt havia contestat totes les preguntes que havia pogut, però encara no havia aconseguit piratejar la xarxa domèstica dels Fuller, de manera que no sabia res del que passava entre aquelles quatre parets si no era que l’Atlas ho explicava a algú amb un missatge.

Ara atenia l’última demanda de la noia perquè l’ajudés amb aquella trobada de grup per jugar a realitat augmentada. En Watt havia estat prou ruc per acceptar infiltrar-se al sistema de l’Arena i manipular el joc perquè la Leda i l’Atlas anessin junts, però havia explicat que ell i la Nadia havien examinat l’arquitectura del sistema. Resultava que l’Arena gestionava un volum tan intens de dades que ni tan sols la Nadia podia traspassar l’infranquejable tallafocs. Al final en Watt s’havia adonat que l’única manera de fer el que volia la Leda, el que ell havia promès com un ximplet, era infiltrar-se al sistema des de dins.

«Com ens hem pogut emmerdar en aquest pirateig tan absurd, Nadia?».

«Em sembla recordar que no vaig ser jo qui va acceptar la feina», va contestar ella.

El noi es va acostar a la impressora en 3D de les entrades i, quan en va examinar les opcions, es va entusiasmar, encara que li requés. Hi havia jocs de fantasia, una aventura a la selva asteca i fins i tot una activitat anomenada Cavalcadors de Dracs. En Watt es va preguntar com ho podien simular, allò. Doncs si havia d’adquirir una entrada, també podia jugar, oi? Tant de bo l’acompanyés en Derrick. S’hauria tornat boig amb aquell lloc.

Just quan seleccionava un joc de mags i bruixots i en començava a imprimir l’entrada, en Watt va alçar la mirada cap al punt d’inici, i aleshores es va quedar sense respiració. En aquell moment, travessava la sala la noia més guapa que sens dubte havia vist mai.

«Nadia, qui és?», va preguntar. Quan la Nadia va obtenir el fil de continguts de la noia, en Watt gairebé esclafeix a riure en veu alta.

Era l’Avery Fuller, germana de l’individu que havia d’espiar i la millor amiga de la Leda.

En Watt mirava fixament, paralitzat, com l’Avery es desfeia la cua, deixava que la llarga cabellera rossa li caigués en cascada per l’esquena i després la sacsejava amb un moviment d’impaciència. Al noi li va semblar veure-li llàgrimes als ulls.

«Què li dic?».

«Compra un paquet de M&M’s d’aranja a la màquina, asseu-te al seu costat i comença a menjar-ne», va informar la Nadia.

«De debò?». Era un consell molt estrany, fins i tot venint de la Nadia, que sovint proposava les solucions més estrambòtiques i esbiaixades per als problemes.

«T’he aconsellat mai malament?».

Tenia raó. En Watt va fer el que li demanava: va comprar els dolços i va anar a seure al banc, al costat de l’Avery, ignorant-la a posta. Es va treure els M&M’s d’aranja de la butxaca i se’ls va començar a ficar a la boca l’un rere l’altre.

Va notar que l’Avery es fixava en ell, i que s’escurava la gargamella, i també que es mirava els M&M’s. Ell es va fer el despistat. Efectivament, al cap d’un moment…

—Perdona —va murmurar ella, donant-li uns copets a l’espatlla—. Pensava que potser… me’n podries donar un?

En Watt va pestanyejar, una mica sorprès que ella li parlés, tot i que ja s’ho esperava. Sens dubte, era la noia més increïblement bonica que havia vist mai. Finalment es va refer prou per dir alguna cosa.

—Perdona? —Va fer un gest com tocant-se les orelles, com si estigués escoltant alguna cosa a través de les auriantenes, tot i que evidentment no era així. Però com a mínim explicava per què s’havia quedat obrint i tancant els ulls en silenci com un autèntic carallot.

L’Avery va repetir la demanda, i en Watt li va atansar la bossa, reprimint un somriure.

«Gràcies, Nadia».

«Home de poca fe».

—Què escoltes? —va preguntar l’Avery, tota atenta mentre li tornava la bossa, però ell es va adonar que la noia tenia el cap en una altra banda.

—Un tal Jake Saunders. No crec que el coneguis.

—No pot ser! Que t’agrada el country? —va exclamar l’Avery. En Watt va assentir amb el cap, tot i que no havia sentit ni una sola cançó country en la vida—. Què et sembla el nou àlbum d’en Jake? —va continuar l’Avery, animada.

—M’agrada —va dir en Watt, amb cautela, reproduint gairebé al peu de la lletra el comentari que l’Avery havia enviat a l’Atlas feia unes setmanes—. Però no és tan bo com els anteriors. La meva cançó preferida sempre ha estat «Que et bombin».

—La meva també —va dir l’Avery, entusiasmada, i llavors el va sorprendre quan es va posar a cantar la tonada en veu baixa—. «No m’afecta gens, tu i jo hem acabat ja fa temps, per mi que et bombin…» —cantava amb una veu greu, en un to seductor, gairebé rogallós, que en Watt no s’esperava.

—«Amb algú altre» —va aconseguir cantar ell, acompanyant-la en els últims acords, i ella va esclafir a riure.

—I què hi fas, aquí? —va preguntar la noia, al cap d’un moment.

Era captivadora: aquells ulls, aquella rialla, aquella cançó inesperada.

—He quedat amb uns amics per jugar als Mags —va contestar.

—Ah, era el meu preferit. Saps la part aquella en què arribes a l’espasa clavada a la pedra i l’has d’arrencar?

En Watt va obrir la boca per dir una mentida —a la pàgina web d’un entusiasta del joc la Nadia havia localitzat el plànol de l’Arena per mostrar-l’hi, juntament amb una descripció d’aquella escena—, però inesperadament el noi no va voler mentir.

—De fet, és la primera vegada que vinc —va admetre.

—De veritat? —L’Avery semblava sorpresa—. Doncs no t’esguerraré el joc. Però un consell: quan l’alquimista t’ofereixi les pocions, agafa la copa més petita.

—M’ajudarà a guanyar?

—Ui, no; totes et porten al nivell següent. Però la petita té més bon gust que les altres —va dir l’Avery, amb posat seriós, i en Watt va somriure—. Em dic Avery, per cert —va afegir, un pèl tard.

—Avery —va repetir ell, com si no hagués remenat els seus canals de continguts tota l’estona—. Jo em dic Watt. —La noia va mirar cap a la porta, i ell es va adonar que estava a punt de perdre-la—. A quin joc has jugat, tu? —li va preguntar, assenyalant amb el cap les pistoles que ella duia a la cintura.

—A àliens. —L’Avery va arronsar les espatlles—. Necessitava una mica d’aire, suposo.

En Watt va assentir en silenci, seguint el consell de la Nadia, tot i que a ell li feia la impressió que havia de parlar. Però la Nadia examinava la respiració i el pols de l’Avery, i va deduir que la noia volia dir alguna cosa més, si en tenia l’ocasió.

—És que tot és tan… esgotador de vegades, no trobes? —L’Avery va apartar la mirada, mentre joguinejava amb el guant hàptic.

En Watt va vacil·lar.

«Nadia?», va preguntar. No estava acostumat que les noies el desconcertessin, sobretot les que eren tan atractives. Segons la seva experiència, la bellesa i la complexitat sovint estaven inversament relacionades.

—Què vols dir?

—No tens mai la sensació que la gent es pensa que et coneix, però que en realitat no et poden conèixer perquè no saben el més important de tu?

—Doncs sí. —Ningú sabia que la Nadia existia, tot i que estava profundament i inextricablement relacionada amb tot el que pensava, sabia i feia en Watt. Va tenir la curiositat de saber quin gran secret considerava l’Avery que amagava. Fos el que fos, no podia ser tan dolent com tenir un quant al cervell.

—Perdona. No sé ni per què ho he dit. —L’Avery havia recuperat el to formal, més distant, el que havia fet servir per demanar un M&M’s a en Watt.

Ell va alçar la mirada de cop i va veure que la noia es recol·locava els cabells enrere, i, amb el gest, en Watt va captar l’aroma del xampú d’espígol de la noia.

Ella es recloïa, amagava aquell racó més vulnerable seu que ell havia tingut l’ocasió d’albirar durant un instant fugisser. En Watt va rumiar desesperadament com la podia retenir. No se’n podia anar, no pas encara.

—Avery —va dir en Watt, en el moment en què a ella li vibrava el braçalet per indicar-li que havia abandonat el joc massa estona. Si es quedava al punt d’inici més temps, no podria tornar a entrar al camp de joc.

—Em sembla que hauria de tornar a dins. —Va dedicar un somriure al noi, però no tenia la calidesa que ell hi havia percebut feia uns instants.

—Abans que te’n vagis, ens donem els nostres enllaços de comunicació? —En Watt es va aixecar en acabar de dir-ho, ja que se sentia violent. No es notava tan neguitós amb una noia des d’abans de comptar amb la Nadia.

—I tant. —L’Avery es va esperar que les seves lents contactessin mútuament, perquè establissin connexió amb un llampurneig—. Fins aviat —va afegir, i es va tornar a posar l’auricular.

Quan es van obrir les portes corredisses, en Watt va poder copsar el camp de joc tal com era en realitat, un seguit de murs grisos plens d’aspersors de boira i sensors de moviment.

—Que tinguis sort —va cridar ell, però l’Avery ja era en un altre món.

Eris

—Mi-te-la! —va exclamar l’Avery, avançant passadís avall en direcció a l’Eris. La resta d’alumnes, gairebé instintivament, s’apartaven per deixar-la passar—. Em pensava que faries campana. Fa segles que no et veig. —L’Avery va acabar la frase en to ascendent, per convertir-la en pregunta.

—Ni tan sols jo faria campana el primer dia —va dir l’Eris, en to alegre, tot i que sens dubte havia estat el pitjor primer dia d’institut de la seva vida. De fet, havia anat a la Zona Alta de la Torre d’hora, amb un anorac fi negre damunt de l’uniforme per esquivar les mirades dels habitants de les plantes inferiors, i s’havia dutxat al vestuari de l’institut. El que calgués, per evitar arreglar-se a l’atapeït bany que compartia amb la seva mare.

Habitualment, el primer dia de classe, els pares de l’Eris li feien una foto molt poc natural, al costat de la porta d’entrada, per afegir-la a la col·lecció que havien començat quan ella anava a la guarderia. «Que t’ho passis bé!», exclamaven tots dos, abraçant-la fins que ella aconseguia fugir cap a l’ascensor, rient-se d’aquella tradició del retrat tan ximpleta, que, en el fons, li encantava.

Aquell matí no hi havia hagut fotos, és clar. L’Eris es preguntava si fins i tot el seu pare tenia present que aquell dia començava el curs. I llavors, amb aquell pensament, va notar una fiblada dolorosa i sobtada als ulls. Els va tancar uns instants, provant de calmar la tempesta de dolor i incertesa que l’esquinçava. No podia permetre que l’Avery se n’adonés.

—D’acord, però, Eris, que passa res? —va voler saber l’Avery, quan totes dues s’encaminaven cap a la sortida.

Acabava de sonar el timbre de la tarda. Els alumnes s’aplegaven als passadissos com estols d’ocells monocromàtics, tots amb faldilles prisades o pantalons caquis ben planxats i camisa. Per primera vegada a la vida, l’Eris estava contenta de dur aquell ridícul uniforme escolar. No sabia quantes combinacions podria fer amb les peces de roba que havia baixat a la planta 103, però estava convençuda que no en tindria prou.

—Què vols dir? —va preguntar, satisfeta que la veu li sonés tan normal.

—No t’he vist el pèl des de la festa d’en Cord, ahir et vas perdre jugar a realitat augmentada i quan vaig passar per casa teva per saber de tu, no hi vaig trobar ningú. —L’Avery li va dedicar una mirada inquisitiva—. Va tot bé?

L’Eris no en volia parlar, de res de tot allò. Encara era massa recent, la ferida estava massa tendra, i, a més, quan tothom sabés la veritat, seria irremeiablement real. Però ja tenia preparada l’excusa perfecta.

—Els meus pares han decidit renovar el pis. Una altra vegada. Ja saps com són. —Va mirar al sostre de manera exagerada—. De moment ens estem al Nuage. Em sap greu això d’ahir —va afegir.

—Ja em quedo tranquil·la, si tot va bé. A veure, tampoc no és que estigués tan amoïnada; ja em vaig imaginar que devies ser fora, fent alguna cosa fantàstica. Com aquella vegada que vas tornar una setmana més tard de les vacances d’estiu perquè tu i la teva mare fèieu «el llarg camí de tornada a casa» des de Myanmar —va dir l’Avery, de broma.

En recordar-ho, l’Eris va sentir una punxada. Aquelles vacances, ella i la seva mare s’ho havien passat molt bé, recorrent Àsia amb vestits estampats de colors vius, sense que res les amoïnés.

—Però et tinc gelosia per poder ser al Nuage —va continuar l’Avery—. Hauríem de venir-hi a dormir, per poder portar aquelles túniques tan vaporoses i demanar creps de ricotta i móra al matí!

—I tant —va coincidir l’Eris, amb una alegria impostada.

Van travessar les portes que donaven al pati de davant l’institut, on una gespa molt ben cuidada cobria la baixada fins a l’avinguda Madison. De seguida els va envoltar un cor de veus, ja que la Ming, la Risha i la Leda discutien què farien a la tarda i s’intercanviaven tafaneries i anècdotes del dia. L’Eris se’n va mantenir al marge. Quan el grupet va decidir anar a fer ioga i prendre un liquat al Club Altitude, ella es va deixar portar, assentint i somrient com totes. Necessitava passar aquella estona amb l’Avery i les seves amigues, per fer el que feien sempre. Necessitava fer veure que tot era normal, que la vida no se li estava fent miques. Que encara era l’Eris Dodd-Radson.

Quan van travessar la tecnonet —la frontera que delimitava el centre educatiu i que deixava sense connexió les lents de contacte, les tauletes i la resta de maquinari no acadèmic—, l’Eris es va afanyar a consultar la safata d’entrada. Sabia que s’enganyava, però no perdia l’esperança de rebre algun missatge del seu pare. Entenia que ell necessités distància. Però, de totes maneres…, seria sempre així, d’ara endavant? I si no es tornaven a parlar mai?

El primer missatge de la safata d’entrada la va esgarrifar. Era del servei d’atenció als socis del Club Altitude: una notificació de cortesia per informar que s’havia anul·lat la subscripció.

A l’Eris la va aclaparar una sensació inesperada de ràbia. Era obra de la seva mare, la que havia insistit que s’inscrivissin a l’Altitude, la que organitzava totes les seves subscripcions i esdeveniments socials i tot allò que fos divertit o luxós en les seves vides. Evidentment, l’Eris sabia que la seva mare ja no es volia gastar més diners de l’Everett; per això s’havien canviat de pis. Però, quin mal hi havia, que l’Eris continués sent sòcia de l’Altitude?

Llavors va recordar el que havia dit la seva mare, que fos el mateix Everett qui decidís com havia de ser la relació a partir d’aleshores, i es va adonar que potser era per allò que la Caroline no volia que l’Eris anés a l’Altitude. Per evitar el risc de coincidir amb ell.

«Tot això és ben real», va pensar, una mica desorientada, tot i que sabia que havia d’arribar. Se li esmicolava la vida davant dels ulls, en trossets daurats.

Va obrir la boca per dir alguna cosa, però no en va sortir cap so. De tota manera, què podia dir a les seves amigues, igualment? «Ho sento, noies, no puc venir a l’Altitude perquè sóc massa pobra»? Tothom es va amuntegar a l’ascensor per pujar a la planta 930, arrossegant una impotent Eris. L’únic que feia ella era assentir en silenci, sense processar el que deien les altres. El cap li anava a mil buscant excuses per sortir d’aquell embolic, cadascuna més esbojarrada i desesperada que l’anterior. Que si havia de tornar a fer pràctiques a la consulta del seu pare. Que si en Cord li havia trucat per tenir una cita íntima. Que els seus pares l’havien castigat després de la festa de dissabte i li havien col·locat un controlador de localització a les lents de contacte per tenir constància de cada moviment que feia.

Van començar a recórrer el camí de llambordes vorejat de roures que duia a l’entrada de l’Altitude. L’Eris se sentia marejada, respirava amb alenades curtes. No hi podia entrar, no es podia enfrontar a la cara de pena d’en Jeffrey dient-li amb molta educació però amb fermesa que no estava autoritzada a entrar-hi, ni a les miradetes de complicitat i xiuxiuejos ofegats que intercanviarien les seves amigues un cop s’assabentessin de la veritat. Només de pensar-hi li rodava el cap. Però era talment com si els peus se li moguessin per iniciativa pròpia i la duguessin cada vegada més a prop de la seva destrucció, amb un lleu somriure mecànic plantat a la cara. Va observar com la Risha i la Leda es dirigien a l’ascensor per pujar a la planta on es feia ioga. La Ming es va quedar enrere, esperant l’Avery, que observava l’Eris amb mirada inquisitiva…

—No em trobo bé —va engegar l’Eris—. Em sembla que me’n vaig a casa.

—N’estàs segura? —L’Avery va arrufar les celles.

La Ming va deixar anar una riallada amarga.

—No t’hi amoïnis, Aves. Segur que es passarà la tarda fent una sessió d’exercicis particular. A casa d’en Cord.

En sentir-ho, l’Eris es va tensar. En general no es picava amb els estirabots de la Ming, però amb tot el que havia d’entomar ara, li cos-tava mantenir la calma. I per què la Ming deia «Aves» a l’Avery, per cert? Tothom sabia que era el sobrenom amb què l’anomenava l’Atlas.

—Ara t’has passat —va dir l’Eris, intentant no semblar que es posava a la defensiva—. De debò que no em trobo bé.

—Tranquil·la, Eris, que era broma. —La Ming va entretancar els ulls, com per observar millor—. Ara que m’hi fixo, sí que fas mala cara, sí.

—Ostres, deixa’m en pau! —va engaltar l’Eris, abandonant les subtileses.

La Ming va mirar l’Avery com si esperés que saltés, però l’Avery es va limitar a deixar escapar un sospir.

—Ens veiem a dalt —va dir, sense mirar la Ming, mentre regirava la immensa bossa vermella de bandolera que duia. La Ming va sacse-jar el cap amb un moviment brusc i es va dirigir a l’ascensor—. Per fi! —Amb aire triomfal, l’Avery en va treure un medilector platejat.

L’Eris va recular unes passes.

—No, si no cal, de debò —va insistir.

Però l’Avery ja passava el lector per damunt del cap i el tors de l’Eris, amb moviments ràpids de canell, com si fos una joguina. Al cap d’un moment el lector va fer un bip, per indicar que havia analitzat i resumit totes les constants vitals de l’Eris. El llumet que hi havia en un extrem es va encendre amb un verd revelador: el senyal d’una salut perfecta.

—Mira, és evident que només és cansament. —L’Avery parlava en un to exasperantment calmat—. Per què no véns i et quedes asse-guda a la vora de la piscina? O et fas una neteja de cutis mentre nosaltres som a ioga? Després encara podrem anar totes juntes a prendre un liquat.

—No, gràcies —va contestar l’Eris, amb la veu tensa.

—No calia que saltessis amb la Ming —li va retreure l’Avery amb prudència—. Potser sí que ha fet una broma de mal gust, però no crec que et volgués molestar.

L’Eris va brandar el cap, encegada per una sensació de ràbia inesperada. L’Avery no ho entenia. Ella era la mateixa de sempre, amb una vida fàcil, mancada dels miserables problemets que tenien els altres, instal·lada allà dalt de tot, al seu palau de la planta mil, mentre que l’Eris ho havia perdut tot. En tots aquells anys d’amistat compartida, l’Eris no s’havia sentit mai molesta amb l’Avery fins a aquell moment.

—Mira, és que de debò que no em trobo bé —va repetir, vocalitzant exageradament cada paraula—. Me’n vaig a casa. —Va notar com en Jeffrey li dedicava una mirada de complicitat, i li van agafar ganes de posar-se a xisclar.

—D’acord. Em truques després? —va demanar l’Avery, preocupada, però no la va pressionar més.

L’Eris va fer mitja volta i va travessar la sortida, pensant en el llarg i depriment viatge fins a la planta 103.

Encara no havia arribat a recórrer una illa de cases que ho va veure tot borrós. Es va eixugar les llàgrimes amb ira, però li sortien a doll, acompanyades de sanglots entretallats, i en aquell estat només va ser capaç de trencar pel primer passatge que va trobar per intentar refer-se.

Qui era ara? No podia ser l’Eris Dodd. El nom li esqueia tan poc com el pis resclosit i minúscul de la 103. Va encreuar els braços da-munt el pit, per abraçar-se fort, i va inspirar fondo unes quantes vegades per recuperar el control. Com a mínim aquell passatge estava prou amagat del carrer principal perquè cap membre de l’Altitude no hagués vist com s’ensorrava.

—No em pensava que eres de les que s’asseuen a plorar.

Quan l’Eris va alçar la mirada, va veure la Mariel davant seu, amb una mà al maluc i vestida amb texans i una samarreta de tirants ajustada.

—I tu què, em segueixes o què?

—És esfereïdor, ja ho sé, però no ets el centre del món. —La Mariel va assenyalar la porta que hi havia darrere l’Eris—. Tapes l’entrada de servei.

L’Eris se’n va apartar, maldant per trobar una resposta ocurrent, però no se n’hi va acudir cap.

—Gràcies. —La Mariel li va passar pel costat—. Si busques un lloc millor per plorar la pèrdua de la inscripció al club, aquí a dins hi ha una habitacioneta perfecta.

—No tens ni idea del que estic passant, eh? —va contraatacar l’Eris—. No saps el que és veure com es desintegra la teva família, tot el teu món.

La Mariel es va aturar a l’entrada, fitant l’Eris, que es va regirar incòmoda pel pes d’aquella mirada. Al cap d’un instant, la Mariel va brandar el cap.

—Te’n faries creus —va dir.

La porta es va tancar automàticament darrere seu.

Quatre hores més tard, l’Eris havia estat a la Zona Alta tant de temps com havia pogut. Havia deambulat per les seves boutiques preferides, interessant-se per vestits i bosses que ja no es podria comprar. De primer es va sentir molt bé, amb aquell tràfec de venedores que localitzaven els dissenys que li havien mostrat a la pantalla, amb el reconfortant repic dels talons contra terra, amb els gots de taronjada freda que li oferien mentre examinava els escanejos dels vestits damunt del seu cos projectat en 3D. I tant, li semblava tot fantàstic, fins que les venedores començaven a insistir que fes una comanda, i l’Eris s’havia d’empescar una excusa i fugir de l’establiment.

Havia anat a Hyacinthe, la seva botiga de productes biològics preferida, per tastar les mostres gratuïtes que oferien a l’hora de sopar. Fins i tot havia anat a la pàgina de telecompra i havia demanat un cafè amb llet calent i amb molta escuma només per poder seure en aquelles butaques tan còmodes una estona i mirar les revistes a les tauletes. Se li feia estrany, molt estrany, allò de passar la tarda sola, amb l’única companyia dels seus pensaments. Però començava a ser tard, i a l’Eris se li acabaven els llocs on anar.

Havia enviat un missatge a en Cord un parell de vegades, però ell no li havia contestat. Devia estar fent una migdiadeta o jugant a algun holojoc, o potser estava fumant amb els amics. Es va adonar que no s’havia quedat a dormir a casa d’ell des d’abans de la festa; no en feia ni una setmana, de la festa, però després de tot el que havia passat, semblava que fes una eternitat.

L’Eris es va alçar amb un sospir, disposada a anar-se’n cap a casa. Però només de pensar en la pudor i els escarabats i, sobretot, que hauria de parlar amb la seva mare, es va aturar de cop. Abans que se’n pogués adonar, havia canviat d’idea i enfilava el camí en direcció a casa d’en Cord.

La porta principal es va obrir de seguida que l’Eris es va acostar al llindar; feia mesos que formava part de la llista de persones autoritzades a entrar-hi.

—Cord? —va cridar, aventurant-se a dins.

No el va trobar a la sala d’estar, tot i que hi va veure una pila de coses escampades pels sofàs que no li van semblar que fossin d’ell. En Brice s’estava a la casa, doncs.

Va trobar en Cord a la seva habitació, reclinat als luxosos coixins de plomes llegint alguna cosa a la tauleta. Que estrany, no l’havia vist llegir tan sovint abans. Potser mai.

—Eris —va dir, en veure-la—. Què fas…?

—T’he vingut a veure. —La noia va tancar la porta en entrar a l’habitació.

—No és un bon moment, de fet.

En Cord tenia la mirada com perduda; no era pas aquella mirada distreta d’estar concentrat en les lents de contacte, sinó d’estar immers en els seus pensaments. L’Eris va notar una lleu sensació d’angoixa. No sabia si encara se li veien els ulls vermellosos d’haver plorat. «Tant se me’n fot», va pensar, i va dirigir les mans al botó de dalt de la camisa. Llavors es va acostar a poc a poc al llit, mentre de manera molt sensual, amb parsimònia, es descordava els botons, l’un rere l’altre. Però a en Cord no se li va il·luminar la mirada davant la perspectiva com solia passar sempre.

Quan la noia va tenir la camisa tota oberta, amb els sostenidors roses de blonda a la vista, es va enfilar al llit, al costat d’ell. En Cord no feia res, va pensar l’Eris, una mica espantada; no apagava els llums ni la tocava, ni res de res.

—Eris… —va dir, però ella se li va inclinar al damunt per tapar-li la boca amb la seva, li va agafar la vora de la camisa i va començar a apujar-li.

Ell va acceptar el petó un moment, però després li va posar les mans a les espatlles i la va empènyer suaument cap a un costat.

—De debò —va insistir ell, amb un deix incisiu a la veu—. Ara no.

L’Eris sabia que era el moment de marxar, de riure i de posar-se la camisa com si no passés res; però no podia. El rebuig d’en Cord li havia ensorrat els últims puntals de control que li quedaven. Notava que les llàgrimes li negaven els ulls. Va provar desesperadament de reprimir-les. No volia de cap manera que en Cord la veiés plorar.

—Em puc quedar una estona aquí i ja està? —va preguntar, amb un filet de veu. El que volia no era embolicar-se amb en Cord; el que volia era arraulir-se a sota dels llençols luxosos, damunt d’aquell matalàs d’ultraescuma, i que la despertés el sol que l’endemà es filtraria per les finestres d’en Cord.

—Estàs bé? Vols que avisi l’Avery? —va preguntar ell.

L’Eris se sentia com si li haguessin clavat una bufetada. Va entendre el missatge: passi el que et passi, amb mi no hi comptis. En Cord només volia l’Eris divertida, seductora, alegre; no pas cap altra de les Eris que venien amb el paquet. Ella sabia prou bé que no sortien de manera oficial, que ell no era el seu nòvio ni res d’això. Però s’havia imaginat que a hores d’ara en Cord ja la tenia prou en compte, si més no, tal com l’hi tindria un amic.

—Sents alguna cosa per mi o què? —va deixar anar ella, i va fer una ganyota de penediment tan bon punt va haver pronunciat aquelles paraules; li va semblar que quedava com fora de to, com enganxosa—. És igual. Deixa-ho córrer —va farfallejar, però ja era massa tard.

En Cord estava assegut ben recte, dreçat, i la mirava directament als ulls.

—Eris, em sap greu —va dir, amb la màxima sinceritat que li havia sentit mai ella—. Em pensava que tots dos ens preníem això de la mateixa manera.

—I ens ho prenem igual! —va cridar ella, però feia que no amb el cap.

—Em pensava que només ho fèiem per passar-nos-ho bé. Ara no em puc comprometre. Ho sento —va insistir ell, en to apesarat—. Em sembla que és millor si tallem, abans que ens fem més mal.

L’Eris es disposava a replicar, per dir-li que ja li estava bé continuar d’aquella manera, amb trobades ocasionals, però alguna cosa la va aturar. No suportava perdre l’últim bri d’orgull que li quedava. Amb moviments ràpids i concisos, es va cordar la camisa i es va arreglar els cabells.

—És clar. Ja ens veurem —va afegir, en un to de veu tan normal com va poder.

—Fins aviat. —Es notava un rerefons de reticència en el to d’en Cord, com si l’hagués sobtat que ella s’ho prengués tot tan bé.

Quan l’Eris es dirigia a la sortida, es va adonar que segurament a partir de l’endemà ja no estaria inclosa a la llista de persones autoritzades per l’escàner de retina. «Què hi farem», va pensar, amb una sorprenent manca d’emoció. El trencament l’havia afectat molt menys del que s’esperava, si és que es podia considerar un trencament, ja que ni tan sols sortia amb ell.

Potser perquè li semblava insignificant en comparació amb tot el que havia perdut.

Leda

La tarda següent, la Leda era al jardí de rocalla de l’Àsia oriental, en un extrem del pati de l’institut. Hi regnava el silenci, allà, i hi feia fred. Gairebé ningú passava mai per aquella zona. Només se sentien els sorolls que feia el robot jardiner —que amb el rasclet col·locava les pedres dibuixant formes sinuoses— i una font que borbollava alegre en un racó.

Esperava l’Avery. A aquella hora, totes dues tenien classe al laboratori de química; havien procurat coincidir quan van triar les classes la primavera anterior. Sempre intentaven coincidir a les classes de ciències, i sempre es trobaven en aquell jardí zen abans de la primera sessió al laboratori, per anar-hi juntes i assegurar-se així que formarien parella de treball. Ho feien així des dels tretze anys.

La Leda caminava en cercles pel jardí, consultant l’hora a la tauleta que li havia proporcionat l’institut i esperant tant de temps com considerava prudent. Les lents de contacte no estaven operatives dins dels límits de l’institut, de manera que no es podia posar en contacte amb l’Avery. El robot jardiner va començar a desfer els remolins que havia rasclat i els va substituir per quadradets. La llum natural autèntica es filtrava des de l’exterior de la Torre a través d’unsistema de miralls, distribuïts per una claraboia del sostre. La Leda es mossegava el llavi, frustrada. Quin jardí més absurd. Qui es podia sentir zen amb aquella cosa tan estúpida rasclant constantment les pedres?

L’Avery no venia. La Leda se n’havia d’anar, però abans va avançar unes passes i de sobte va clavar una bona puntada de peu al robot. El giny va solcar l’aire dibuixant un arc i va aterrar d’esquena amb un cruixit prou satisfactori. Les rodes li giravoltaven inútilment. Si l’Avery hagués estat allà, s’hauria petat de riure. I aquell pensament encara va frustrar més la Leda. Va deixar el robot i va córrer cap a l’ala de ciències.

Es va dirigir a l’aula de química just quan sonava el repic de tres timbres que anunciava el començament de la classe i, en arribar-hi, esva adonar que l’Avery ja era a la segona fila, amb les cames encreuades despreocupadament.

—Ei —va dir la Leda, fluixet, quan s’esmunyia al seient buit que hi havia al costat de la seva amiga—. T’he esperat al jardí. Que te n’has oblidat?

—Ah, és veritat. Perdona. —L’Avery es va tombar cap a la part davantera de l’aula, amb el llapis per a pantalla tàctil damunt la tauleta, preparada per prendre apunts.

La Leda va reprimir la resposta i va provar de concentrar-se en els comentaris inicials del professor Pitkin. S’havia doctorat en ciència dels materials i era l’autor del llibre de text nacional de química. Aquesta era la raó per la qual els pares pagaven perquè els seus fills anessin a Berkeley, perquè els professors eren capdavanters en els seus àmbits d’estudi. Eren ells els que creaven els vídeos conferència que mirava tothom, no pas els professors de l’ensenyament públic. Però, quan la Leda va observar el professor, no va poder evitar pensar que amb aquella calba i aquella pell vermellosa, més aviat s’assemblava a una fruita morada, massa madura. Professor Pruna, li dirien. Va començar a escriure l’acudit a l’Avery, però llavors va deixar el llapis a un costat.

La relació entre ella i l’Avery s’havia enrarit. La Leda no estava segura de si era a causa de la festa d’en Cord —si l’Avery encara esta-va ofesa perquè la Leda no li havia dit la veritat sobre l’estiu— o si era per l’Atlas. S’havia comportat d’una manera una mica estranya durant l’activitat de realitat augmentada, al capdavall. Oi que havia abandonat el joc abans d’hora?

La Leda es preguntava si a l’Avery l’havia molestat que, abans de demanar a l’Atlas per sortir, no l’hi hagués consultat a ella. A l’Avery potser se li feia estrany que la seva millor amiga comencés a sortir amb el seu germà. Però de tota manera no deixava de ser una reacció exagerada.

«Una reacció exagerada si la teva amiga sortís amb el teu germà, segur, però no pas si la teva millor amiga se n’hagués anat al llit amb el teu germà», va pensar de sobte la Leda. Aquella sospita la va fer esgarrifar. En sabia alguna cosa, l’Avery, d’allò dels Andes? Això explicaria perfectament el seu comportament: l’emprenyava que la Leda hagués perdut la virginitat amb l’Atlas i ni tan sols ho hagués comentat a la germana del noi, que era la seva millor amiga.

Però, com representava que ho havia d’explicar la Leda, si l’Avery es mostrava sempre tan protectora, tant que gairebé es feia estrany, amb l’Atlas?

Va observar el perfil de l’Avery, desesperada per esbrinar què pensava la seva amiga. Li hauria de demanar disculpes? No ho volia fer, si no és que l’Avery estava assabentada de tot. I la Leda no tenia gens de ganes d’anar a l’Atlas per preguntar-li si havia explicat a la seva germana que s’havien enrotllat.

Va notar com la burxava aquell antic impuls tan conegut de ficar-se xemperhidrè, que li xiuxiuejava que tenia les respostes i que li esvairia totes les inseguretats. «Sola me’n puc sortir», es repetia la Leda en silenci, però el mantra no la calmava com l’havia calmat a la Cala d’Argent.

Potser la Nadia podia descobrir què li passava, a l’Avery. El pirata havia seguit les passes de l’Atlas els darrers dies, i li havia proporcionat la transcripció dels seus missatges i dels rebuts del seu bitbanc, tot i que res de tot allò li va ser especialment útil. No era culpa de la Nadia. El problema era l’Atlas; era massa reservat perquè res de tot allò servís per a res.

L’Avery va alçar la vista i va coincidir amb la mirada directa de la Leda, que la va desviar cap a un altre lloc, empipada que l’haguessin enxampat observant. Aquella situació li va recordar desagradablement quan va començar l’institut, quan l’angoixava molt el que els altres poguessin pensar d’ella.

Comparades amb la Zona Central, les plantes superiors de la Torre li havien semblat pulcres, equipades amb l’última tecnologia i increïblement cares. I els seus companys de classe s’havien mostrat com accelerats, ja que entre ells s’havien anat intercanviat acudits a tota velocitat, com en una mena de codi que ella no coneixia. A la Leda li hauria agradat entendre què deien, a qui es referien aquells acudits. Havia observat un grup de noies en especial, totes eixerides, segures de la seva autosuficiència, liderades per una noia alta i rossa que es deia Avery Fuller i que semblava massa perfecta per ser real. La Leda havia desitjat amb totes les forces ser una d’elles.

No va trigar gaire a assabentar-se que alguns d’aquells nois prenien xemperhidrè —les mateixes pastilles per a l’ansietat que prenia la seva mare—, perquè els ajudés en els estudis.

Agafar les pastilles de la seva mare havia estat facilíssim. Els pares de la Leda eren tan confiats que no activaven mai la bioseguretat a les superfícies tàctils del seu pis nou. Una nit, la Leda es va esquitllar al bany dels seus pares quan miraven holoprogrames i va agafar el xemperhidrè que la seva mare guardava a la farmaciola. Va deixar caure un parell de pastilles al palmell i al cap d’uns segons tornava a ser al passadís. L’endemà, abans d’anar a l’institut, se’n va prendre una.

Tot d’un plegat, el món li va semblar més brillant, més enfocat. El cervell li anava a una velocitat de vertigen, i li va potenciarla memòria a llarg termini per recuperar fets que havia oblidat; i se sentia a l’aguait, atenta a qualsevol detall. Es notava més segura de si mateixa que mai. Quan es va acostar a l’Avery a l’hora de dinar i li va demanar si es podia asseure a la seva taula, l’Avery s’havia limitat a somriure i a dir-li que i tant. Esperonada pel xemperhidrè, la Leda va riure tots els acudits que pertocava riure i va dir exactament el que calia dir. En aquell moment va saber que ja formava part del grup.

Els següents anys va anar prenent més i més pastilles, i finalment en va comprar a un traficant que es deia Ross, perquè no l’enxampes-sin robant les de la seva mare. Havia intentat racionar-les, prendre’n només abans dels exàmens o les festes importants; ja no les necessitava per a la vida social, ara que era amiga de l’Avery. Però li encantava aquella Leda que feien sortir les pastilles. Era una Leda més aguda i llesta, i més intuïtiva, capaç d’interpretar els matisos d’una situació i manipular-la en benefici propi. Aquella Leda sabia com aconseguir tot el que es proposava.

Excepte, evidentment, l’Atlas.

Va tornar a la realitat de cop, en adonar-se que tothom s’alçava, arrossegant cadires, per formar les parelles amb què treballarien al laboratori. Es va tombar cap a l’Avery, però la seva amiga estava d’esquena i parlava amb en Sid Pinkelstein.

—Avery? —va dir la Leda, donant-li un copet a l’espatlla—. Anem juntes, oi?

—Acabo de quedar amb en Sid —es va justificar l’Avery. En Sid feia pinta de no saber-se’n avenir, de la sort que acabava de tenir—. Penúltim curs d’institut, sol·licitud a les universitats i tot això. M’he de lluir —es va afanyar a afegir—. Ho sento.

Caram. Tan desesperada estava l’Avery per evitar-la que s’estimava més treballar amb el noi que sempre anomenaven Sid Cara de Grans?

—És clar —va contestar la Leda—. Risha? —Va engrapar el braç de l’altra noia i la va arrossegar, empipada com una mona, cap a la taula del laboratori.

—Ja ho he trobat. —La Risha va obrir les instruccions de la pràctica a la tauleta. No parava de passejar la mirada entre la Leda i l’Avery, que treballava amb en Sid dues taules enllà. Però la Leda ja havia començat a barrejar substàncies, abocant a l’atzar pólvores i productes químics al bol i barrejant-los amb la mà de morter—. O sigui que, segons les instruccions, no necessitem magnesi…—va continuar la Risha, posant-se previsorament les ulleres de seguretat.

—Massa tard —va contestar la Leda. «Què coi», va pensar un pèl esverada. Amb una mica de sort, encara provocaria una explosió.

Rylin

El dissabte a la tarda, la Rylin va entrar a l’habitació d’en Cord i en va tancar la porta de seguida que va ser a dins. Havia esperat aquella oportunitat durant tot el dia. En Cord era fora des que ella havia arribat al matí. Ara que hi pensava, aquella setmana no havia parat gaire per casa, tot i que no tenia la més petita idea d’on anava cada tarda. Potser l’evitava després d’aquell moment tan estrany als graons de l’entrada, però llavors es va adonar que era una bestiesa pensar allò. Segurament en Cord Anderton no havia pres mai de la vida cap decisió en funció d’una noia, i menys encara la noia que treballava per a ell.

Però encara que no hi fos, en Cord, la Rylin no gosava dur a terme el seu pla fins que en Brice no se n’anés de casa. Havia rondat per allà durant hores, observant com ella netejava, fins feia deu minuts, quan finalment se n’havia anat a «fer càrdio», que no sabia ni què volia dir, ella. Va sentir una esgarrifança en recordar com l’havia observat ell en el moment de sortir, la manera com l’havia repassat amb la mirada i s’havia llepat els llavis, com un llangardaix. No l’estranyava que en Cord estigués tan desorientat, si l’únic parent que tenia era un depravat de vint-i-sis anys que no feia sinó volar d’un paradís per a rics a un altre.

La Rylin, però, ja s’havia hagut d’enfrontar a coses pitjors que en Brice; el podria aguantar una temporadeta més. En el fons, hi estavaen deute, ja que era el motiu pel qual li havien donat la feina aquella per a tota la setmana. Patia de pensar en la inevitable tornada a la parada de menjar del monocarril, amb els xerrics dels vagons de tren i la interminable riuada de clients afamats. Però era una noia de disset anys que havia abandonat l’institut, i per això tenia poques opcions.

Treballar a casa d’en Cord representava un canvi agradable. El pis era maco i silenciós, i podia anar fent la feina al seu ritme, immersa en els seus pensaments per un cop en la vida. En Cord també li pagava millor.

I si el pla rutllava, ell seria la raó per la qual no les desnonarien, a ella i la Chrissa.

Amb el cor accelerat, la Rylin es va agenollar, va obrir el calaix inferior de la calaixera d’en Cord i va agafar tres de les Amides embo-licades individualment amb paper gruixut encerat. «En Cord no les necessita tant com jo», es va dir. Ell ja en tenia moltes; no notaria que n’hi faltaven unes quantes. A més, quan se li acabessin, només li caldria anar a veure un dels innombrables metges a qui podia recórrer perquè li fes una recepta nova.

Tot d’un plegat, va recordar l’expressió que feia en Cord quan mirava aquells antics vídeos familiars, una expressió que desprenia una mena d’honradesa, gairebé pueril, que no mostrava ni rastre d’aquell escepticisme i sarcasme habituals en ell. I ella, en canvi, li estava robant els medicaments que li havien receptat després de l’enterrament dels seus pares. Com reaccionaria la seva mare, si sabés el que estava disposada a fer la Rylin en aquells moments?

La porta es va obrir de cop.

La Rylin va fer un bot i es va amagar les Amides darrere l’esquena amb posat de culpabilitat. En Cord es va quedar al llindar.

—Ei —va dir, una mica desconcertat.

La Rylin va obrir la boca, però no en va sortir cap paraula. Sabia que l’únic que estava aconseguint era semblar més sospitosa, allà pal-plantada al mig de l’habitació d’ell sense els estris de neteja, però no sabia ben bé què dir. Fitava en Cord com una ximpleta, intentant desxifrar les emocions que es dibuixaven al rostre d’ell. Si l’enxampava robant-li, no només la despatxaria; també la podien detenir.

La Rylin va fer el primer que li va passar pel cap. Es va acostar al noi, estrenyent fort els medicaments amb la mà, i li va fer un petó.

Se sentia desesperada i aterrida, tan profundament atemorida com quan va seguir en Hiral al buc d’un ascensor i va mirar avall, a l’esborronadora distància fins a terra. Al cap d’un instant interminable, en Cord li va tornar el petó. Però va ser un petó prudent, cautelós, res a veure amb el petó que li havia fet ell el cap de setmana anterior.

Quan es van separar, la Rylin havia aconseguit entaforar-se les Amides a la butxaca. En Cord l’observava, encuriosit. L’enverga-dura de les seves espatlles semblava expulsar l’aire de la cambra. Se n’havia adonat? Ella es va armar de valor, disposada a negar-ho tot, a fugir…

—Ets una mica desconcertant; un cap de setmana em claves una bufa i el següent em fas un petó.

—I què vols que et digui? —La Rylin parlava en to d’indiferència, però el cor encara li bategava desbocat per la por—. Sóc complicada.

—Això sembla. —En Cord se la va quedar mirant als ulls una estona més, i llavors es va ficar la mà a la butxaca per treure’n alguna cosa—. Doncs jo t’anava a donar això, per cert.

La Rylin va inspirar fondo. Era una instafoto de la seva mare, feta aparentment a l’hivernacle dels Anderton. La noia va examinar, im-mòbil, com la figura en moviment de la seva mare s’inclinava per olorar una amaril·lis rosa, amb un somriure lluminós.

—Com és que…? —va xiuxiuejar, esforçant-se per reprimir unes llàgrimes inesperades.

—La va fer la meva mare. Sempre estava fent instantànies —va contestar en Cord—. Recordo que vas dir que no en tenies gaires de la teva mare, d’abans. Per casualitat vaig trobar aquesta i… doncs, mira, que te l’hauries de quedar.

—M’encanta.

—La meva mare tenia una muntanya d’arxius antics. Si vols te’ls pots mirar. Qui sap, potser n’hi ha més de la teva mare. —La veu se li va esquerdar per algun sentiment que ella no va saber interpretar.

—Gràcies. —La Rylin va callar, emocionada.

Es van quedar tots dos allà drets, en silenci, sense saber què dir. La Rylin es va adonar que tenia la mirada fixa en la respiració accele-rada d’en Cord, en la pulcra filera de puntades del coll de la camisa i en la suavitat bronzejada del pit que es veia per sota la camisa. Ella mateixa es va sorprendre del seu embadaliment.

—Me n’hauria d’anar —va aconseguir dir, i va passar pel costat del noi.

En Cord va assentir en silenci. I va observar com ella baixava els graons amb un repic i travessava la porta, estrenyent la foto amb totes dues mans.

—No et creuràs el que m’ha passat avui —va anunciar la Rylin quan entrava al pis.

—T’han detingut. T’han apujat de categoria a la feina. Tens un nòvio nou!

La Chrissa era davant la placa multifuncions de la cuineta, remenant els reguladors per apagar el gratinador i encendre la funció de vapor. Va obrir el calaix dels queviures i en va treure uns quants bròcolis immensos, els va abocar a la placa i els va ruixar amb un esprai de salsa de mel i xili picant. El vapor li enrinxolava els cabells al voltant de la cara.

—Què? No —va contestar la Rylin, massa esverada per respondre la indirecta sobre en Hiral. A la Chrissa li havia agradat prou el noi, al principi; però quan l’any anterior va començar a traficar, havia deixat ben clar que desaprovava aquella relació—. Mira! —va exclamar la Rylin, mostrant la instafoto. No havia pogut deixar d’observar-la en tot el trajecte de tornada a casa.

La Chrissa es va tombar, impacient, i gairebé li va caure el paquet de boletes de formatge feta que tenia a les mans.

—Oh, Ry. —Es va acostar corrent a la seva germana per mirar-s’ho de prop.

—Ja…

Totes dues es van quedar mirant la imatge un moment, petrificades.

—Se la veu tan… feliç. Gairebé havia oblidat que fos tan guapa, abans de… —va dir la Chrissa, fent un ruflet amb el nas—. D’on l’has tret?

—Me l’ha donat en Cord.

De cop i volta, la Rylin es va preguntar com l’havia trobada en Cord. La Chrissa i ella havien estat un any buscant fotos de la seva mare, i la majoria de les que conservaven eren les que la Rose els havia fet a elles dues. En les poques que tenien d’ella, sempre se la veia cansada, esgotada. Així era com la recordava la Rylin: riallera i plena de salut, amb aquells ulls verds que centellejaven i semblava que li il·luminessin el rostre des de l’interior.

La Chrissa plorava. No pas amb aquelles llàgrimes silencioses amb què havien plorat durant els últims dies de la malaltia de la mare, quan la dona patia a l’habitació del costat i elles no volien que les sentís, sinó amb profunds sanglots que feien trontollar les esprimatxades espatlles de la noia.

—Xxxt —va fer la Rylin, abraçant la seva germana. Sentia el dolor de la Chrissa com si fos propi, que evidentment també ho era, sempre ho havia estat, des que el seu pare va marxar de casa quan la Chrissa era petita i la mare de la Rylin havia començat a treballar a totes hores. En aquella època, també eren elles dues contra el món.

—És que la trobo molt a faltar —va xiuxiuejar la Chrissa.

—Ja ho sé. Jo també.

Es va obrir la porta d’entrada. Espantades, es van girar totes dues, però van veure que només era en Hiral.

—Ui, ui, què prepareu? —va preguntar, i es va aturar quan va veure que ploraven totes dues—. Ho sento. Què ha passat? Que s’ha mort algú?

La Rylin va intentar perdonar-li la falta de tacte.

—No passa res —va dir, notant que la Chrissa s’enervava—. És que avui m’han donat això. En Cord. —Va assenyalar la instafoto, que havia deixat damunt la taula, i en què la imatge en moviment de la seva mare reia i ensumava la flor, eternament alegre.

—Oh. Que maca.

—L’hem de penjar. —La Chrissa va assenyalar un espai a la paret—. Allà, al mig de l’habitació.

—Sí. —La Rylin va assentir amb entusiasme. Es va dirigir al moble i en va regirar els calaixos fins que va trobar un paquet de suports adhesius—. Hiral, hi arribes?

El noi va arronsar les espatlles i va enganxar els adhesius darrere la foto; llavors la va situar on li indicava la Chrissa i la va enganxar a la paret amb un cop.

—Necessito respirar una mica —va saltar la Chrissa, i va sortir. La Rylin va pensar que potser tornava a plorar.

—Per cert, tinc una cosa per a tu —va dir la Rylin a en Hiral, traient-se les Amides de la butxaca.

El noi va obrir un pam d’ulls.

—Les has robat a l’Anderton? Genial.

—En tenia tantes que no les trobarà a faltar —va contestar la Rylin, que de sobte es començava a amoïnar. Esperava no equivocar-se—. Quan me les pots vendre?

—Les posaré en circulació de seguida. —En Hiral va alçar una de les Amides per observar-la millor i, quan la va examinar des de diversos angles, va deixar escapar un xiulet durador—. Però hauríem de ficar-nos-en una, abans de col·locar la resta.

—No! —gairebé va cridar la Rylin. Va inspirar per calmar-se—. Necessito els diners. Vaig endarrerida amb el lloguer.

—Sempre vas endarrerida amb el lloguer —va dir en Hiral, com si res—. Au va, que són les Amides d’en Cord Anderton; deuen ser la bomba! Perquè, oi que està fatal?

—Què, perquè els seus pares són morts?

En Hiral es va posar vermell com un tomàquet de cop.

—Saps que no és el que volia dir, això. L’únic que vull dir és que seria un viatge brutal. I llavors… —Va fer lliscar la mà més avall, per la cintura de la noia.

—Parlo seriosament —li va engaltar la Rylin, i el va apartar.

—Molt bé, molt bé. —En Hiral va alçar les mans enlaire, intentant prendre-s’ho amb una riallada—. Tu les has birlat, tu decideixes què en fas. Les duré a en V quan el torni a veure.

—Gràcies —va contestar la Rylin, més calmada.

—Potser en podem prendre una de la pròxima remesa. —En Hiral es va ficar les Amides a la butxaca d’una revolada.

La Rylin va fer mala cara.

—No hi haurà una pròxima remesa. No li tornaré a robar.

—Per què no? Però si tu mateixa has dit que aquell idiota no se n’adonarà.

—No és cap idiota. M’ha donat la foto —va contestar la Rylin, tot i que no sabia ben bé per què defensava en Cord Anderton. Inexplicablement, va recordar el petó, i, com que es va enrojolar una mica, va desitjar que no se li notés el que pensava.

—El que tu diguis. —En Hiral va fer un gest de menyspreu.

—Però a tu què et passa? —va preguntar la Rylin, bruscament, just quan la Chrissa tornava a entrar, amb els ulls vermells. La Rylin la va mirar directament a la cara, i llavors va tornar a observar en Hiral, i es va preguntar què l’havia fet actuar d’aquella manera. Potser… Els ulls li van anar a parar a la instafoto. Estava gelós?

—Res. Perdona. —En Hiral es va fregar la cara amb una mà, i tot seguit va tornar al posat d’indiferència de sempre—. Aquesta nit dono això a en V. I, parlant de tot, et vols canviar? Hauríem d’anar tirant.

Ah, és clar. Representava que estaven tots convidats a la festa d’un dels amics de l’Indigo. Però era el primer dissabte en un any que la Rylin no es moria de ganes de sortir i col·locar-se. Es trobava esgotada, i tenia ganes d’estar amb la seva germana.

—No ho sé… —va dir—. Estic força cansada. Per què no hi vas tu sol, aquesta vegada?

—Tu mateixa, nena. —En Hiral li va fer un petó ràpid—. Però et trobarem a faltar. Ens veiem demà?

En el moment en què el noi va tancar la porta, la Rylin es va tombar cap a la Chrissa.

—Doncs mira —va dir, com si fos tan normal que s’estimés més quedar-se a casa que sortir—, em posaré uns pantalons còmodes i pararé taula. Hi ha algun vídeo bo que vulguis veure?

La seva germana la va observar incrèdula, i seguidament va dirigir la mirada a la instafoto. I a la Rylin li va semblar que totes dues feien el mateix: provar de rebobinar enrere, fins abans que arribés en Hiral. Al cap de no res, la Chrissa va esbossar un somriure.

—Mais oui —va dir, amb aquell accent francès tan horrorós que la Rylin feia tant que enyorava sense ni adonar-se’n—. El Café Paris ha obert les portes.

Eris

L’Eris va arribar davant del número 2.704 de la Via Actaea i va obrir la porta d’entrada intentant no fer soroll. Per res del món no volia que la seva mare la sentís arribar i provés de fer conversa. L’Eris gairebé no havia parlat amb ella en tota la setmana. Tenia els sentiments massa a flor de pell, encara, com una ferida que s’havia de curar.

Quan va tenir la porta oberta, l’Eris es va tapar la boca amb la mà, per reprimir les nàusees. El pis tornava a fer aquella pudor, aquella ferum fastigosa de claveguera que de tant en tant baixava dels veïns de dalt. Va deixar la porta oberta de bat a bat, cosa que sovint ajudava a ventilar una mica el pis, i la va falcar amb una de les sabates, d’un negre lluent i de taló d’agulla. Seguidament va recórrer tot el pis ruixant-lo amb el seu esprai de perfum de gessamí, insistint especialment en els conductes de ventilació, fins que li van plorar els ulls.

Com a mínim ara podia respirar.

Va sentir soroll a l’habitació de la seva mare i s’hi va acostar una mica; llavors es va adonar que el que sentia era un plor sufocat. Va experimentar una sensació de culpabilitat, i penediment. Durant tota la setmana, la seva mare s’havia mostrat molt optimista, explicant-li les feines a les quals s’havia presentat com a candidata i mirant d’arreglaraquell pis horrible tan bé com podia. La Caroline no havia plorat ni una sola vegada davant de l’Eris. I ara era evident que deixava anar tota la pena acumulada perquè es pensava que la seva filla no era a casa.

L’Eris va passar de pressa per davant de l’habitació. No suportava veure la seva mare d’aquella manera. Però no estava preparada per entrar al dormitori i abraçar-la, tampoc. Encara no l’havia perdonat per tot el que havia passat. «Necessito una mica de temps, d’acord?», tal com havia dit el seu pare. O l’Everett, va recordar.

L’Eris va deixar escapar una alenada profunda i va obrir la nevera. No és que tingués gana; ho feia d’esma, perquè no sabia què més po-dia fer. Per primera vegada en anys, no tenia plans un dissabte a la nit. Es quedaria a casa, sola, en un pis pudent, mentre totes les seves amigues feien coses fantàstiques, unes coses que ella ja no es podia permetre fer.

Com a mínim aquell dia havia aconseguit anar abans a la Zona Alta de la Torre. Havia passat la tarda comprant amb l’Avery i la resta de noies; tampoc és que ella comprés res, però és que es moria de ganes de fugir de la claustrofòbia de les plantes inferiors. Després havien anat totes a comprar fruita glaçada, i l’Eris havia acabat gas-tant-se part del saldo que li quedava al bitbanc —que no parava de minvar— en una llimona glaçada, per no ser l’única que no en tenia. Quan se la va acabar, gairebé es va haver de reprimir per no llepar la terrina comestible d’un rosa brillant. Ara no entenia com abans comprava productes per l’estil, en feia un parell de mossegades i en llençava la resta sense ni pensar-s’ho dues vegades.

En aquells moments les altres noies havien sortit a sopar a l’AmuseBouche i després al nou bar de copes, el Painkiller. L’Eris havia sentit que aquell bar tenia vistes sobre un mar simulat en què s’anava ponent el sol constantment cada quaranta minuts durant tota la nit. En la seva antiga vida, l’Eris s’estaria vestint en aquells precisos instants. Es va permetre la llicència de deixar volar la imaginació uns segons, i va decidir quina roba es posaria: el top sense esquena de ganxet blanc i la faldilla vaporosa amb l’obertura al costat. I una immensa i caríssima flor d’hibisc als cabells, que hauria d’encarregar expressament a la floristeria però que valdria molt la pena quan les altres noies la veiessin i desitgessin haver tingut la mateixa idea.

Totes s’havien quedat molt estranyades quan els havia dit que no podia sortir aquell vespre.

—N’estàs segura? —havia insistit l’Avery, i a l’Eris gairebé se li va escapar la veritat.

Però sabia que en el moment en què l’expliqués, canviaria tot, i encara no estava preparada per entomar-ho. Cap de les noies no seria desagradable, és clar; però se sentirien estranyes i incòmodes amb ella, i de mica en mica s’anirien acabant les propostes. Ningú la voldria fer sentir malament proposant-li sopars cars o classes de ioga que no es podia permetre. I ella necessitava aquella pretesa normalitat. Era l’únic que en aquells moments li feia conservar l’estabilitat.

S’havia empescat que els seus pares l’obligaven a anar a casa per sopar en família. «Sopar en família, ha!». Amb la intenció de ser amables, les noies havien dit que l’acompanyaven a «casa», al Nuage. L’Eris va acabar acomiadant-se’n amb la mà i pujant a l’ascensor, i llavors havia estat vagarejant pels passadissos de la planta un quart d’hora abans d’atrevir-se a tornar a baix. Allò d’obeir les seves pròpies mentides començava a ser esgotador.

Quan es dirigia a la seva habitació, es va aturar en sentir rebombori al passadís de fora, ja que, com que la porta continuava oberta de bat a bat, deixava entrar les converses.

—Ja ho sé, ja ho sé; ja l’hi diré, a ella! —Semblava la Mariel.

L’Eris va mirar cap a fora i, efectivament, hi va veure la Mariel, fent cara d’impaciència mentre tancava la porta del seu pis.

—Que surts? —va preguntar l’Eris, sense pensar.

La Mariel duia un vestit cenyit i drapejat de sota, sabates de taló vermelles i una bosseta de crom.

—Que et quedes a casa? —va dir la Mariel com a resposta.

—Em sembla que sí. No hi ha gaires coses a fer, per aquí, oi?

La Mariel va alçar una cella.

—Sí, a les nostres festes no hi ha copes de cava i música horrible.

—Vas a una festa? —L’Eris no sabia ni per què li donava conversa, però no volia entrar a casa i quedar-se sola.

La Mariel se la va quedar mirant un moment, estranyada.

—Que vols venir?

—Sí —se li va escapar a l’Eris, tan delerosa que feia pena.

La Mariel es va acostar a l’Eris, amb els llavis arronsats. I, amb una estrebada ben exagerada, li va arrencar els botons de la camisa de seda. A sota, hi duia una samarreta blanca.

—Però què fots? —L’Eris va recular, però la Mariel es petava de riure. Per tenir unes maneres tan brusques, tenia una rialla increïble-ment suau, que s’enfilava mandrosament com els torterols de fum de l’al·luciactivador. L’Eris tenia ganes de tornar-la a sentir.

—Perdona —va dir la Mariel, en to alegre—, però així no és manera d’anar vestida a una festa, no pots anar com una mala pècora d’altejada, tota enravenada. Té. —Es va treure una de les cadenes que duia al coll i la va atansar a l’Eris—. Això hi ajudarà.

—Gràcies. —L’Eris es va mirar la roba que portava: texans, sabates de color crema amb taló de falca i samarreta interior blanca, que era massa escotada per dur com a top. El collaret li ressaltava l’escot de manera descarada. Però quina importància tenia com anés vestida allà a baix? I s’havia animat una mica, malgrat tot, davant la perspectiva d’una festa.

—On anem? —L’Eris va fer una corredissa per atrapar la Mariel, que ja avançava passadís avall.

—Has agafat mai el monocarril?

Només una vegada, en una excursió per fer treball de camp quan anava a primària, però no calia que la Mariel ho sabés. L’Eris es preguntava un pèl inquieta on anaven. Els monocarrils eren trens de rodalies, que només duien a llocs depriments com Nova Jersey o Queens. La gent de la Zona Alta només agafaven helicòpters, per anar-hi.

—És clar que sí —va respondre, amb més seguretat de la que sentia.

—Benvinguda a Brooklyn —va dir la Mariel, quan per fi van baixar del monocarril.

Van caminar per un carrer vorejat de botigues, algunes de les quals es resistien a tancar malgrat la manca de vianants, il·luminades només per uns llums halògens a les façanes que pampalluguejaven sense gaire entusiasme. La Mariel va agafar la tauleta i va començar a escriure-hi, amb les celles arrufades. L’Eris no deia res.

No havia estat mai a Brooklyn. Sabia que havia estat un barri força freqüentat, abans que es construís la Torre, però, després, l’alçada de la immensa estructura projectava una ombra perpètua a la zona. La seu del districte de Brooklyn encara estava immersa en un judici contra l’empresa d’enginyeria que havia dissenyat la Torre, però ningú creia que el poguessin guanyar. I mentrestant, durant les dues últimes dècades, hi havia hagut un degoteig constant d’habitants que marxaven de la zona. L’Eris no sabia ben bé qui hi vivia allà, encara.

—Ja hi som —va anunciar la Mariel, acostant-se a una escala que duia a una antiga torreta que en altres èpoques havia estat majestuosa.

«Embargament: propietat de Fuller Gestió Patrimonial», deia un cartell d’un vermell lluent enganxat a la porta, que havia estat desprecintada i esbotzada. L’Eris va sentir el retrò de la música a l’interior de l’immoble. Se li va escapar una rialleta lúgubre per la ironia que representava anar a una festa organitzada en una casa del pare de l’Avery. L’Avery ho hauria trobat divertidíssim. Llàstima que l’Eris no l’hi podria explicar mai.

La Mariel va fer uns quants trucs a la porta, i la va obrir un noi corpulent amb tintatuatges i barba. Se li va il·luminar la cara amb un somriure quan va veure la Mariel.

—On t’havies ficat? —li va preguntar, fent-li una abraçada—. La meva mare sempre em pregunta per tu!

—Digue-li que aviat passarem a veure-la —va prometre la Mariel, i va entrar a la casa.

L’Eris va provar de seguir-la, però el noi va alçar un braç, obstruint-li el pas.

—Trenta nanodòlars —va dir, amb veu decidida.

—Ah… eeeh… —Devia tenir trenta nanodòlars al bitbanc, però res més.

—Ve amb mi, Jose —va cridar la Mariel, tombant-se.

—Perdona. —En Jose va abaixar el braç—. No me n’havia adonat. Que us ho passeu bé.

La Mariel es va agafar a l’Eris de bracet i la va empènyer endavant, cap al que semblava la sala d’estar, ara sense mobles però atapeïda d’adolescents somrients i vestits amb roba barata. Havien instal·lat barres de bar a banda i banda de la sala, i altaveus a les quatre cantonades; a més, també n’hi havia de planadors, que se situaven allà on detectaven que s’anava concentrant més gent. No estava malament, la festa, per ser a Brooklyn.

—En Jose és el meu cosí —va explicar la Mariel.

—És la seva festa? —L’Eris encara no entenia per què eren en una casa embargada.

—Podríem dir que sí. És la seva feina extra: organitzar festes en cases abandonades i embargades, i fer pagar entrada. Fa calers, no et pensis.

—Ah. Doncs gràcies per haver-me deixat entrar sense pagar —va dir l’Eris, que se sentia una mica violenta perquè no li agradava deure res a ningú, i menys a aquella noia.

—No cal que m’ho agraeixis tant —va contestar la Mariel—. Però no pots flirtejar amb ningú d’aquí, perquè he dit a en Jose que estem juntes.

—Què? —L’Eris la mirava directament als ulls, encara més perplexa.

—Ho sento —va dir la Mariel—, però ja no em deixa portar amics gratis, perquè en vaig abusar massa. Ara només permet l’entrada gratis a qui estigui enrotllat amb mi. Com que he pensat que aniries malament de diners… —es va interrompre, incòmoda.

—Gràcies. —L’Eris no sabia ben bé què pensar. Va mirar al seu voltant—. Qui és tota aquesta gent?

—Amics de l’institut, del barri. En deus conèixer uns quants, de fet; alguns dels meus companys de feina a l’Altitude són aquí. —La Mariel va fer un somriure murri.

L’Eris va passejar la mirada per l’estança i es va adonar que sí, que coneixia algunes persones. Aquella noia morena i alta no era la professora de ball amb qui havia estat flirtejant tot l’estiu passat?

—Necessito prendre alguna cosa —va dir l’Eris, dirigint-se al bar, mentre la Mariel reia.

La nit va anar avançant. L’Eris es va presentar a gairebé tothom; tots els assistents a la festa eren molt simpàtics, i feia l’efecte que tots coneixien la Mariel, com si ella fos l’amalgama social que mantingués unit aquell grup. Però alguna cosa indescriptible mantenia l’Eris allunyada de tothom, de les seves riallades fàcils i energia desbordant. Potser era l’espurna de rancor que encara li cremava al pit, o potser només era que ella venia de la Zona Alta de la Torre. Fos el que fos, se sentia una mica al marge de tots ells. Va estar bevent, amb l’esperança que l’alcohol escurçaria les distàncies, i va continuar bevent fins que també ella va poder riure amb facilitat, també ella va ballar despreocupadament. Era agradable, allò de vagar per aquella casa abandonada sense que li importés el que pensessin els altres d’ella. Necessitava una nit com aquella.

En un moment donat, va descobrir les escales que duien al terrat. Aquella casa era molt baixa, només tenia quatre plantes; cap dels habitants de la Torre consideraria que allò que es veia des del terrat fos una vista. L’Eris es va recolzar al muret baix que feia de barana, i va contemplar les siluetes fosques dels edificis del voltant. La llum es projectava en anelles daurades a la vorera del carrer. Veia perfectament l’interior d’una casa, la sala d’estar, on una parella seia en una taula menuda, i s’agafava les mans per damunt dels plats plens de menjar. L’Eris va apartar la mirada, ja que tenia la impressió d’estar envaint el seu espai.

A l’altre costat de l’aigua s’alçava la immensa estructura de la Torre. Va anar alçant la mirada amunt, amunt, amunt, preguntant-se quina d’aquelles llumetes que llampurnejaven, quin bocí de cel, era el seu antic pis, a la planta 985. «Deixa-ho estar», es va dir, amb el rancor que encara la feia bullir. L’havien tractat tots fatal: la seva mare, el seu pare, fins i tot el seu pare biològic, fos qui fos. No els necessitava, a cap d’ells. No necessitava absolutament ningú. Prou que s’espavilava sense ells.

L’Eris va inclinar el cap al màxim d’enrere, per mirar més amunt de la Torre, per mirar el negre mantell del cel nocturn. Va recordar totes les nits que s’havia esmunyit al parc Greenwich agafada de la mà amb qui sortís en aquells moments, per observar la vasta holopantalla d’estrelles. Ni amb la millor tecnologia hologràfica no s’assemblaria mai a allò.

—Ja t’he trobat. —La Mariel va aparèixer al capdamunt de les escales. Algunes notes de música es van colar per l’entrada amb ella—. Jo ja marxo… Per si volies venir.

—Encara no me’n vull anar. —L’Eris continuava contemplant les estrelles.

—Ah, no? Agafaràs el monocarril sola, més tard? —la va burxar la Mariel.

—Doncs sí. —Va inspirar de manera molt exagerada i es va tombar, perdent una mica l’equilibri.

—Ei, ei. —La Mariel va aguantar l’Eris, que es balancejava damunt els talons—. Beure a sac no serveix de res. Creu-me, jo ho he provat —va dir, amb una franquesa sorprenent.

—El que tu diguis. —L’Eris no l’escoltava, en realitat. Examinava les espesses pestanyes negres de la Mariel, el vermell cirera intens dels seus llavis, la suau curvatura del coll. L’hi volia resseguir, de manera que li va acostar la mà per fer-ho. La Mariel no va fer res, estava absolutament immòbil.

L’Eris es va inclinar i li va fer un petó.

Feia exactament el mateix gust que havia pensat que faria: de fum, de rom, de dispositiu maquillador. L’Eris tenia una mà damunt el coll de la Mariel, i li agradava notar-li com el pols li bategava erràtic; llavors li va posar l’altra mà al voltant del cap.

La Mariel se’n va separar i va recular.

—Eris! Però què…? És igual. Estàs borratxa —va dir, explicitant el que era obvi—. Has d’anar a casa.

—És veritat. Anem a casa. —L’Eris va començar a empènyer la Mariel escales avall, però la noia s’hi va resistir.

—Eris…

—Au, va. Et vull veure tots els tintatuatges —va continuar provocant descaradament, tot i que no li hauria importat que la Mariel l’hagués apartat; ja tant li feia tot. Però s’ho estava passant bé, provocant la noia, veient com es posava vermella, robant-li un petó. A l’Eris li encantaven aquells jocs. Hi tenia traça. «Aprofita les teves qualitats», li solia dir el seu pare. Sempre havia suposat que es referia a la bellesa. Tothom sabia que era la seva màxima qualitat.

No. Ja no havia de pensar més en el seu pare.

—Doncs… molt bé —va dir la Mariel, i va esclafir a riure—. Som-hi. Total, representa que estem sortint juntes.

L’Eris va assentir en silenci, amb sensació temerària, sense que li importés res llevat d’aquell moment.

A l’Eris li martellejava el cap. Va començar a estirar cap a ella els llençols que havia empès avall amb els peus i es va quedar paralitzada, obrint i tancant els ulls en una foscor desconeguda. La llum rosa del rellotge que les lents de contacte li mostraven en un costat del camp de visió la van avisar que eren les 4.09 hores de la matinada. Al seu costat sentia la respiració silenciosa i compassada d’algú.

A poc a poc, amb compte, l’Eris es va tombar. La Mariel estava tranquil·lament estirada al seu costat, amb la cabellera morena escampada pel coixí blanc.

«Merda, merda, merda».

L’Eris es va quedar immòbil, gairebé aguantant-se la respiració, mentre reconstruïa els esdeveniments de la nit anterior. Recordava que havia pres un munt d’aquells gotets d’alcohol barat a la festa…, que havia fet un petó a la Mariel al terrat…, que havien sortit juntes, enmig de la calor nocturna de l’estiu, per anar allà, a l’habitació de la noia…

La Mariel es va regirar adormida, i a l’Eris se li va glaçar la sang amb una sensació sobtada de pànic. Se n’havia d’anar. Movent-se tan de pressa com va gosar, va sortir del llit i va anar recollint la seva roba, que estava tota escampada per terra. Es va cordar els texans amb una mà i, aguantant les sabates amb l’altra, va sortir descalça de l’habitació.

L’Eris va vacil·lar un moment al passadís, desorientada; no hi havia prestat gens d’atenció quan hi havia entrat fent tentines unes hores abans. Però en aquells instants va sentir passes i una veu greu, i va reaccionar de seguida. No es podia enfrontar als pares de la Mariel, en aquells moments. Morta de por, va obrir el que li semblava que era la porta d’entrada i va fugir en direcció a la llum de la Via Actaea que projectaven uns fluorescents de mala qualitat.

Al cap d’uns segons, l’Eris havia recorregut el tram de tres portes que la separava del seu pis i era a la seguretat de la seva habitació. Ni tan sols es va amoïnar a posar-se el pijama; simplement es va arraulir al llit i va tancar els ulls ben fort. Ostres, trobava a faltar el seu antic pis. Trobava a faltar el seu antic llit, amb les vores arrodonides, els coixins d’aromateràpia i el seu exclusiu bufasomnis.

Aquella nit havia estat un error. L’Eris en va culpar tots els gotets que s’havia pres i el seu singular estat d’ànim. Per sort, com a mínim s’havia despertat a aquella hora, i s’estalviava haver d’entaular la típica conversa incòmoda «del matí de l’endemà». I per sort cap de les seves amigues sabia el que havia fet aquella nit.

O sigui que s’havia embolicat amb la Mariel… Ostres, com es deia de cognom? L’Eris va tenir una esgarrifança. Bah, tant hi feia, va pensar mentre tornava a agafar un son inquiet. Seria com si res d’allò no hagués passat en realitat.

Avery

Aquella mateixa setmana, l’Avery era al mig del seu vestidor, tota envoltada de faldilles, vestits i tops de l’última temporada escampats per terra com piles de fulles de coloraines.

—A la Leda —va murmurejar, redactant un missatge a les lents de contacte—. Liquidació pel Dia de les Marques! Véns? —va començar a tombar el cap a la dreta, ja que era el moviment que havia configurat per enviar missatges, però s’hi va repensar i va tornar a girar el cap per desar el missatge com a esborrany. No estava del tot segura de voler un tu a tu amb la seva amiga en aquell precís instant.

La Leda encara no havia comentat res de la distància que les anava separant. L’Avery era conscient que s’hi havia d’escarrassar més, però últimament entre elles tot semblava forçat i poc natural. No podia deixar de pensar en el que hi havia entre la Leda i l’Atlas. Havien tornat a sortir des de la cita que havia aconseguit esguerrar? S’havien fet petons? L’Avery no ho podia preguntar a cap dels dos, de manera que es torturava sens parar imaginant-se’ls junts. Era una font interminable d’angoixa.

A més, va pensar injustament, havia estat la Leda qui havia començat, actuant de manera estranya quan va tornar de les vacances d’estiu, dient mentides sobre on havia estat, amagant-li que estava enamorada de l’Atlas. I no era precisament que la Leda estigués fent un gran esforç amb ella, tampoc.

L’Avery va deixar escapar un sospir i es va tornar a concentrar en la roba escampada per la moqueta blau cel. Estava buidant el vestidor abans que se celebrés el Dia de les Marques la setmana següent, quan els millors dissenyadors internacionals s’instal·larien en boutiques arreu de la Torre i mostrarien les seves col·leccions per a la pròxima temporada. A hores d’ara, tots els dissenyadors coneixien l’Avery. Molts d’ells la convidaven als seus emprovadors —formats per cons d’invisibilitat— perquè s’emprovés les peces de mostra que havien portat, cosa que era molt més divertida que projectar-li la roba al cos escanejat en 3D. Però també podia ser compromès; cada any, com a mínim un dissenyador proclamava que l’Avery era la seva musa, que li havia inspirat la col·lecció, i llavors ella se sentia obligada a comprar-li una peça de cada model fins que la Leda la rescatava i se l’emportava amb decisió. Aquell era l’avantatge de comprar amb la Leda. Era l’única persona, a part de l’Atlas, en qui l’Avery podia confiar que li diria que no.

En un moment donat, l’Avery i la Leda havien començat la tradició de buidar els vestidors la setmana abans del Dia de les Marques per deixar espai a les noves adquisicions. Sempre era divertit, allò d’emprovar-se les coses antigues i burlar-se de les respectives ficades de pota, dels errors d’haver confiat en un estil determinat, de rememorar aventures passades. L’Avery va notar un sentiment de pèrdua. Trobava a faltar com eren ella i la Leda abans, quan tot era fàcil. Es va prometre que tot tornaria a ser igual; tan bon punt s’acabés allò entre la Leda i l’Atlas, ja que segur que s’acabaria.

Es va emprovar un vaporós vestit blanc i groc que havia dut al casament de la seva cosina feia dos anys i va tocar el mirall intel·ligent perquè canviés el reflex i mostrés un recollit trenat en comptes del pentinat que duia, de cabells ondulats deixats anar. Però ni tan sols arreglant el pentinat aconseguiria salvar el vestit.

—Massa antiquat —va dir en veu alta, i va penjar el vestit a la barra d’entrada del vestidor, des d’on va ser transportat fins al cubell de les donacions.

A continuació, es va posar un vestit d’un taronja llampant d’Oscar de la Renta, de cua llarga i llaç en un maluc, que havia portat a la festa per als socis joves del museu Whitney de l’últim estiu, si no ho recordava malament. S’estava barallant amb la cremallera quan va sentir un truc a la porta.

—Entra, mare —va cridar, pensant que havia sentit la veu de la seva mare—. Ajuda’m a apujar la cremallera… —L’Atlas va travessar la porta—. Em pensava que no hi eres —va dir l’Avery, entrebancant-se amb les paraules i fent esforços per aguantar el vestit a lloc.

—És que no hi era —es va limitar a respondre l’Atlas. L’Avery es va plantejar si havia estat amb la Leda, però no va gosar preguntar-l’hi—. Te la puc apujar jo, la cremallera, si vols —es va oferir el noi.

L’Avery es va tombar d’esquena, sense evitar la tremolor que li provocava aquell gest tan íntim. Va notar l’escalfor de les mans del noi en fregar-li lleument l’esquena.

—Estàs fantàstica —li va dir l’Atlas, quan ella es va girar altre cop de cara a ell, arrossegant la feixuga faldilla per terra—. Però encara hi falta una cosa.

—Què vols dir?

—Fa dies que et volia donar això.

L’Atlas es va treure de la butxaca una bosseta tancada amb un cordill. L’Avery la va agafar, contenint una mica la respiració. A dins hi havia un collaret format per unes pedres desconegudes que brillaven molt. Semblaven diamants negres, però al centre tenien com un reflex taronja en forma d’espiral; l’Avery va pensar que semblaven brases candents.

—Vidre volcànic del Kilimanjaro. Quan el vaig veure, vaig pensar en tu. —L’Atlas va col·locar el collaret al coll de la noia, apartant-li abans la rossa cabellera per sota. Actuava amb moviments precisos, sense haver de barallar-se amb la tanca, i l’Avery no va poder evitar preguntar-se si ho havia fet gaire, allò, amb altres noies. El cor se li va encongir una mica.

La noia es va tombar per mirar-se al mirall. L’Atlas encara era darrere d’ella, i la seva alta silueta contrastava amb la de l’Avery. Les mirades d’un i altre van coincidir al mirall just quan ell va deixar anar la tanca del collaret i va abaixar els braços. L’Avery hauria volgut que li agafés les espatlles nues, que li xiuxiuegés a cau d’orella, que li fes un petó a la base del coll, just on ell acabava de tenir les mans.

Ella se’n va separar de seguida, com si es volgués observar de més a prop el collaret.

Era molt bonic. Habitualment l’Avery ja desprenia llum, es veia radiant, però les pedres negres reflectien alguna cosa més: les ombres que li dansaven per la cara i la curvatura de les clavícules.

—Gràcies —va dir, i es va tombar—. Quan vas estar al Kilimanjaro?

—Uns dies a l’abril. Vaig anar des de Sud-àfrica fins a Tanzània. T’hauria encantat, Aves. La vista és millor que aquesta, fins i tot. —Va assenyalar les finestres que s’arrengleraven en dues de les parets, a través de les quals es veia una posta de sol ataronjada que irradiava una llum roent.

—Però, per què ho vas fer? Per què te’n vas anar així? —va xiuxiuejar l’Avery. S’havia promès que no pressionaria el noi amb aquell tema, però ja no es podia reprimir més; li dolia que no en parlessin, que fessin veure que a la seva família tan perfecta no hi havia hagut mai cap problema.

Ell va apartar la mirada.

—Per moltes raons —va contestar—. Però és que no en vull parlar.

—Atlas… —La noia li va agafar el braç, responent a una sensació de desesperació, com si ell se’n pogués anar surant si no el subjectava—. Promet-me que no ho tornaràs a fer. No pots fugir com si res, saps? Estava preocupada.

L’Atlas la va mirar. Durant un instant, a l’Avery li va semblar detectar en la mirada d’ell un senyal d’alerta, d’estar a l’aguait, però es va esvair abans que ella n’arribés a estar segura.

—T’ho prometo —va respondre ell—. Perdona’m per haver-te amoïnat. Per això t’anava trucant, perquè com a mínim tu sabessis que tot anava bé —va afegir.

—Ja ho sé. —«Però no tot va bé», va pensar. Ara a la Leda li agradava l’Atlas, i mentrestant ella, l’Avery, es veia atrapada en una situació impossible, ja que l’estimava més que mai. No s’hauria imaginat que acabaria dient allò, però gairebé trobava a faltar l’època en què ell era a l’altra punta del món. Com a mínim, aleshores, el noi havia estat només d’ella.

—Doncs et deixo perquè tornis al teu vestidor. Ja es veu que estàs molt enfeinada buidant-lo —va dir ell, en percebre un canvi subtil en l’estat d’ànim de la noia. I és que sempre els percebia.

—Espera —va cridar l’Avery. L’Atlas es va aturar a la porta—. Daixò… Gràcies. Pel collaret —va continuar, sense saber ben bé per què l’havia aturat, però volia ajornar el moment en què ell la deixés—. Per a mi és molt important que pensessis en mi.

—Sempre penso en tu, Aves. —L’Atlas va tancar la porta en sortir.

L’Avery va tocar-se el collaret i va notar la fredor del vidre. Tot d’una, el silenci de la seva habitació li va semblar aclaparador. Necessitava sortir d’allà.

—Trucada a l’Eris —va dir en veu alta, però l’Eris no va contestar.

L’Avery també li va enviar un missatge, mentre es treia el vestit de color taronja —que, evidentment, ara havia de conservar— i es posava uns texans blancs i una samarreta blau marí. Es va començar a treure el collaret, però s’ho va repensar i el va deixar caure sobre l’escot.

Per què no contestava, l’Eris? L’Avery sabia que els seus pares estaven fent reformes a casa, però allò tampoc explicava tantes absències últimament.

Potser podria anar al Nuage i fer una sorpresa a l’Eris. De fet, ara que hi pensava, va decidir que era molt bona idea. Podrien anar a sopar al restaurant que feien sashimi, o a la sauna; el que fos per no quedar-se sola al vestidor, pensant en l’Atlas.

Un quart d’hora després, l’Avery baixava a la planta 940 i entrava a l’espaiós vestíbul del Nuage, l’hotel de luxe més car —i més alt— de la Torre. Turistes i homes i dones de negocis seien en sofàs de pelfa, que eren increïblement suaus malgrat els polímers de carboni entreteixits en cada fil, que canviaven el color dels sofàs perquè fessin joc amb el color del cel. A través dels finestrals del Nuage, l’Avery va veure que el sol s’estava enfonsant per l’horitzó. Els sofàs van imitar-ne el color: el mateix blau cobalt intens, esquitxat de lluents pinzellades rogenques.

Ella i la Leda solien venir aquí a gravar vídeos de la posta de sol, quan tenien tretze anys i estaven en la fase en què volien ser models. Es posaven vestits blancs i es feien retratar als sofàs durant el quart d’hora en què canviaven de color, llavors editaven el vídeo perquè durés trenta segons i el penjaven als canals de continguts. Havia estat una bajanada, els havia fet vergonya, però s’ho havien passat genial.

L’Avery va deixar escapar un sospir i es va dirigir a la recepció, un bloc de granit blanc de la Toscana suspès enlaire per potents microplanadors.

—En què la puc ajudar? —va preguntar l’individu de darrere el taulell. Duia una camisa blanca i uns pantalons impecables, i a la targeteta que duia a la solapa hi deia «Pierre», cosa que significava que segurament era un noi de les plantes inferiors que es deia Peter.

—Busco l’Eris Dodd-Radson —va dir l’Avery—. Fa una setmana més o menys que ella i la seva família s’estan aquí.

—Ho sento, però no podem proporcionar el número d’habitació dels nostres hostes, per motius de confidencialitat.

—És clar. —L’Avery li va dedicar el seu somriure més enlluernador, el que es reservava per a ocasions com aquella, i va comprovar com el noi flaquejava—. Ja ho entenc. Però potser podries trucar a la seva habitació per fer-los arribar un missatge. És la meva millor amiga, i fa temps que no sé res d’ella. M’estic començant a preocupar.

En Pierre es va mossegar el llavi, i seguidament es va posar a moure la mà davant seu, examinant una holopantalla que només podia veure ell.

—No veig cap Eris Dodd-Radson als nostres arxius —va dir—. Segur que s’allotja aquí?

—S’està amb els seus pares, Caroline Dodd i Everett Radson.

—Tinc un Everett Radson…

—És aquest! —el va interrompre l’Avery—. Que li pot trucar?

En Pierre va fer una cara estranya, i es va mirar la noia per damunt l’espatlla.

—El senyor Radson s’ha registrat sol. Deu estar confosa pel que fa a la seva amiga. Potser s’allotja en un altre hotel.

L’Avery va rumiar uns segons.

—D’acord. Gràcies —va dir finalment, amagant la perplexitat, i se’n va anar.

Es va deixar caure en un dels sofàs —els pocs fils que encara eren d’un vermell ataronjat canviaven ràpidament a blau fosc—, i va demanar una llimonada a la pantalla tàctil que tenia al davant. Encara no se’n volia anar a casa. Necessitava un minut per pensar. La beguda va arribar gairebé a l’instant, i l’Avery en va prendre un bon glop, mentre es preguntava per què l’Eris l’hauria d’enganyar sobre les presumptes obres que feien a casa seva, i per què el seu pare s’allotjava sol al Nuage.

El senyor Radson ja s’havia divorciat dues vegades. S’estava divorciant altra vegada, ara de la mare de l’Eris? I si era així, on era l’Eris?

—Bevent sola? —En Cord es va acomodar al sofà de davant seu i es va reclinar damunt els coixins.

—És llimonada —va replicar l’Avery, en to cansat.

—Quina decepció. —El noi va somriure, deixant al descobert unes dents blanques i perfectes—. Abans eres més alegre, Fuller.

—Doncs tu gairebé eres suportable —va contestar l’Avery, malgrat que tots dos sabien que no ho deia de debò. Feia massa que coneixia en Cord per no perdonar-l’hi gairebé tot—. També busques l’Eris, tu? —va continuar ella, per si de cas ell li podia proporcionar alguna resposta.

—Que no ho sabies? L’Eris i jo ja no… S’ha acabat.

—Ah, doncs… no m’ho havia dit. —La preocupació de l’Avery es va intensificar; per què no li havia trucat, l’Eris? Sempre recorria a l’Avery després dels seus trencaments amorosos, i aleshores totes dues es reconfortaven, menjaven gelat i planejaven la propera conquesta de l’Eris. Alguna cosa greu devia passar.

—Com ha estat, això? —va preguntar a en Cord. Tampoc no és que la sorprengués gaire que haguessin tallat, ja que cap dels dos semblava especialment implicat en la relació; però tenia curiositat per sentir la resposta del noi. En Cord es va limitar a arronsar les espatlles, i no va contestar—. Passa res? —va insistir l’Avery, observant-lo. Li coneixia perfectament les expressions.

—No, simplement ens en vam cansar —va respondre. Tenia traça a mentir; l’Avery ho havia d’admetre. Es preguntava qui devia ser la noia nova—. Estic buscant en Brice —va continuar en Cord—. Que l’has vist?

—En Brice torna a ser per aquí? —A l’Avery no li feia gràcia, el germà gran d’en Cord. El culpava del posat de cretí que duia a sobre en Cord aquells dies.

—Qui sap? —va dir en to d’indiferència en Cord, però l’Avery va percebre que sí que l’amoïnava—. Va venir el cap de setmana passat, i encara té les coses a casa, però no hi ha fet acte de presència des d’ahir. He pensat que podria buscar-lo per alguns llocs abans de començar a consultar els seus càrrecs bancaris.

—Espero que el trobis —va dir l’Avery, amb sinceritat, tot i que a ella l’amoïnava molt més l’Eris—. Ei —va afegir, en adonar-se que tenia gana—, vols que comprem patates fregides de tòfona? Fa dies que tinc ganes de menjar-ne. —Ella i en Cord venien aquí de vegades a buscar patates fregides de tòfona amb l’Atlas, ben entrada la nit, després d’una festa. Era el millor menjar casolà de tota la Torre.

En Cord va negar amb el cap. Alguns dels fils del respatller del sofà encara eren d’un roig encès, de manera que semblava que el noi tingués un halo.

—A mi no em ve de gust. Vés-hi tu. —Va suavitzar una mica la mirada—. Se’t veu cansada, Avery.

—Apa, gràcies —va dir ella amb ironia, tot i que en part li estava agraïda, ja que com a mínim hi havia una persona que no li deia sempre que estava fantàstica.

—A disposar. —El noi va esclafir a riure i se’n va anar.

L’Avery es va quedar allà asseguda una estona més, va trucar a l’Eris una altra vegada —tot i que a hores d’ara ja no confiava a rebre cap resposta— i es va acabar la llimonada. El bar de l’hotel s’anava omplint de gent, d’homes i dones de negocis que parlaven en veu baixa i d’un grup de dones que brindaven amb copes de xampany. A l’Avery li va cridar l’atenció una parella que feia l’efecte que sortissin junts per primera vegada, ja que estaven una mica tensos però semblaven molt interessats l’un per l’altre. La noia es va inclinar endavant, com si volgués posar una mà damunt el braç del noi però no s’hi atrevís. Inexplicablement, tot plegat va entristir l’Avery, i se’n va anar cap a casa.

Al compartiment dels lliuraments de la cuina hi havia una bossa de paper marró. L’Avery va examinar la targeta on constava la persona que feia la comanda, per comprovar si l’Atlas havia demanat alguna cosa, però el paquet anava al seu nom. Estranyada, el va obrir, i aleshores va notar la flaire de l’oli tebi de tòfona. «En Cord», va pensar. Efectivament, la factura de dins anava al seu nom.

Va fer una mossegada a una de les patates, calenta, cruixent, banyada d’oli de tòfona, i va esbossar un somriure poc convençut. Quin desastre d’inici de penúltim curs d’institut, va pensar, ja que l’únic amic amb qui podia comptar en aquells moments era en Cord Anderton.

Eris

L’Eris va recórrer el passadís de l’institut, saludant amb el cap o ignorant la gent segons si li agradava o no com la miraven, i mantenint una expressió més neutra i impertorbable que mai. Però interiorment la cosa no anava igual.

Encara no se’n sabia avenir, que el dissabte se n’hagués anat a casa de la Mariel. Havia provat d’actuar com si no hagués passat res de res, però la Mariel no semblava captar-ho. Havia escrit a l’Eris dues vegades, per preguntar-li si havia arribat bé a casa, i després per esmentar una cançó que havien sentit aquella nit. L’Eris havia esborrat els missatges sense respondre’ls. Volia oblidar aquell error i girar full, i com més aviat se n’adonés la Mariel, millor.

Va entrar a la cafeteria i va fer cua com una autòmat. Al bar dels liquats, va demanar al robot que li fes un batut de gerds amb crema d’ametlla i va agafar un aperitiu de proteïnes per després. Últimament intentava treure el màxim profit dels àpats inclosos en la manutenció, ja que a casa gairebé sempre hi havia entrepans barats i sopa de fideus. L’Eris no sabia pas què farien quan se’ls acabessin els diners.

—Eris. —L’Avery se li va acostar quan es dirigien a la seva taula habitual—. Hem de parlar.

—Ui, ai —va fer de broma l’Eris—, que vols trencar amb mi? —Però el cor li bategava fort; percebia la serietat que desprenia la veu de l’Avery i intuïa que devia saber alguna cosa.

—Sortim d’aquí, per estar soles —va proposar l’Avery, i va dur l’Eris cap al pati interior de l’institut, que estava ombrejat. Semblava que fos exterior; gairebé era real, ja que hi havia nogueres plantades en terra de debò, i entre dos dels arbres fins i tot hi havien penjat una hamaca, tot i que no la feia servir mai ningú. Es van acomodar en un indret amb llum solar projectada, assegudes a l’estil sirena, amb les faldilles prisades de l’uniforme que els formaven una campana al voltant de la cintura.

L’Avery va treure un minúscul altaveu rosa de la bossa i el va posar en mode silenciador; usava la mateixa tecnologia que el con de pri-vacitat, ja que bloquejava totes les ones sonores en un radi de dos metres. Tot d’una, el món va quedar en silenci, com si haguessin ficat el cap sota l’aigua.

—Genial —va dir l’Avery, obrint la seva amanida de col verda i mango i col·locant-se-la a la falda—, ara podem parlar en privat. Eris, què passa?

—Què vols dir? —va preguntar l’Eris, en un to insegur.

—Ahir vaig anar al Nuage, a buscar-te. —L’Eris es volia morir. Hauria d’haver buscat una excusa més bona—. Em van dir que tu no t’hi allotjaves, però que el teu pare sí. Sol.

—Ja. Bé, el cas és que… eh…

L’Avery la mirava amb posat expectant. I l’Eris va sentir que ja no podia més. Es va desfer en llàgrimes.

L’Avery va estrènyer els braços al voltant de les espatlles de la seva amiga, i va deixar que plorés.

—Ei, no passa res —va xiuxiuejar—. Sigui el que sigui, se solucionarà.

L’Eris se’n va apartar i va fer que no amb el cap, amb llàgrimes que li regalimaven galtes avall.

—No, no s’arreglarà —va murmurar.

—Que s’estan separant, els teus pares? —va temptejar l’Avery.

—Pitjor, encara. —L’Eris va fer una alenada entretallada, i llavors ho va dir, va dir el que no suportava dir en veu alta—: Resulta que el meu pare no és el meu pare. —Ja estava fet. La veritat havia vist la llum.

De mica en mica, mentre dinaven i recuperaven una certa sensació de normalitat, l’Eris ho va explicar tot a l’Avery: com havia des-cobert la veritat amb el test d’ADN que s’havia hagut de fer arran de la documentació necessària per al seu fons fiduciari; que el seu pare s’havia quedat destrossat, incapaç gairebé de mirar-la, de tan traït com se sentia; com ella i la seva mare s’havien traslladat a la plan-ta 103, i que gairebé no tenien diners. I com havia perdut la seva antiga vida per sempre més.

L’Avery la va escoltar en silenci, i l’horror se li va reflectir al rostre quan va sentir esmentar la planta 103, tot i que es va afanyar a dissimular.

—Em sap molt de greu —va dir, quan l’Eris va haver acabat.

L’Eris no va contestar. Ja no li quedaven paraules.

L’Avery recargolava un bri d’herba amb el polze i l’índex, aparentment rumiant alguna cosa.

—I el teu pare biològic?

—El meu pare biològic? No hi tinc cap interès —va dir l’Eris, lacònica.

—Perdona —es va disculpar l’Avery, fent-se enrere de seguida—. No volia… Tant se val.

Es van quedar una estona en silenci. Finalment, a l’Eris la va vèncer la curiositat, en detriment de l’actitud defensiva.

—Creus que l’hauria de conèixer, o què?

—Ai, Eris. —L’Avery va respirar fondo—. Ho has de decidir tu, això. Jo només et puc dir que, si em trobés en la teva situació, el vol-dria conèixer. A més, potser està més interessat a veure’t ell que el teu pare…, que l’Everett.

—No crec que sigui gaire difícil —va contestar l’Eris, i incomprensiblement va esclafir a riure. Va ser una riallada estranya, irònica i amarga alhora, però l’Avery s’hi va afegir. Després, l’Eris es va sentir una mica millor, ja que se li havia afluixat una mica el nus que tenia al pit.

—Llavors —va dir l’Avery—, com et puc ajudar?

—No explicant-ho a ningú. No vull que… Ja ho saps. —«Que em compadeixin».

—És clar. Però, Eris, pots venir a dormir a casa quan vulguis, et puc deixar roba, el que sigui. Encara no m’ho puc creure, tot això —va dir, una mica sorpresa. L’Eris va assentir en silenci—. Una cosa —va afegir l’Avery—, i el teu aniversari què?

—Et refereixes al motiu pel qual estic en aquest embolic? La meva mare i jo no n’hem parlat, que diguem. Em sembla que aquest any no farem res.

—De cap manera.

Va sonar el timbre del final del dinar, i l’Avery es va aixecar i va allargar una mà a l’Eris per ajudar-la a posar-se dreta. Duia un ele-gant braçalet de diamants i un altre d’Hermès, i portava les ungles acabades de pintar. Per contra, a les ungles de l’Eris els havia saltat l’esmalt, i es veien resseques. Va arronsar els dits, serrant els punys, amb els braços a banda i banda del cos.

—Sisplau, deixa’m organitzar-te una festa —va dir l’Avery—. Al Bubble Lounge, dissabte a la nit?

—No t’ho puc deixar fer —va protestar l’Eris, en un to feble. Però el cor li havia fet un bot en sentir la paraula festa, i l’Avery l’hi va percebre als ulls.

—Va, vinga. Jo m’encarrego de tot —va insistir l’Avery—. A més, així em distrauré jo, també.

L’Eris no va acabar d’entendre a què es referia.

—D’acord —va accedir—, si en tens ganes. Gràcies.

—Tu també ho faries per mi. —Van sortir del pati i van començar a caminar pel passadís—. Anem a comprar els vestits, després? —va continuar l’Avery, aturant-se davant la porta de l’aula on li tocava classe a continuació—. Pago jo, és clar.

—Avery, tot això ja és massa; no puc… —va replicar l’Eris, però l’Avery la va interrompre.

—Eris, per a això estan els amics —va dir, convençuda, i va entrar a l’aula quan va sonar el timbre.

L’Eris va recórrer a poc a poc els passadissos buits; arribava tard a la classe de Càlcul, però li era igual. El pes que l’esclafava des de feia setmanes era més lleuger.

A la tarda, quan l’Eris va tornar a casa, va trobar la seva mare a la sala d’estar. Estava asseguda amb les cames encreuades damunt un mar de documents escanejats, portava uns pantalons curts de tecnotex i un jersei ample, i duia l’espessa cabellera rogenca recollida amb un immens clip blanc. Unes ulleres passades de moda se li mig aguantaven damunt el nas. Se la veia prima i cansada, i no semblava gaire més gran que la seva filla. L’Eris es va reprimir l’impuls d’anar a abraçar-la.

—Per què les portes? —no va poder evitar preguntar l’Eris, mentre esquivava una pila de papers per arribar a la cuina. Les ulleres es veien ridícules i antiquades. Que no li havien fet una intervenció als ulls amb làser, a la seva mare, molt de temps enrere?

—Les portava a la universitat. I ara potser m’ajudaran a concentrar-me en totes aquestes sol·licituds de feina —va contestar la Caroline, arronsant les espatlles amb un gest compungit.

Ah, era veritat; l’Eris no recordava mai que la seva mare havia fet un curs de carrera abans de deixar la universitat per traslladar-se a Nova York.

—Què vols per sopar? —va continuar la Caroline, en el to més alegre que va poder, tal com ho deia abans, quan havien de decidir entre un sushi caríssim i pizza de tòfona negra—. He pensat que potser…

—Qui és el meu pare biològic? —la va interrompre l’Eris. Ella mateixa es va sorprendre, gairebé, quan es va sentir formulant la pregunta, però tan bon punt ho va haver fet, se’n va alegrar; aquella qüestió la tenia guardada en un racó del pensament, i de mica en mica havia anat guanyat importància, sobretot des que l’Avery l’havia tret a la llum a l’hora de dinar.

—Ah —va exclamar la Caroline, desconcertada—, em pensava que no el volies conèixer. O sí?

—Potser. No ho sé.

La dona va observar la seva filla, com si no l’acabés d’entendre.

—Em posaré en contacte amb ell, doncs; l’hi explicaré tot. Faré tots els possibles —va prometre.

La noia va trigar uns segons a comprendre aquelles paraules.

—M’estàs dient que no sap ni que existeixo?

—És que és tot molt… complicat, ja t’ho pots imaginar.

—No, no m’ho imagino!

—Eris…

—Has mentit a tothom! Per això vull conèixer el meu pare biològic! Perquè com a mínim necessito un progenitor amb qui tenir una relació que funcioni, i és evident que amb tu no hi puc comptar!

La seva mare va fer un gest de dolor.

—Em sap greu. —Se la veia menuda i vençuda, però l’Eris ja es dirigia a la seva habitació.

No sabia del cert per què estava tan trista, per què l’havia afectat descobrir que el seu pare biològic ni tan sols sabia que ella existia. Però, afegit a tota la resta —la pèrdua del seu pare, la pèrdua d’en Cord, la pèrdua de tota la seva vida—, li semblava que era més del que podia entomar.

L’Eris se sentia com aquelles deixalles a què els nens de la seva planta clavaven puntades de peu per passar l’estona. Rebutjades, inútils, i sense pertànyer a ningú.

Watt

Mentre en Watt corria pel sender que travessava el bosc, se sentia el ressò de les passes damunt la gruixuda poliresina negra. A les auriantenes li sonava música electrònica a tot volum. Feia segles que no anava al parc de les Sequoies. Feia segles que no anava a córrer, de fet; si no és que es tenien en compte els partits de futbol improvisats als quals s’apuntava de tant en tant. Últimament li agradava més la boxa. Però havia anat a córrer gairebé cada dia des que havia conegut l’Avery a l’Arena la setmana anterior. Per posar-se en forma, es va dir, tot i que no era cap coincidència que seguís el mateix circuit que mencionava l’Avery als comentaris que penjava.

No feia per a en Watt anar tan lluny per una noia. Però tampoc no sabia què més podia fer. Li era impossible deixar de pensar en l’Avery; li havia enviat un parell de missatges, i tot i que ella sempre li responia, la conversa no passava de ser cordial. Ni tan sols la Nadia estava segura del que se li havia de dir, cosa que encara provocava més intriga en el noi. Havia llegit els fils de continguts de l’Avery tota la setmana, tasca que habitualment reservava a la Nadia, però en aquell cas ho volia fer ell mateix. L’Avery era brillant. A ell li encantava assabentar-se de tots els seus pensaments, descabdellar la manera com li funcionava la ment.

I al capdamunt, és clar, hi havia la seva bellesa, gairebé aclaparadora. A hores d’ara, en Watt havia reconstruït la història de l’Avery, i sabia que els seus pares l’havien dissenyat a mida a partir del seu patrimoni genètic combinat. Estava boig si es pensava que tenia cap possibilitat. Què podia esperar un noi de la Zona Baixa amb la noia més guapa sobre la faç de la Terra, una noia que literalment vivia al sostre del món? L’Avery sempre devia tenir desenes de nois demanant-li per sortir, tots ells més alts i rics que en Watt.

Però cap d’ells no tenia la Nadia.

Va accelerar quan els arbres de davant seu es van fer cada vegada més escassos, i la veta negra del sender vorejava un gran llac irreal.L’aigua no era de veritat, però les sequoies que l’envoltaven sí que ho eren; les arrels s’enfonsaven als nivells d’agroproducció i les capçades s’alçaven ben amunt. En Watt va inspirar fondo, gaudint de l’escalfor que notava als tous de les cames. Se sentia la flaire penetrant de les agulles, de les fulles netes i seques. No l’estranyava que a l’Avery li agradés aquell parc. En teoria, el parc de les Sequoies era públic, però per la seva localització —mig amagat a la planta 811, en una línia d’ascensor local—, la majoria dels que hi anaven eren altejats.

«Saps on és l’Atlas?», deia el missatge que va rebre a les lents de contacte.

«Aquesta és rara i obsessiva», va dir en Watt a la Nadia, que ja localitzava l’Atlas i enviava la informació a la Leda. Tampoc no és que el preocupés especialment, a en Watt. Era justament la dèria de la Leda el que li havia fet ingressar uns quants centenars de nanodòlars al seu compte d’estalvis per a la universitat i el que li havia permès comprar roba a la Zahra i l’Amir.

«No aconsegueixo diferenciar el comportament de la Leda amb el que fas tu ara».

«Com a mínim jo no controlo constantment l’Avery com ella controla l’Atlas», va pensar en Watt, empipat.

«Si vols, ja piratejaré perquè la controlis», va contestar la Nadia.

Tot d’una, en Watt es va sentir avergonyit. La Nadia tenia raó; hauria d’abandonar i tornar-se’n a casa.

I aleshores la va veure.

Corria pel circuit en direcció contrària, vestida amb una samarreta verd llima i pantalons de cursa amb estampat de camuflatge. Fins i tot corrent era elegant, amb els cabells deixats anar damunt d’una espatlla.

No va ser fins que l’Avery va arribar a un parell de metres de distància que va parpellejar en adonar-se que ell era allà.

—Ei —va dir, entre alenades, i va disminuir la marxa—. Watt, oi?

Ell es va sentir momentàniament consternat en adonar-se que la noia no havia estat pensant com ell en quan s’havien conegut a l’Arena. Era evident que els seus missatges tampoc no l’havien impressionada gaire. Potser era el que ja sospitava, que ella parlava amb un munt de nois alhora. I llavors, espolsant-se el dubte que amenaçava de neguitejar-lo, va decidir que li tocaria fer-se notar molt més, ser inoblidable.

—Avery. —En Watt se li va situar al costat—. No sabia que corries aquí. T’entrenes per a res en especial? —Una pregunta raonable; era un circuit molt llarg, aquell. En Watt recordava, per un dels fils de continguts, que la noia havia corregut una mitja marató els últims dos anys.

—Ara mateix, no. Vinc a córrer aquí perquè m’agrada molt. —Va fer un gest com per abastar els arbres d’un verd lluent, l’airefresc que feia aquella olor tan bona, com de bosc, la llum que dansava damunt l’aigua artificial. En aquella fondària del parc, les parets gairebé no es veien—. M’encanta que es puguin avançar quilòmetres sense veure ningú, saps què vull dir? —va preguntar, i llavors va ser com si s’adonés del que acabava de dir—. I això no va per a tu, és clar.

—Ja, si ja entenc el que vols dir —va assenyalar en Watt—. Costa de creure que siguem a l’interior ara mateix, oi?

L’Avery va somriure.

—I tu, t’entrenes per a alguna cosa?

—Ah, per al meu pròxim joc de Mags —va contestar en Watt, com si res—. I…

—Vols que fem una cursa?

—Què?

Però l’Avery ja havia arrencat a córrer sender avall. Després d’un instant de dubte, en Watt va començar a córrer darrere d’ella, agraït de sobte d’haver jugat tants partits de futbol. L’Avery era molt ràpida. El noi es va plantejar si potser, en l’ADN dels seus pares, hi havien trobat un gen que accelerava els músculs.

Finalment, la noia va alentir la velocitat i es va aturar al sender que duia a l’ascensor, on hi havia una font petita construïda en forma de soca d’arbre.

—Gràcies per la cursa. —La noia tenia un somriure d’orella a orella, i s’esquitxava aigua a la cara. Unes gotetes li van regalimar pel coll fins a la part del davant de la samarreta—. Ara feia temps que no corria així.

—Jo tampoc —va contestar en Watt, dient una veritat com una casa.

A ella se li van dilatar els ulls; observava alguna cosa a les lents de contacte, segurament un missatge nou. «Ara o mai», el va pressionar la Nadia.

—Ei, Avery? —va començar el noi, i de seguida es va maleir per haver pronunciat la frase amb una entonació ascendent de pregunta—. Vols fer alguna cosa aquest cap de setmana?

—Ai, ostres. Aquest cap de setmana organitzo una superfesta per a l’aniversari de la meva amiga Eris —va contestar ella, arronsant la cama enrere per fer estiraments. Durant un instant, en Watt va pensar que la noia se l’estava traient de sobre. Però aleshores…—. Que vols venir?

En Watt va fer mans i mànigues per amagar l’esverament.

—Sí, i tant. Sí, m’encantaria.

—Genial. És al Bubble Lounge, dissabte al vespre. —L’Avery es va inclinar per prendre un últim glop d’aigua de la font i tot seguit es va girar per enfilar cap a l’altra direcció—. Fins aviat, doncs.

—I tant —va dir en Watt, observant com la noia desapareixia entre els arbres.

Rylin

La Rylin era rere el taulell a la seva parada de menjar del monocarril, sense saber que, uns quants quilòmetres per damunt seu, tots els nois i noies altejats estaven immersos en una mena de frenesí per la festa dels divuit anys de l’Eris Dodd-Radson que aquell vespre organitzava l’Avery Fuller. Però encara que la Rylin ho hagués sabut, aquells noms tampoc no haurien tingut cap significat per a ella.

L’únic que tenia al cap era que, per ser un dissabte al matí, era massa d’hora per estar llevada.

Però no tenia cap altre remei que treballar en aquella feina que ara li semblava encara pitjor que abans. Suposant que fos possible.

La Rylin havia treballat tota la setmana a casa d’en Cord. No li havia pres més Amides, després de salvar-se’n pels pèls amb aquell petó…, en el qual havia de deixar de pensar fos com fos. Cada matí, doncs, havia trucat a la parada del monocarril per dir que estava malalta i havia anat a la Zona Alta de la Torre, a casa dels Anderton.

A la Chrissa i en Hiral els deia que era pels diners, ja que amb aquell sou havia aconseguit pagar els últims mesos de lloguer del pis i evitar que les desnonessin. En Hiral li va dir que encara no havia pogut vendre les Amides. En el fons, no la preocupava. Desitjava no haver-les agafat, en part.

Però, si volia ser sincera, els diners no eren l’únic motiu per continuar amb aquella feina. En Cord n’era un, també. Alguna cosa ha-via canviat entre ells, una cosa que no s’expressava amb paraules, que era torbadora, i que a la Rylin li despertava curiositat. Ell tornava a casa més d’hora a la tarda i sempre xerrava amb la noia quan ella ja marxava, preguntant-li per la família, per la feina al monocarril, per què havia deixat l’institut… En Cord va comprar més Amiguets de Gominola i els va deixar al marbre de la cuina. Una vegada ella el va enxampar fent una becaina al sofà de la sala d’estar, amb un somriure nostàlgic dibuixat a la cara, el mateix somriure que li havia vist quan se’l va trobar mirant els holovídeos familiars. Només quan en Brice rondava per la casa, en Cord semblava un altre, com si davant del seu germà volgués aparentar que era més dur. «Vejam quan se’n va d’una vegada», va arribar a pensar la Rylin; però en el fons tant era, perquè un cop se n’anés en Brice, ella també marxaria.

El dia anterior, però, li havia trucat en Buza, el seu cap a la parada del monocarril, negant-se a deixar-la faltar més digués el que digués el medilector. «O vas a l’hospital o véns a treballar», li havia etzibat l’home, i seguidament havia penjat. La Rylin havia enviat un missatge a en Cord per dir-li que plegava, i, curiosament, s’havia sentit decebuda.

I ara havia tornat a la seva realitat pudent i depriment. Millor que fos així, es deia. Millor marxar en aquell moment, mentre encara conservés la seva autèntica feina, que no pas que la despatxessin quan en Brice se n’anés i ella no tingués enlloc on anar.

—Myers! Estàs viva! —va dir en Buza, quan va passar davant la noia.

La Rylin va serrar les dents, i va callar. Entrava un monocarril a l’estació. Es va permetre mirar uns moments per la finestra, que li quedava ben amunt, a la paret contrària, i seguidament es va dreçar i es va preparar per a l’habitual tràfec dels dissabtes al matí.

No suportava els caps de setmana, quan els clients eren gairebé tots turistes. Com a mínim, els passatgers habituals del monocarril,els dels dies de cada dia, sabien què volien, demanaven de pressa, la cua avançava i de tant en tant encara rebia alguna propina, ja que la coneixien i la tornarien a veure. Els turistes dubtaven tota l’estona amb la comanda, feien un milió de preguntes i no deixaven mai propines. Efectivament, el primer grup que va sortir de l’atapeït tren i se li va acostar era una família que portaven tots dessuadores amb el logo «I ♥ NYC» i la silueta de la Torre. Els dos nens es van barallar per l’últim muffin de plàtan i fruita seca que la seva mare havia accedit a comprar, mentre la dona molestava la Rylin donant-li instruccions detalladíssimes de la quantitat exacta d’escuma que volia al cafetxino.

La resta de clients van ser igual de pesats. De vegades la Rylin es preguntava si la gent oblidava que era humana, i no un robot. Una vegada en Cord li havia preguntat com era que encara existia aquella feina, com era que no tenien robots a totes les estacions de monocarril, com passava a les parades de l’ascensor de les plantes superiors. «Perquè jo sóc més barata que un robot», li havia contestat ella, cosa que era veritat.

Va atansar una bossa de bocins de poma cuita a un home gran i es va tombar cap al següent client, per preguntar-li què volia. Però quan va veure qui tenia al davant, es va quedar sense paraules.

—Ho reconec, no havia estat mai aquí —va dir en Cord, que estava palplantat davant el taulell com si fos la cosa més normal del món—. Què em recomanes?

—Ja saps que aquí només hi ha porqueries —li va engaltar la Rylin, sense ser gaire conscient del que deia. No s’explicava com en Cord havia sabut arribar a una parada del monocarril, i menys encara que recordés en quina treballava ella.

—Sí, això m’han dit. —A en Cord se li van il·luminar els ulls, tot juganer—. Però vull parlar amb la noia que treballa aquí, i si això significa que he de comprar porqueria, doncs endavant.

—Myers! —va cridar en Buza des de l’habitacioneta del darrere, obrint una bossa de patates fregides amb gust de cansalada—. Para de lligar!

La Rylin es va mossegar la llengua per no contestar. Es va tombar cap a en Cord.

—Es veu que no podem parar. Què et poso, doncs? —va preguntar, tensa, sense saber encara per què era allà, ell.

—El que trigui més temps —va contestar en Cord, mirant en Buza, que feia mala cara.

La Rylin va començar a fer un batut d’avellana amb gel, abocant ingredients a la batedora i engegant la màquina a la velocitat més sorollosa.

—I aquí és on es produeix la màgia —va dir en Cord per sota el soroll de la batedora, inclinat enrere.

—Cord, per què has vingut? —va preguntar ella, sense embuts.

—Et pots creure que trobo a faltar la teva manera de netejar?

—I què ha passat amb el teu antic servei de neteja?

—No són tan divertits com tu.

—Cord…

—Vols fer campana? —va preguntar el noi.

—Em pensava que en Brice se n’anava. —Va agafar el vas extraïble de la batedora i va abocar la beguda cremosa en un got blanc d’elastiescuma, estampat amb una odiosa cara somrient groga.

—No ho deia perquè vinguessis a casa a netejar —va aclarir el noi—. Estic a punt d’emprendre un viatge i vull que m’hi acompanyis.

—No ho sé. —La cua que hi havia darrere en Cord començava a queixar-se insistentment—. Quinze nanodòlars —va dir la Rylin, i li va atansar el batut d’avellana.

—Si véns, prometo que em prendré aquest beuratge horripilant que m’estàs obligant a comprar —va dir en Cord, dirigint la mirada a l’escàner de retina i assentint amb el cap per confirmar el pagament.

—Myers! —va bramar en Buza—. Afanya’t!

Allò va ser la gota que va fer vessar el got. Amb la sang que li bullia, la Rylin es va girar de cop i es va aturar al llindar de l’habitacioneta, amb les mans a la cintura.

—Saps què? —va dir—. No em trobo bé. Em sembla que he vingut a treballar massa aviat. Segurament perquè el meu cap m’ha pres-sionat, i m’ha dit que si no tornava em despatxaria —va contestar, empipada.

L’home va alçar la mirada, amb el llavi superior empastifat de pols de cansalada i xili.

—Si te’n vas ara, estàs despatxada —la va amenaçar.

Amb un gest ben ostentós, la Rylin es va treure la targeteta amb el nom que duia al pit.

—Doncs adéu-siau —va dir, i va llançar la targeteta a terra—. Marxem d’aquí —va dir a en Cord, mentre sortia de pressa per la porta d’empleats, rient només de pensar en com s’ho faria en Buza per atendre tot sol aquella multitud de clients empipats.

«Ostres, quin descans». Fantasiejava amb la idea de marxar de la feina des del primer dia que havia començat a treballar-hi. Sabia que l’endemà es posaria les mans al cap, quan es veiés obligada a buscar feina, però en aquells moments sentia alleujament.

—Tot avall, com si fos una medecina —va dir en Cord, i va prendre un glop d’aquella pasterada dolça i glaçada. Es va ennuegar, però va aconseguir empassar-se el glop. La Rylin no va poder evitar una riallada histèrica.

—On anem? —va preguntar, entrant al monocarril amb en Cord per tornar a la Torre.

—He pensat que podíem anar a sopar —va contestar ell—. Que tens gana?

La Rylin se’l va mirar, amb cara d’estranyada, però per una vegada en la vida el noi semblava parlar seriosament.

—Si només són les deu del matí —va assenyalar.

El noi va somriure.

—No pas on anem.

La Rylin no va acabar de lligar caps fins que van baixar a Grand Central, l’estació de transbordament principal, que ocupava sis plan-tes d’una bona part de la zona est de la Torre. Va seguir en Cord escales avall, pels emblemàtics graons de marbre que s’havien extret de la Grand Central original, i després més enllà de les línies de monocarril i d’ascensor, en direcció a la zona més allunyada de l’estació.

—Espera —va dir la noia, a poc a poc, quan ho va entendre tot—, no vols… Jo no…

—Massa tard; els passatgers ja estan pujant al nostre tren —va replicar en Cord, empenyent-la per l’andana de l’Hipercircuit, en direcció a un vagó corbat, en forma de bala, que mostrava un rètol il·luminat que deia «París, Gare d’Ouest».

La Rylin seguia el noi, massa aclaparada per protestar. A l’interior del vagó hi havia quatre parells de seients, consistents en butaques totalment inclinables d’un intens color morat, cadascuna amb parets silenciadores particulars.

—1A i 1B, aquests som nosaltres —va dir en Cord, quan va trobar la fila que els pertocava.

La Rylin es va plantar al mig del passadís.

—Cord, no ho puc acceptar, això. És massa. —No tenia clar quant devia costar un bitllet de l’Hipercircuit de primera classe, però més s’estimava no saber-ho.

—Com vulguis. —En Cord es va deixar caure al seient de la finestra—. Si no vols venir, no vinguis. Jo vaig a París igualment. Però decideix-te aviat —va afegir el noi, mentre se sentia el compte enrere pels altaveus—, perquè d’aquí a noranta segons aquest tren serà al fons de l’Atlàntic, en direcció a Europa a mil dos-cents quilòmetres per hora.

La Rylin es va tombar cap al vestíbul, disposada a saltar a l’andana i oblidar-se d’aquell dia tan estrambòtic; potser encara es presentaria davant en Buza i li suplicaria que la deixés tornar a la feina. Però alguna cosa la va aturar. Amb els ulls clavats a la pantalla, observava com el compte enrere baixava a menys d’un minut. Aleshores va tornar a la primera fila, amb la decisió presa.

—Canvia’m el lloc.

—Que sàpigues que no es veuen vistes per la finestra, només els laterals del túnel —li va dir en Cord, alhora que es descordava el cinturó de seguretat magnètic i es traslladava al seient del passadís.

—Tant me fa el túnel. Jo el que vull és veure París des del primer segon que pugui —va contestar la Rylin, i es va acomodar al seient quan el tren començava a accelerar.

El trajecte de tres hores va passar més de pressa del que s’hauria imaginat la Rylin. En Cord va demanar per a tots dos croissants i café au lait, i ella va mirar un vídeo antic en 2D en francès que no va entendre del tot. Tractava d’un home francès que tenia un nas molt gros i que estava enamorat d’una dona morena.

—Si no vols, no cal que ho vegis en francès —va xiuxiuejar en Cord, però ella el va fer callar amb un gest amb la mà. Li agra-dava com sonava el francès, melós i suau. Sonava com el gust de la mel.

Quan van pujar fins a la superfície altra vegada i van començar a travessar rabent el paisatge francès, la Rylin va enganxar la cara al vidre, pendent del més petit detall. Però li semblava que allò no era real. «Tant de bo la mama ho hagués pogut veure, tot això», pensava. «Ella tampoc no s’ho hauria cregut».

—On anem? —va preguntar en Cord, quan finalment van baixar del tren i van passar pel bioescàner dels estrangers, que creuava les dades de les seves retines amb les del passaport digital abans de deixar-los entrar. La llum de la tarda dibuixava precioses clapes daurades en aquells carrers que semblaven tan antics.

—A la Torre Eiffel —va respondre la Rylin de seguida, tocant-se el collaret.

—De Torre a Torre. És clar —va dir de broma en Cord, però havia percebut el gest de la noia.

No s’havien aixecat mai els carrers de París per cobrir-los amb les peces magnètiques que es necessitaven perquè planessin els aero-transportadors, o sigui que van pujar a un autotaxi i van recórrer els curiosos carrers de llambordes cap a la Torre Eiffel.

Hi van arribar just a temps per pujar-hi per les escales. Cap al final, la Rylin va fer una corredissa, com una criatura, desalenada quan va arribar a la plataforma del capdamunt. Vesprejava als carrers de París, que veien sota seu, i tot semblava com de somni.

—És com t’ho imaginaves? —va preguntar en Cord, situant-se darrere d’ella.

La Rylin va pensar en els auriculars de realitat virtual de la biblioteca de l’institut, de les tardes que havia estat fent cua per aconse-guir-ne uns, només per tornar a veure la simulació de la Torre Eiffel. L’havia visionat tantes vegades que ja es coneixia la torre de memòria. Es va agafar fort a la barana, desgastada per segles de mans que l’havien tocat, i va inspirar fondo, respirant per la boca per sentir el gust de la fresca de París.

—És molt millor. És senzillament… preciós —va xiuxiuejar, contemplant com els últims rajos de sol banyaven la cúpula blanca del Sacré-Coeur. Els carrers que veien sota seu eren un formiguer d’homes i dones i d’autocotxes elèctrics que tocaven el clàxon, un tràfec alegre i desorganitzat, res a veure amb l’estricta eficiència dels carrers de la Torre.

—Sí que ho és —va corroborar en Cord, però el noi l’observava a ella.

Van passejar per l’estructura de ferro forjat fins a l’hora de tancament, les sis de la tarda, i llavors van caminar pel costat del riu en direcció al Quartier Saint-Germain-des-Prés. Van passar per desenes de minúscules fleques que desprenien una flaire dolcenca, i la Rylin es volia aturar a totes, insistint de comprar éclairs per a la Chrissa.

—Conec una fleca millor —deia tota l’estona en Cord, mentre la guiava pel laberint de carrerons de llambordes.

Finalment van arribar a una cantonada, davant d’una porta blava sense rètol. La Rylin va deixar escapar una exclamació ofegada quan la van travessar. Era un espai reduït, decorat amb extraordinaris miralls antics i amb les parets empaperades amb motius daurats.

—Bonsoir, monsieur, mademoiselle. —El maître, amb guants blancs, va fer un gest d’assentiment amb el cap—. Benvinguts al Café Paris.

La Rylin va mirar en Cord, amb posat encuriosit.

—Com ho sabies?

—M’ho vas dir, te’n recordes?

Van seguir el maître fins al menjador, il·luminat amb centenars d’espelmes col·locades en canelobres daurats que levitaven gràcies a uns microplanadors invisibles. Aquella lluïssor penombrosa es projectava en plats daurats, copes de xampany de cristall i les joies centellejants en canells i escots de les comensals. En un racó, un violí tallat amb tot de filigranes sonava sol. La Rylin sabia que el moviment era només per crear naturalitat, i que la música sorgia d’uns altaveus minúsculs d’alta freqüència distribuïts per la sala, però igualment semblava que tocava per art de màgia.

Potser tot plegat era massa màgic, va pensar, quan la part racional del seu cervell es va deixar sentir. Es va adonar, considerant-se de sobte molt ximpleta, que era tard i que es trobava a l’altra punta del món amb un noi que no coneixia del tot. Va començar a sumar tot el que ell s’havia gastat aquell dia, i es va amoïnar una mica. Què esperava d’ella, a canvi?

—Cord, per què ho fas, això?

—Perquè vull. Perquè puc.

Va fer un senyal perquè portessin una ampolla de xampany i n’hi va començar a servir a ella una copa, però la Rylin no es va voler apar-tar del tema. Recordava quan havia conegut en Brice, que havia dit que en Cord millorava de gust, que ella era «millor que l’última».

—Si et penses que me n’aniré al llit amb tu per tot això, estàs molt equivocat. —La noia va agafar el tovalló, els fils intel·ligents del qual havien canviat de color per imitar el mateix to espígol dels texans que duia. Es va aixecar de taula.

—Ostres, Rylin, espero que no ho pensis, això —va dir en Cord, i ella va tornar a asseure’s, més calmada. El noi va esbossar un som-riure—. Et prometo que, si alguna vegada dorms amb mi, no serà per «tot això». —Va repetir les paraules de la noia, allargant totes dues mans per referir-se al restaurant, a París, a tot—. Sinó perquè no ho pots evitar. Pel meu irresistible atractiu i la meva increïble intel·ligència.

—Exacte —va dir la Rylin, molt seriosa—. Això mateix, aquesta intel·ligència no para de sorprendre’m.

—Si em passo, et prego que em clavis una bufetada. —La Rylin va esclafir a riure—. Si et faig una pregunta, em contestaràs la veri-tat? —va dir ell, en un to de veu tan irreverent com sempre, però ella hi va notar una intencionalitat real.

—Només si tu em contestes la meva, també.

—Em sembla prou just. —En Cord es va inclinar endavant, damunt els colzes. S’havia arromangat les mànigues de la camisa, com si desafiés la solemnitat de l’ambient, i se li veien els pèls foscos de l’avantbraç—. Què és el que vols per sobre de tot?

—Ser feliç —va contestar la Rylin, sense pensar.

—Això és una evasiva. És clar que vols ser feliç. Tothom vol ser feliç. —En Cord va fer un gest desmenjat—. Potser una pregunta més encertada seria: què et fa feliç?

La Rylin va fer giravoltar el xampany de la copa, per guanyar temps. Tot d’una, ja no sabia ni què la feia feliç.

—En què somies? —ho va tornar a provar en Cord, en veure-la dubtar.

—Molt fàcil. En la meva mare.

—Que torna a ser viva?

—Sí.

En Cord va assentir amb el cap.

—Jo tinc el mateix somni —va dir, en veu baixa, més seriós del que l’havia vist ella mai.

—Ara em toca a mi. —La Rylin volia desviar-se d’aquella conversa. Eren a París, al capdavall—. On vas quan fas campana a l’institut? —va preguntar, amb interès.

—Què… Com ho saps, que falto a classe? —va preguntar en Cord, un pèl molest.

—M’hi fixo. Au, va, ara em toca a mi fer preguntes, te’n recordes?

En Cord va brandar el cap, rient una mica per sota el nas.

—Ho sento, però aquesta no te la puc contestar. Pregunta una altra cosa.

La Rylin encara sentia curiositat, però ho va deixar estar.

—Què hauries fet si jo no hagués vingut avui?

—És que segur que venies. Per què hem de fer suposicions?

—Però, i si no hagués vingut? —va insistir ella.

—Hauria provat de tornar els bitllets, segurament. O potser hauria vingut sol, vés a saber. Algú havia de comprar els éclairs per a la Chrissa.

—No ets tan cretí com vols fer creure —va assenyalar la Rylin.

—I tu no ets tan dura com vols fer creure. A més —va dir en Cord, insinuant un somriure burleta—, la meva presumpta cretinesa t’ha portat fins aquí, oi?

—París, és el que m’ha portat aquí —va precisar la Rylin, i en Cord va riure.

—Bé, doncs així per París. —El noi va alçar la copa.

—Per París —va repetir la Rylin, fluixet. Va brindar amb ell, a la llum titil·lant de les espelmes, preguntant-se què caram estava fent. Però no va poder retreure’s res de res.

Dues hores després, tips pel puré de patates amb pebre i per un bistec increïble d’un animal de veritat —no pas criat en laboratoris, sinó un bistec autèntic d’una vedella de veritat, que havia viscut, havia menjat herba i s’havia mort—, la Rylin i en Cord tornaven a l’estació de tren. A partir d’un determinat moment s’havien agafat les mans, amb els dits entrellaçats, i en Cord acariciava amb el polze la part interna del canell de la noia. A ella li provocava esgarrifances a tot el cos; sabia que se n’havia d’apartar, però no ho va fer.

—Eh! És el pont dels cadenats! —va exclamar ella, quan va veure el Pont des Arts, que feia anys que havien restaurat amb els mateixos compòsits de carboni ultraforts que s’havien utilitzat a la Torre.

La llum de la lluna tenyia de plata els cadenats penjats al pont, on tants enamorats havien encadenat els seus cors i n’havien llançat la clau al riu. El cel s’estenia infinit, lliure d’edificis alts. El riu llepava la riba sota seu.

La Rylin es va aturar al mig del pont i va girar en cercle, lentament, amb els braços estirats. Esperava, tot i que una mica tard, no haver-se passat de romàntica portant en Cord fins allà. Però s’havia passat. Es tractava del pont dels enamorats.

Efectivament, en Cord s’hi va acostar per agafar-la per les espatlles. La Rylin va deixar caure els braços als costats mentre es tombava a poc a poc per situar-se de cara a ell. «Ho pots aturar, això», es va recordar, però no ho va fer, no podia, o potser no volia, simplement. Li feia l’efecte d’estar en una mena d’èxtasi, en què el temps s’havia aturat i el món sencer s’aguantava la respiració.

Va notar el foc roent dels llavis d’en Cord damunt els seus. Sense pensar-s’ho dues vegades, es va posar de puntetes per tornar-li el petó, aferrant-se-li fort a les espatlles com si fos l’única cosa sòlida en un món de vertigen. Sabia que no obrava bé, però li feia la sensació que en Hiral era molt lluny, com algú a qui hagués imaginat en una altra vida.

La Rylin no hauria sabut dir quanta estona s’hi van estar, allà, entrellaçats al pont dels enamorats de París. Finalment, en Cord se’n va apartar. Anava despentinat i somreia, i encara no li havia deixat anar la mà.

—I ara —va dir—, anem a buscar els éclairs per a la Chrissa, abans que perdem l’últim tren de tornada.

Es va sentir l’esquitx d’alguna cosa que queia a l’aigua, quan una altra parella d’enamorats va llançar una clau des del pont, dins la fosca de la nit.

Watt

L’interior del Bubble Lounge estava a les fosques. En Watt hi va entrar a poc a poc, fent esforços per mirar-ho tot sense que es notés que no hi havia estat mai abans. Era un espai immens de parets marronoses, i hi havia una barra de bar de color negre lacat atesa per cambrers pàl·lids i prims. La llum ultraviolada del sostre feia ressaltar punts de color fosforescent: els tovallons, la purpurina que moltes noies portaven als braços i la cara, i fins i tot les ungles, que també duien pintades de colors fosforescents. Però més sorprenents encara eren les desenes de bombolles lluents de neó, de la mida d’un plat, que flotaven per l’estança a l’altura dels ulls. Per això aquell lloc es deia Bubble Lounge, va pensar en Watt, per les bombolles. Havia pensat que es tractava d’un bar on només servien xampany, cosa que provava que no coneixia gens les plantes superiors.

—Palla? —va xiuxiuejar una cambrera, atansant-li una plata amb palles blanques de mig metre, més o menys.

En Watt va passejar la mirada pel voltant i va veure que tots els convidats en tenien una. La gent feia servir les palles per beure el que hi havia a les diferents bombolles, que aparentment eren com uns bols de combinats compartits.

—Ah, gràcies —va murmurar, agafant una palla i aguantant-la a un costat. «Que no has investigat aquest lloc, Nadia?».

«No m’he adonat que et fes falta ajuda per esbrinar com es pren l’alcohol, tenint en compte que ja n’has pres moltes vegades».

En Watt no li va fer cas. Es va aventurar més entre la multitud, a l’aguait per si albirava l’alta figura rossa de l’Avery. Però, abans de veure-la, va trobar una altra cara coneguda.

—Atlas —va dir, amb un somriure, acostant-se al germà de l’Avery, que era al costat d’una bombolla de color ambre—. Quant de temps. —«No saps prou l’espai mental que m’has ocupat últimament, gràcies a la boja de la teva ex, o el que sigui».

L’Atlas va fer cara d’estranyat, en un gest evident que no situava en Watt, mentre aquest li allargava la mà.

—Watt Bakradi. Ens vam conèixer l’any passat, a la festa del vaixell d’en Carter Hafner —va mentir.

—Watt, és clar. Perdona. —L’Atlas li va fer una encaixada cordial—. Aquell dia el tinc una mica borrós, si vols que et digui la veritat —va afegir, en to de penediment.

—No cal que ho diguis —va voler empatitzar en Watt—. Com es deia aquell bar on vam acabar, on en Carter va caure a la piscina dels peixos?

—La Marisqueria de l’Ed! —va exclamar l’Atlas, amb una riallada—. Ja me n’havia oblidat! Quin dia. —Va alçar la palla i va pren-dre un glop de la bombolla de color ambre—. Aquesta és de whisky i gínger, per cert —va explicar—. Segurament la més bona de totes. Vaig suplicar a l’Avery que en demanés; les bombolles blaves són d’atòmic i soda, i les roses, de xampany.

—El meu pare sempre em deia que no prengués alcohol amb palla, perquè és impossible ser viril mentre beus amb aquesta cosa.—Era veritat, de fet. Va riure per sota el nas en pensar en el que diria en Rashid Bakradi si pogués veure en Watt en aquells moments, bevent whisky d’una bombolla flotant amb un multimilionari—. Però tant hi fa. Allà on vas, fes com veuràs, oi? —Va beure un glop ben llarg.

—Estic d’acord amb el teu pare. Fem el ridícul —va assegurar l’Atlas, amb una riallada—. Però a les noies els encanta aquest lloc, o sigui que ens toca venir.

En Watt va assentir amb el cap.

—Escolta —va dir, quan l’Atlas va prendre un altre glop—, he sentit que has estat fora aquest any. De viatge, oi?

Es va adonar que l’Atlas es posava una mica tens, i l’espontaneïtat entre tots dos es va eclipsar.

—Em feia falta una mica de temps lliure —va ser l’únic que va dir—. Ja havia aprovat totes les assignatures de l’institut, o sigui que em podia graduar.

—On vas anar? A algun lloc que em recomanis? —va provar en Watt.

—A una pila de llocs. A Europa, Àsia… Pertot arreu, de fet. —L’Atlas no va revelar res més.

«Ho sento, Leda. Ho he intentat», va pensar en Watt, murmurant un adéu i endinsant-se més a la festa. L’Atlas era tan avorrit i tancat com ja sospitava en Watt a partir de tota la pirateria que li havia fet.

Primer va veure l’Eris, l’altra amiga de l’Avery i la Leda, al mig d’un grupet de persones, amb un vestit de cuir negre que li cenyia les corbes. La va reconèixer per totes les imatges que havia vist d’ella i l’Avery juntes. La llarga cabellera li queia sumptuosament damunt les espatlles nues, i els ulls, molt maquillats amb un perfilador, li espurnejaven d’un to daurat, com els d’un gat. Era guapíssima, i tant, d’una manera atrevida, gairebé agressiva. Qualsevol altra nit hauria provat de parlar-hi. Però aleshores l’Avery es va tombar i el va veure, i va ser com si la resta de la sala s’esborrés.

—Watt. —Va dibuixar un d’aquells somriures enlluernadors, perfectes—. M’alegra molt que hagis pogut venir.

—Has organitzat una festa fantàstica.

—És el lloc preferit de l’Eris —va dir l’Avery, per justificar-se.

—I a tu no t’agradaria celebrar el teu aniversari aquí?

—Jo sempre intento fer les coses una mica menys… —L’Avery no va acabar la frase i va desviar la mirada.

—Amb menys begudes flotants que brillen en la foscor? Amb menys mascotes torturades?

En Watt va fer un gest cap a les sabates de la Monica Salih, que tenien meduses fosforescents vives nedant a cada taló. A l’Avery li va sortir un ruflet pel nas en sentir-ho, i va fer que no amb el cap.

—Només… menys —va dir—. M’agrada que als aniversaris només hi hagi uns quants amics, menjar del bo, potser sortir de la ciutat. I no consultar les lents de contacte ni una sola vegada en tot el dia.

—De debò? —Tot i que a en Watt no l’hauria d’haver estranyat, tenint en compte el que la noia havia dit al parc de les Sequoies l’altre dia—. On aniries?

—A algun lloc verd.

—Que no tens jardí, a casa teva? —Va fer una ganyota tan bon punt ho va haver dit; representava que no ho havia de saber—. M’he imaginat que en devies tenir —va mirar de salvar la situació, tot i que l’Avery no s’havia adonat de la relliscada.

—Sí, però és difícil fer créixer algunes coses a dalt de tot. Moltes plantes necessiten enfonsar les arrels molt més profundament. —Va deixar escapar un sospir, amb certa nostàlgia—. Pel meu aniversari, aquest estiu he estat a Florència —va continuar, tot i que evidentment en Watt ja sabia que el seu aniversari era el 7 de juliol—. Amb uns amics vam llogar unes barques i vam anar al llac, i no vam fer absolutament res en tot el dia. M’encanta, això de no fer res. Aquí em fa la sensació que sempre intentem fer massa coses.

—Devia ser un aniversari genial —va dir en Watt, mirant-se-la amb posat encuriosit.

Com més parlava amb l’Avery, més complicada li semblava la noia. Tots dos tenien disset anys, però de vegades feia la sensació que ella era molt més gran, com si ja hagués estat a tot arreu i ho hagués vist tot, i n’estigués cansada. Llavors va fer gestos amb la mà per damunt d’una bombolla rosa, rient amb alegria, i de cop va tornar a semblar jove i infantil.

—Has estat mai a…? —va començar a preguntar l’Avery, i en Watt va saber, abans fins i tot que l’hi digués la Nadia, que la noia li anava a preguntar si havia estat mai a Florència.

—Explica’m més coses del que hi vas fer —li va demanar ell, esquivant la qüestió amb habilitat.

L’Avery va prendre una mica de xampany i es va llançar a explicar-li tot de coses; li va parlar de les seves classes, de la curiosa pensió on es va allotjar, del llarg trajecte que havia de recórrer per anar a classe cada dia, durant el qual passava per davant una ridícula botiga de bagels decorada com si fos a Nova York i que sempre la feia riure. A en Watt li encantava sentir parlar l’Avery. Ostres, segurament se la quedaria escoltant encara que llegís el diccionari en veu alta.

La conversa fluïa fàcilment entre tots dos. En Watt vigilava el que deia, i estrictament parlant no és que digués cap mentida sobre ell, però va esmentar prou noms i episodis reals perquè l’Avery no sospités res. El noi va fer tots els possibles per mantenir la conversa centrada en ella. I, gràcies a la Nadia, va fer les preguntes que calia fer, prou específiques perquè semblés intuïtiu sense ser massa específic. Cada vegada que l’Avery somreia, l’envaïa una sensació de victòria. Tenia la partida gairebé guanyada.

I, tot d’un plegat, la noia va perdre el color de la cara en veure alguna cosa entre la multitud. En Watt es va girar per mirar darrere seu, estranyat pel que l’havia pogut afectar, però, com era d’esperar, l’únic que va veure va ser una munió de gent.

—Per cert, coneixes la Ming? —va preguntar l’Avery, i llavors se’ls va acostar una noia de cabellera negra fins a les espatlles i uns somrients llavis vermells—. A la Ming també li agrada molt aquell programa —va continuar, i en Watt va recordar que havien parlat d’un dels holoprogrames que ell ni tan sols havia vist; només hi havia fet referència perquè l’Avery el seguia.

—Ming, et presento en Watt. —L’Avery es va desentendre d’ells amb un somriure de cortesia—. Perdoneu, he de comprovar una cosa. Torno de seguida —va prometre, tot i que era evident que no tornaria, i ho sabien tots tres.

—Hola, Watt. Així, on…? —va començar la Ming.

—Perdona’m —la va interrompre ell, i es va dirigir cap a l’entrada. Necessitava uns instants per reflexionar, per aclarir-se les idees i esbrinar el que havia esguerrat les coses amb l’Avery.

No era que ella no se sentís interessada per ell. Ho tenia claríssim. Si a ella no li agradés gens en Watt, hauria interromput la conversa molt abans. Havia parlat amb ell uns vint minuts pel cap baix, gairebé una eternitat en una festa com aquella. Li havia rigut els acudits, ho havia donat tot de cor, fins que alguna cosa —o algú— l’havia amoïnat. Potser una amiga o un amic, o alguna cosa que tingués a veure amb l’organització de la festa. «O un altre noi», va pensar una part més cínica d’ell.

En Watt es va recolzar a la paret, i va contemplar com les bombolles brillants es movien lentament per la sala com zepelins d’alcohol. En unes altres circumstàncies ho hauria deixat córrer en aquell moment, ja que ho hauria considerat un cas perdut, i hauria canviat de rumb. El problema era que no volia canviar de rumb. No volia parlar amb cap altra noia, ja no.

«Li agrades molt», va assenyalar la Nadia, quan feia una estona que el noi estava callat.

«Sí, potser». En Watt mantenia els ulls enganxats en l’Avery mentre ella es movia per la sala atapeïda de gent, com un resplendent far daurat.

Leda

La Leda es movia pel perímetre del Bubble Lounge, estrenyent tan fort la ridícula palla blanca que se li feia una marca al palmell. Era una festa genial —no s’esperava altra cosa de l’Avery—, i sabia que estava guapíssima amb aquell vestit que li deixava una espatlla a l’aire.

Però se sentia incòmoda. Tenia ganes de beure, tot i que havia promès que no prendria res aquell vespre, una promesa que havia aconseguit mantenir. Fins aleshores.

Va veure l’Avery i l’Eris juntes cap al centre de la sala, i per uns instants va sentir l’enveja aquella que ja coneixia. L’Avery, és clar, anava absolutament perfecta. Però la Leda també sentia gelosia de l’Eris, per la manera com aconseguia semblar la reina de tot plegat portant només un vestit de cuir massa curt. Era per la manera de moure’s, per la sensació de seguretat que desprenia, pel deix de menyspreu que transmetien les seves ordres. La Leda s’estimaria més morir abans que admetre-ho, però quan tenia tretze anys havia intentat imitar els gestos de l’Eris davant del mirall. No se’n va acabar de sortir.

Va rumiar si s’acostava on eren elles, però va decidir que no.

Aquella hostilitat tan estranya de l’Avery la començava a afectar.

I per què no havia vist l’Atlas el vespre anterior? La Leda encara no tenia clar el que hi havia entre tots dos. Quan els plans que tenien per sortir junts es van transformar en aquell joc de realitat augmentada en grup, es va amoïnar per si ell no estava interessat en ella. Però des d’aleshores s’havien intercanviat missatges sobre rucades, de l’institut només, i sobre la seva holosèrie preferida, Batalla de micros, i sobre si aquella temporada valia la pena anar a veure els partits d’hoquei fora de casa. La Leda estava convençuda que alguns missat-ges eren per flirtejar. Però ja feia gairebé dues setmanes que havien anat a la Braseria de l’Altitude, i l’Atlas encara no havia fet cap mena de moviment. Què esperava?

Va veure una bombolla de color ambre que surava mandrosament prop d’ella. Per un glopet no passaria res, oi? Es va permetre prendre’n un bon glop, assaborint l’agradable sensació d’escalfor que li va provocar el whisky per tot el cos, fins a les puntes dels peus, que va arronsar dins les sabates de taló platejades.

Quan la gentada que tenia al davant es va bellugar, va veure l’Atlas a l’altre costat de la sala.

Sense pensar-s’ho dues vegades, se li va acostar.

—Ei —va dir, emocionada en adonar-se del somriure que va mostrar ell quan la va veure—, com va tot fins ara?

—Res de l’altre món. —El noi va fer un gest per assenyalar la sala, l’atapeïment de gent, les bombolles efervescents—. Tot és molt…

—Molt Eris? —va acabar la frase la Leda, i l’Atlas va esclafir a riure.

—Això mateix.

—I m’he assabentat que tens una feina —va afegir la noia, amb l’esperança que no semblés xerrameca de la buida.

—Sí. Fins ara va molt bé.

L’Atlas havia començat a treballar en una de les empreses amb què el seu pare tenia contactes, i havia ajornat matricular-se a la Universitat de Columbia fins a la tardor següent. Va arronsar les espatlles.

—De fet, m’estic plantejant de demanar plaça a altres universitats, també, ja que tinc temps.

—Te’n vols anar de Nova York? Altra vegada? —La Leda va pensar que, encara que fes molt de temps que coneixia l’Atlas, no l’acabaria d’entendre mai.

—Al món hi ha més llocs, a banda de Nova York —va dir l’Atlas.

—I tant, i com que l’has recorregut en motxilla i has passat una setmana en cada un d’aquests llocs, ara n’ets un expert —va etzibar la Leda, una mica picada.

Es va sorprendre que l’Atlas es posés a riure.

—Tens raó, no sóc cap expert de res. Ja ho diuen: com més coses veus, menys coses saps.

La Leda no havia sentit mai aquella dita. Estava farta d’haver d’interpretar el que deia l’Atlas, el que volia.

—Ets desconcertant —va dir ella, amb tota la franquesa.

—I tu també.

La Leda va observar com l’Atlas bevia de la seva bombolla. Tot d’un plegat, va semblar com si la música s’accelerés, seguint el frenètic compàs del batec del seu cor.

Ja no ho podia aguantar més. De manera impulsiva, tal com havia fet als Andes, va fer un petó a l’Atlas.

Ell li va tornar el petó. La Leda se li va acostar més, i va entrellaçar-li una mà als cabells, amb els nervis encesos. Per les venes li recorria un doll de pura oxitocina. Per fi.

Però es van separar al cap d’un moment. La Leda va alçar la mirada per interpretar aquella reacció del noi, i llavors va veure l’Avery. La seva amiga era a un metre escàs de distància. Estava blanca, i arquejava les celles, indignada i horroritzada.

La Leda va parpellejar i va avançar una passa, però abans que tingués l’ocasió de dir res, l’Avery ja feia mitja volta i s’esmunyia entre la gentada.

Eris

Per primera vegada en setmanes, l’Eris tenia la vida que li corresponia. Era una festa increïble. L’Avery s’havia superat en tots els detalls, des de la projecció contínua d’imatges a la sala adjacent fins a les palletes fetes expressament per a l’ocasió, estampades amb la frase «Per molts anys, Eris!», amb lletres brillants. L’Eris no havia vist mai el Bubble Lounge tan ple. Tothom que tenia un nom hi era, a la festa, xerrant, bevent, passant-s’ho bé per ella.

L’única absència que la va amoïnar una mica va ser la d’en Cord.

Tampoc no esperava pas que s’embolicarien o alguna cosa així, aquella nit, però pensava que hi hauria d’haver fet acte de presència, com a amic. Les festes sempre eren més divertides quan hi havia en Cord. Li va passar pel cap d’enviar-li un missatge, però tal com havien acabat les coses entre ells, no estava segura de si li venia de gust.

Una altra part seva —una part menuda i ridícula— es preguntava si hauria d’haver convidat la Mariel a la festa. Tampoc no era que s’hi volgués tornar a embolicar. Però la Mariel havia estat amable amb ella quan no ho era ningú més, i l’Eris no podia evitar de pensar, amb una certa incomoditat, que havia estat injusta amb ella.

«Prou d’una vegada», es va dir, decidida a treure’s aquells records del cap. Era la seva festa i res no l’hi esguerraria.

—Eris?

Va fer mitja volta, i es va sorprendre en veure que se li acostava la Leda sola, sense l’Avery. No es podia dir exactament que no li agra-dés la Leda. Però és que no tenien gaires coses a dir-se. Sempre li feia la sensació que la Leda deia una cosa i en volia dir una altra, com si en el fons s’ho passés bé a costa dels altres. Fins i tot les seves lloances semblaven tenir un doble significat.

Però, ara que la tenia allà al davant, la Leda semblava sincera, gairebé optimista.

—Per molts anys! Quina passada de festa —va exclamar.

—Gràcies. Però tot és mèrit de l’Avery —va contestar l’Eris, atrevint-se a dibuixar un tímid somriure.

—Daixò, volia… —La Leda va inspirar, dubtosa—. O sigui, et volia preguntar si l’Avery ha dit alguna cosa de…

—Eris! —La Ming avançava en línia recta entre la multitud cap a ella, amb un estrany somriure als llavis, que duia pintats d’un sorprenent vermell intens—. L’Avery et busca a la sala del costat.

L’Eris es disposava a tombar-se per anar-se’n, però va pensar que la Leda era allà, amb ella.

—Vols…? —va començar a preguntar, però la Leda va brandar el cap, amb una expressió indesxifrable.

—Tranquil·la —va dir la Leda—. Vés-hi; ets la protagonista de la festa.

L’Eris va assentir en silenci, tota esverada mentre se n’anava amb la Ming. Notava que tothom els dirigia la mirada, les observava, i sentiaels murmuris de la gent comentant la festa, admirant el seu vestit. Va mirar fugisserament la Ming, que caminava tota enravenada al seu costat. Sempre l’havia irritat, aquella noia, pels somriures de ximpleta que li dedicava a ella i a l’Avery, perquè les imitava en tot. Però la conversa amb la Leda l’havia deixat en un estat d’una generositat ben curiosa.

—Aquest vestit et queda fantàstic —va dir, assenyalant amb el cap l’ample vestit de lluentons daurats de la Ming.

—Mmm. —La Ming va acceptar el compliment sense mullar-se.

—Que t’ho estàs passant bé? —va tornar a intentar l’Eris, una mica irritada.

—I tant. I tu? —L’Eris va assentir i la Ming va tornar a somriure—. Doncs serà una nit plena de sorpreses —va assenyalar la Ming, tota misteriosa.

—Sabia que l’Avery amagava alguna cosa més! —va exclamar l’Eris, quan entraven a la sala adjacent.

Va ofegar un crit davant del que va veure. Al centre de la sala hi surava un escenari, decorat amb purpurina rosa, i, al capdamunt,hi tenia un pastís de diverses capes, tan alt com l’Eris. L’Avery, la Risha i la Jess ja eren enmig de l’estrada. Quan l’estructura flotant es va acostar lentament a l’Eris i la Ming, l’Avery es va inclinar per l’extrem i les dues noies s’hi van enfilar i es van quedar al seu costat.

—No m’ho puc creure! —L’Eris reia, encantada amb la sorpresa que li havia preparat la seva amiga.

L’Avery va somriure i la va abraçar.

—T’ho mereixes —va dir, i va dur l’Eris cap al centre mentre l’escenari s’enlairava més amunt i flotava per sobre de tothom per tornar a la sala principal.

La música que se sentia pels altaveus es va aturar de cop. La sala es va quedar en silenci, i tothom va mirar l’Eris amb expectació. La noia tenia la sensació que se li partiria la cara, de tant somriure.

—Gràcies a tothom per haver vingut —va dir, amb el micròfon, i tothom va aplaudir i va cridar, amb una alegria eixordadora. Va es-perar que disminuís el rebombori, assaborint el moment—. I gràcies a l’Avery, per haver-ho organitzat tot.

L’Avery va fer una passa endavant.

—Felicitats, Eris! —va exclamar, amb la veu que va ressonar per tota la sala.

—I després de la festa, la cosa continua! —va intervenir la Ming, avançant unes passes. Va mirar l’Eris amb segones—. A casa teva no, suposo, oi?

L’Avery va reaccionar de seguida.

—La festa no continua a casa de l’Eris, però potser a casa meva…

—Sí, potser millor. M’he imaginat que no podíem continuar la festa a casa de l’Eris perquè el seu pare està pensant de vendre-se-la. La meva mare és l’agent immobiliària que n’ha de fer la taxació —va insistir la Ming. Es va tombar cap a l’Eris, amb el posat més innocent del món—. Em fa l’efecte que no l’esteu renovant, com vas dir a tothom, oi?

De cop, l’Eris va saber, amb una sensació d’ofec, per què estava passant tot allò: tenia a veure amb en Cord, i el comentari enverinat que havia fet la setmana anterior, abans de ioga, i la infinitat de microagressions que havia infligit a la Ming. En certa manera, s’ho havia buscat ella mateixa, el que li estava passant.

—Eh, doncs vam pensar de fer-ho, però després…

—Volia organitzar-te alguna cosa després de la festa al Nuage —va continuar la Ming, implacable—, però vaig anar al taulell dels esdeveniments oficials de l’hotel i em van dir que no t’hi allotjaves. —Es van sentir alguns murmuris entre la multitud. L’Eris va notar que es posava vermella—. On vius, ara, Eris?

—Bé, ens traslladem, i…

—Que t’ho passis molt bé —va interrompre l’Avery amb la cançó, i va alçar els braços enlaire per il·luminar les espelmes, que es van encendre amb flames especials, de color rosa.

La cançó va continuar, però sense gaire entusiasme. L’Eris es va adonar que la gent parlava a cau d’orella, que buscava informació a les lents de contacte. La Ming havia llançat l’esquer i, ara, la insaciable maquinària de les tafaneries volia respostes.

A l’Eris se li començaven a negar els ulls de llàgrimes. Va passejar la mirada per la festa que l’havia fet tan feliç tota la nit, per la gent que anava tan ben vestida, per aquelles bombolles de beguda tan cares, i de cop i volta es va sentir com una impostora. La seva antiga vida ja no li pertanyia. Ara era una persona qualsevol, que vivia en un pis minúscul i infestat d’escarabats, tres quilòmetres més avall. Ni tan sols podia tornar al seu antic pis, si volgués, perquè tot feia pensar que el seu pare se’l volia vendre. S’havia assabentat que s’estava al Nuage, però no havia pensat fins a quin punt li devia resultar dolorós aquell pis, al seu pare, amb tots els records vagant a cada racó, com fantasmes. Va tenir una dolorosa sensació de pèrdua, en adonar-se que probablement perdria la llar de la seva infantesa per sempre més.

Era l’últim bocí de la seva antiga vida, que s’esmicolava irremeiablement. No era l’Eris Dodd-Radson. Ja no.

La cançó es va apagar definitivament.

—Demana un desig, Eris! —va dir l’Avery, amb alegria, però l’únic que va poder fer l’Eris va ser brandar el cap, ja que no confiava que li haguessin de sortir les paraules—. Eris… —L’Avery se li va acostar, però va ser massa tard.

L’Eris havia fet mitja volta i sortia corrent a cegues del Bubble Lounge, amb les llàgrimes que li lliscaven per les galtes i sense poder evitar que ho veiés tothom.

Leda

Mira-te-la. La Leda es va acostar amb passes brusques a l’Avery, que estava sola i bevia d’una de les bombolles. La llum blava que desprenia li projectava pampallugues a la cara, de manera que li ressaltava el maquillatge lluent que duia als llavis i les parpelles i li proporcionava un aire màgic. La majoria de noies que hi havia a la festa duien el mateix maquillatge lluent, excepte la Leda. Com que tenia la pell més fosca, sempre li quedava com si anés pintada com un pallasso.

—Ei, Leda —va dir l’Avery, sense gaire entusiasme. Es va començar a girar.

—Però què fas? —La Leda va engrapar l’Avery pel canell. Ja s’havia acabat, allò de fer com si no passés res. Havia intentat parlar amb l’Avery abans, just després que s’hagués fet el petó amb l’Atlas i ella s’hagués mostrat tan horroritzada en veure-ho, però l’havia perdut entre la multitud. S’havia vist obligada a esperar que la seva amiga baixés d’un pastís d’aniversari flotant, al qual no havia estat invitada a pujar amb la resta de noies. Ostres, la Leda s’havia desesperat tant que fins i tot havia intentat demanar consell a l’Eris. Ja no sabia què més podia fer.

L’Avery va entretancar els ulls.

—Intento trucar altra vegada a l’Eris, si és que em deixes anar.

La Leda va deixar anar el braç de la seva amiga com si li cremés.

—Per què m’has estat evitant?

—No t’estic evitant —va contestar l’Avery, amb una calma inquietant.

—És per l’Atlas, oi? No em consideres prou bona per a ell —va dir la Leda, i no era una pregunta—. Semblaves molt afectada, quan ens has vist junts.

L’Avery va sentir una esgarrifança. Feia l’efecte que li costava trobar les paraules.

—Suposo que se’m fa una mica estrany. La meva millor amiga i el meu germà.

—Ja entenc que és estrany. Però no creus que exageres, una miqueta només? —El sentiment d’estranyesa no explicava per què l’Avery havia exclòs la Leda de la seva vida des de principi de curs. Passava alguna cosa més.

—Com a mínim m’hauries pogut dir que t’agradava.

—És evident que la vaig encertar a no dir-t’ho, tenint en compte com t’ho estàs prenent —va engaltar la Leda, decebuda.

L’Avery va encreuar els braços damunt el pit.

—És que no vull que pateixis.

—I no veus que ja pateixo?

L’Avery va obrir la boca, però no en va sortir cap so.

—Ho sento —va aconseguir dir finalment, i la Leda va percebre tensió en les paraules.

—El que vull és que tot torni a ser normal. —La Leda va observar el rostre de la seva millor amiga. No li agradava gens fer la sensació d’estar suplicant. Però ja no li importava l’orgull. Trobava a faltar l’Avery, i es disculparia pel que calgués només per arreglar les coses entre elles.

L’Avery va deixar escapar un sospir.

—Leda —va dir—, ets tu qui va començar a comportar-se de manera estranya, i a amagar-me secrets.

—Ai, mare meva —va dir la Leda, amb un sospir, perquè ara ho entenia tot. Es confirmava que l’Avery ho sabia—. T’ho va dir l’At-las, oi, allò dels Andes? —L’Avery va arronsar els llavis i no va contestar. La Leda va agafar la directa; parlava tan de pressa que se li ajuntaven les paraules—. Em sap greu no haver-t’ho dit abans. Però ja eres a Nova York per operar-te, i només va passar aquella vegada i prou. I llavors l’Atlas va desaparèixer, i no volia treure el tema. —Era un descans poder-ho dir per fi, per aclarir l’ambient enrarit que es respirava entre elles.

—Sí —va dir l’Avery, amb cautela.

La Leda va abaixar la mirada.

—Ja sé que és ridícul i massa típic, això de perdre-la amb el germà de la teva millor amiga. En part és per això que no t’ho volia dir. Em feia molta vergonya, mira. Fins i tot vaig pensar que podia ser l’inici d’alguna cosa. Però llavors ell va fugir. —L’Avery havia perdut el color i no deia res. La Leda va vacil·lar un moment—. És que… m’agrada molt —va continuar—. Fins i tot encara que pensis que no és bona idea. Com a mínim ho vull provar.

—D’acord. O sigui, és clar —va dir l’Avery, inexpressiva.

—Ho sento —va tornar a dir la Leda—. Ja sé que t’ho hauria d’haver dit. T’ho prometo: s’han acabat els secrets entre tu i jo. —«Amb l’excepció del centre de desintoxicació», va pensar, però es va espolsar aquell pensament del cap. En aquells moments no era important.

L’Avery va assentir a poc a poc.

—Ja entenc per què no m’ho vas explicar —va dir—. I tot i que estic… una mica descol·locada —va esclafir a riure, però la riallada no desprenia humor—, me n’alegro per tots dos. I ara, eeeh, de debò que he de posar-me en contacte amb l’Eris. No et sap greu? —Es va tombar cap a l’entrada.

—És clar que no —va respondre la Leda, fluixet. Però tenia la desagradable sensació que la seva disculpa, confessió, o com se n’ha-gués de dir, no havia funcionat. Entre ella i l’Avery encara es respirava tensió.

«No és just», va pensar la Leda, amb una altra fiblada d’amargor. Què més volia l’Avery que fes? Que potser només podia aspirar a ser l’ombra de l’Avery? Que potser havia d’acceptar que l’Avery no permetria mai que sortís amb el seu estimat germà? I per què s’havia de fer el que volgués l’Avery, per cert?

La Leda es va quedar una estona allà palplantada, cada cop més enrabiada. Es va treure la palla blanca de la bossa i es va posar a buscar una bombolla de color ambre.

Avery

L’Avery va avançar com va poder pel passadís, desfent-se en sanglots, i va deixar anar un renec quan va ensopegar amb un robot aspirador. Sabia que no hauria de marxar abans d’hora de la festa que organitzava ella, però li resultava impossible quedar-s’hi més.

Ja havia estat prou terrible veure el petó entre la Leda i l’Atlas.

Havia deixat en Watt amb la paraula a la boca i havia fugit a la sala adjacent, on havia demanat a un cambrer que anés a buscar una safata de traguets atòmics. Necessitava alguna cosa més forta que el que contenien les bombolles, i se n’havia pres uns quants tota sola. Seguidament havia reunit les amigues com havia pogut per fer la sorpresa a l’Eris, que havia acabat convertint-se en un altre desastre.

Però encara mantenia les coses més o menys a lloc, fins que la Leda havia posat el punt final definitiu a la nit explicant-li que havia tingut relacions amb l’Atlas. Davant d’aquella informació, l’Avery havia acabat de perdre l’escàs control que encara conservava.

Ara ja era a casa, i corria cap al rebost. En va obrir la porta de cop i, quan va desplegar l’escala amb una estrebada, se li va desfer l’elaboradíssim recollit que duia. Va empènyer la trapa, amb la sensació que tenia els nervis perillosament de punta quan va sortir al terrat.

S’acostava una tempesta; l’Avery ho notava. El vent guanyava força; li arrencava els clips que li quedaven als cabells i li arrapava el vestit al cos. Sentia una intensa olor de pluja. Es va recolzar a la barana. Els pensaments li giravoltaven frenèticament pel cap, amb una pressió tan forta que pensava que esclataria.

Un falcó que havia estat aturat a la barana, a una certa distància d’ella, se la va quedar mirant encuriosit, amb ulls com boletes de vi-dre. L’Avery va observar com desplegava les ales i emprenia el vol. Es va sentir identificada amb l’ocell, per la manera com es va enlairar xisclant cel enllà, com un ésser salvatge. Li hauria agradat seguir-lo fins al bell mig mateix de la tempesta que es congriava.

—Avery? —Va sentir la veu de l’Atlas darrere seu.

Es va adonar, horroritzada, que s’havia deixat la trapa oberta. Però el pànic va ser substituït de seguida pel malsà sentiment d’alleujament en veure que l’Atlas no se n’havia anat a casa amb la Leda.

—Què és això? —va preguntar el noi, caminant cap a ella fent tentines.

—El terrat.

L’Atlas va fer que sí amb el cap, i va passar per alt la ironia que desprenia la resposta de la noia, senyal que anava molt borratxo.

—Hauríem de tornar a baix.

—Vés-hi tu. Jo em vull quedar aquí.

L’Atlas la va mirar intensament.

—Un moment —va dir, a poc a poc—, que ja havies estat aquí, abans? —L’Avery no va contestar i es va limitar a fixar la mirada a la llunyania, en la línia fosca de l’horitzó—. Com ho vas descobrir, això, Avery?

La noia va arronsar les espatlles.

—Ho vaig descobrir i prou, d’acord? —Encara estava enfadada amb ell per haver-se embolicat amb la Leda, tot i que sabia que no era justa.

—Hauríem d’avisar els de manteniment perquè ho clausurin.

L’Avery es va girar de cop, de cara a ell, amb una sensació de pànic que l’ofegava.

—No ho pots fer! Llavors no podré anar enlloc!

—Què vols dir, que no podràs anar enlloc? —El noi se li va apropar i es va situar al seu costat, a la barana, amb el neguit dibuixat a la cara quan va comprovar que eren molt amunt—. Pots anar a un munt de llocs.

—Sí, ja, però aquest lloc m’ajuda a aclarir-me les idees. —Tenia la mirada fixa avall, a les ombres, i feia mans i mànigues per no plo-rar. L’únic que li quedava era aquell terrat. Estava perdent la Leda, ja havia perdut l’Atlas, i ara estava a punt de perdre l’únic lloc on podia escapar-se.

—Estàs bé, Aves?

—Sí, estic bé —va contestar, en to de queixa.

—Avery. —El noi li va tocar el braç—. Què passa?

—La Leda m’ho ha explicat —va dir, amb rotunditat, encara amb la mirada fixa al buit. Sabia que no havia de treure aquell tema, però una part d’ella, una part ximple, sí que en volia fer esment—. Allò del gener, als Andes.

L’Atlas va callar uns instants.

—Em sap greu no haver-t’ho dit abans —va afirmar, amb les mateixes paraules que havia pronunciat la Leda una estona abans.L’Avery s’hauria posat a riure davant l’absurditat de tot plegat—. Sé que és la teva millor amiga —va continuar ell, fitant-la. Parlava molt a poc a poc, com si triés les paraules amb tota la cura. Devia estar més borratxo del que aparentava.

—Però aquesta nit no te n’has anat amb ella.

—No, no me n’hi he anat.

—L’estimes? —va deixar anar l’Avery. Temia la resposta, però necessitava sentir-la més que cap altra cosa al món.

Es va tornar a fer el silenci. L’Avery no distingia l’expressió de l’Atlas entre tanta foscor.

—És que no… —El noi va deixar la frase a mitges.

L’Avery no va saber si estava a punt de dir que no estimava la Leda o que no ho sabia.

—Com vas poder…? —va xiuxiuejar ella.

El noi es va tombar per mirar-la. El seu rostre era una ombra indesxifrable emmarcat en la foscor del cel.

Llavors es va inclinar i li va fer un petó.

L’Avery es va quedar immòbil, sense atrevir-se a respirar. El tacte dels llavis de l’Atlas en els seus era suau, indecís, insegur. La noia va tancar els ulls mentre el petó li provocava un estremiment per tot el cos, fins que li va fer la sensació que tenia els cabells de punta, com si tot el seu cos fos un cable activat, brunzint amb electricitat. Volia estrènyer l’Atlas entre els seus braços, acostar-se’l més cap a ella i no deixar-lo anar mai. Però no gosava moure’s, aterrida per si trencava l’encanteri.

Finalment l’Atlas se’n va separar.

—Bona nit, Aves —va dir, i seguidament va baixar l’escala fins a desaparèixer de la seva vista.

L’Avery es va quedar atordida. Havia passat de debò, allò? Es va aguantar a la barana amb les mans, per mantenir l’equilibri, ja que li rodava el cap.

El cel es va començar a esquinçar. Immediatament va caure un ruixat, i les gotes d’aigua eren tan fredes i veloces que agullonaven la cara de l’Avery. Però no es podia moure. Es va quedar allà palplantada, com un parallamps mentre la tempesta s’intensificava al seu voltant, amb els peus clavats a terra i una mà damunt els llavis, meravellada.

Rylin

La Rylin viatjava dreta a la part del darrere del vagó de l’Stop; es va agafar ben fort a una barana metàl·lica del sostre quan el tren va disminuir la marxa per aturar-se a Bedton. La Torre s’estrenyia a mesura que es pujava de planta, de manera que, a diferència de la planta d’en Cord, que només tenia unes quantes illes de cases, la planta 32 era enorme. Ocupava tota l’extensió de la base de la Torre, des del carrer 42 fins al 145, i des de l’East Avenue fins a Jersey Highway a l’oest. En Hiral vivia a la mateixa planta que la Rylin, però a gairebé trenta illes de cases de distància, a un quart d’hora de viatge amb l’Stop, pel cap baix.

Un grupet de noies de dotze anys enriolades van pujar al vagó, i la Rylin va apujar el volum de la música, per evitar de sentir-les. Necessitava reflexionar. Estava feta un embolic, tot el que havia passat des del dia anterior al matí era com una nebulosa confusa. Però d’aquell cabdell embullat de sensacions n’havia extret un únic fil decisiu.

Ja no s’estimava en Hiral.

Ja feia temps que no se l’estimava. Potser no se l’havia estimat mai. Havia pensat fermament que sí, temps enrere, quan eren tan joves que paraules com agradar i patir es referien a hamburgueses i exàmens. Quan els seus problemes més greus eren coses com el regulador de l’aire condicionat espatllat al pis de la Rylin —en Hiral s’havia ficat als conductes de ventilació per arreglar-lo— o quan en Hiral es va oblidar de l’aniversari del seu germà i la Rylin el va ajudar a fer un pastís a última hora. Abans que es morís la mare de la Rylin, abans que es convertissin en versions més dures, més severes d’ells mateixos.

Havia tornat de París la nit anterior i s’havia deixat caure directament al llit. Per una vegada en la vida, els roncs de la Chrissa no livan impedir dormir. Quan s’havia llevat aquell matí, la Chrissa havia anat a l’entrenament de voleibol i ella havia trobat un bagel de cansalada a la torradora i una càpsula de cafè a la cafetera. La Rylin es va quedar una estona asseguda a la taula de la cuina, traient els trossets de cansalada del bagel, tal com feia sempre, rememorant tot el que havia passat. Finalment es va aixecar amb un sospir i es va vestir.

Després de tant de temps, trencaria amb en Hiral. Però no se sentia culpable, ni tan sols gaire trista; només alleujada, i una mica nos-tàlgica pel passat en comú. Sabia que en Hiral no s’ho prendria bé. No li agradaven els canvis; a ell ja li hauria estat bé continuar amb ella indefinidament, encara que fos per pura inèrcia. Però finalment estaria d’acord amb ella, no?

L’Stop es va tornar a aturar, i la Rylin es va balancejar endavant, mentre joguinejava amb el collaret de la Torre Eiffel. No acabava d’entendre què passava entre ella i en Cord, però, fos el que fos, volia saber on els duia. S’havia sorprès d’haver-s’ho passat tan bé amb ell el dia anterior. Evidentment, li havia encantat París, però no va ser només això. Va ser visitar París amb en Cord.

Va agafar la seva feixuga tauleta MacBash grisa i va intentar tornar a comunicar-se amb en Hiral, però el noi no va contestar. «Que estàs despert? Vinc cap aquí», va escriure, mossegant-se el llavi per la impaciència. Havia pensat d’esperar-se fins a la tarda, o fins l’endemà, si calia. Però no suportava ajornar cap acció un cop l’havia decidit. Com solia dir la seva mare, el que puguis fer avui, no ho esperis fer demà.

Va baixar de l’Stop a Niale, la parada més propera al pis de la família d’en Hiral. La majoria de comerços que atapeïen l’avingudaprincipal encara estaven tancats, amb els rètols lluminosos que anunciaven alcohol o botigues de roba, o les cases d’empenyorament d’aparells tecnològics on tothom sabia que tenien holomaquinari robat al soterrani. Un gat sense amo va fer pipí en una porta. Representava que a la Torre només es podien tenir animals domèstics amb permís, i els permisos eren cars; però per més que Control d’Animals s’esforcés a eliminar-los, els gats sempre reapareixien. La Rylin va recordar una vegada que la Chrissa va portar a casa un gatet d’un intens pelatge rogenc, amb les costelles que se li marcaven esborronadorament per sota del pèl deslluït. La seva mare havia deixat que la Chrissa l’alimentés, però aquella mateixa nit la Rylin havia descobert la seva mare empenyent el gatet per fer-lo travessar la porta. «No ens ho podem permetre», havia dit la Rose, per justificar-se davant una Rylin de deu anys que havia assentit en silenci. L’endemà al matí, totes dues van explicar a la Chrissa que l’animaló havia fugit.

La Rylin va mantenir la mirada abaixada quan va tombar a la dreta, cap a la zona residencial, i cap al carrer d’en Hiral. De tant en tant, es creuava amb algun treballador que es dirigia a les plantes superiors per treballar, tal com indicaven els uniformes emmidonats i les expressions de cansament.

—Rylin! —La Davi, la mare d’en Hiral, va obrir la porta quan la Rylin encara hi trucava. Se li va dibuixar un somriure en aquella cara tan ampla—. Entra, entra.

La Rylin es va regirar, sense travessar la porta.

—Volia saber si…

—Hiral! —va cridar la Davi, tot i que no calia; el pis no era gaire més gran que el de la Rylin, i allotjava el doble de persones. El germà gran d’en Hiral, en Sandeep, se n’havia anat l’any anterior; però en Hiral encara compartia habitació amb el seu germà Dhruv, que havia anat a la classe de la Rylin abans que ella deixés l’institut.

—Em sembla que els nois encara dormen. —La Davi es va tombar cap a ella—. Vols que et prepari una mica d’esmorzar, mentre esperes?

—No cal —es va afanyar a respondre la Rylin.

—A un te no t’hi podràs negar. —El to de la Davi no admetia rèplica.

La dona va posar les mans damunt les espatlles de la Rylin i la va empènyer amb fermesa cap a la cuina. A la nevera hi havia tot d’ins-tafotos de la família. La Rylin es va fixar en una imatge d’ella i en Hiral en una festa escolar de quan tenien tretze anys, d’abans que consideressin que tot allò ja no feia per a ells. La Rylin duia un vestit d’un verd intens que li ressaltava el color dels ulls, i s’agafava fort a en Hiral, que tenia la cara més rodona i infantil que ara. S’havia oblidat d’aquella festa, d’aquella foto. Quant feia que anava al pis dels Karadjan? Ara, en Hiral i ella ja no quedaven mai al pis.

—Feia molt que no et veia —va dir la Davi, amb afecte, de ben segur pensant el mateix—. Com estàs? Com està la teva germana?

—Estem bé. —La Rylin desitjava que en Hiral s’afanyés. Perquè mentre estava a punt de tallar amb ell, la mare del noi era increïblement amable.

—Saps que sempre pots comptar amb mi, per al que calgui. —La Davi va atansar un te calent a la Rylin i li va tancar els dits al voltant de la tassa.

—És que…

—Ry? —En Hiral va entrar a la cuina, vestit només amb els pantalons de xandall negres que li havia regalat ella l’any anterior—. Què passa?

—Quantes vegades t’he dit que t’has de posar una samarreta quan hi ha convidats a casa! —va exclamar la Davi.

—La Rylin no és una convidada —es va queixar en Hiral.

—He pensat que potser t’agradaria anar a fer un volt —va saltar la Rylin, abans que la mare d’en Hiral pogués contestar. No ho volia fer allà, el que hi havia anat a fer.

—I tant. —En Hiral va arronsar les espatlles—. Millor que em posi una samarreta, doncs.

Però, quan es dirigien cap al passadís, a la porta d’entrada es van sentir uns trucs eixordadors.

—Policia! —va bramar una veu greu, clavant cops sense parar.

—Veniu cap aquí —va dir la mare d’en Hiral, intentant que no se la sentís, apartant-los a un costat i dreçant les espatlles tota deci-dida. La Rylin va dirigir la mirada a en Hiral. Estava blanc. La Davi va obrir la porta—. En què els puc ajudar, agents? —va preguntar la dona, bloquejant l’entrada perquè no es veiessin ni la Rylin ni en Hiral.

—Busquem en Hiral Karadjan. És aquí? —Els dos agents intentaven entrar al pis i estiraven el coll per mirar a dins.

—Perdonin, què…?

—Portem una ordre de detenció.

La Rylin va fer un so estrangulat al fons de la gargamella. En Hiral va brandar el cap, aterrit, però era massa tard; els policies ja apartaven la Davi i l’envoltaven a ell.

—Hiral Karadjan, estàs detingut per distribució i venda de substàncies il·legals. Tens dret a guardar silenci. Tot el que diguis es podrà utilitzar en contra teu… —L’agent tenia la veu ronca. El seu company va mostrar l’ordre de detenció i es va precipitar cap a l’habitació d’en Hiral i el seu germà, on en Dhruv va farfallejar indignat, però encara mig adormit. L’agent el va ignorar i va començar a tombar mobles, aixecar matalassos, regirar calaixos. La Rylin sabia que no hi trobarien res. No tenia gaire clar on guardava la droga, en Hiral, però era massa llest per tenir-la a casa.

La Davi es va quedar a un costat, retorçant-se les mans. La Rylin va notar que en Dhruv se li acostava. La noia li va agafar la mà i l’hi vaestrènyer per animar-lo. No podia apartar la mirada d’en Hiral. Dibuixava un mig somriure de desdeny, se li van doblegar les espatlles nues quan li van forçar els canells rere l’esquena i li van posar les manilles magnètiques. Els seus ulls desprenien un no sé què gairebé esfereïdor.

La Rylin es va quedar quieta mentre la policia s’enduia en Hiral, tremolant de l’espant.

—Què farem? —li va preguntar en Dhruv.

—No ho sé —va xiuxiuejar la Rylin. Ja no estava segura de res.

Leda

La Leda dubtava davant la porta dels Fuller: no sabia si trucar al timbre o entrar directament al pis. Si hi hagués anat a veure l’Avery, a hores d’ara ja seria a dins; feia anys que l’Avery havia afegit l’escaneig de la seva retina a la llista de persones autoritzades a tenir accés directe. Però la Leda volia veure l’Atlas.

Va decidir pitjar el botó, i va aguantar la jaqueta del noi col·locant-se-la damunt del colze doblegat. La nit anterior ell l’hi havia posat per sobre les espatlles, quan tremolava a l’aerotransportador que els portava a casa des del Bubble Lounge. Havia semblat un bon senyal. Fins que l’aerotransportador es va aturar a casa de la Leda i ell li va desitjar bona nit abans que ella tingués l’ocasió d’invitar-lo a entrar. L’Atlas ni tan sols va intentar fer-li un petó.

Una veueta de dubte va xiuxiuejar a la Leda que potser no li agradava, a ell. Potser a ell li agradava algú altre. Al capdavall, havia estat ella qui havia començat el petó a la festa de l’Eris. Tot i que el noi l’hi havia tornat sense cap problema.

Però ja li va estar bé que ell s’oblidés de demanar-li que li tornés la jaqueta. Li brindava l’excusa perfecta per passar per casa seva i veure’l.

Ningú no responia a la seva sol·licitud d’entrada. La Leda va alçar la mirada a l’escàner de retina amb un sospir, i la porta es va obrir obedientment.

—Atlas? —va cridar, entrant a l’espaiós rebedor.

Va dirigir la mirada d’esma cap a les parets emmirallades, on el seu reflex —tenia una aparença gairebé sensual, amb el vestit vapo-rós i les sandàlies de tires, els cabells curosament pentinats i un maquillatge perfecte— ballava sense desenganxar-se d’ella.

—Leda. —L’Avery s’hi va acostar des de la cuina, vestida amb una bata de punt brodada i unes sabatilles d’alpaca, i la rossa cabellera emmarcant-li aquella cara tan perfecta.

La Leda va sentir un doll de ràbia en constatar que, tot i que ella s’havia esforçat molt per arreglar-se aquell matí, l’Avery tenia més bon aspecte sense ni tan sols pretendre-ho.

—Ei —va dir, amb contenció. Ja no sabia ben bé com actuar amb l’Avery.

—T’has llevat d’hora. —L’Avery va arronsar les espatlles amb timidesa, abaixant la mirada—. O potser sóc jo, que vaig una mica lenta.

—La festa va ser genial —va dir la Leda, amb poca convicció.

L’Avery va arrossegar una de les sabatilles per terra.

—Gràcies. Per cert, et volia dir que em va encantar el teu vestit. Que era nou?

—Sí. —«Ostres», va pensar la Leda, «semblem autèntiques desconegudes». Que potser seria sempre així, a partir d’aleshores, amb aquella educació encarcarada i forçada? Era pitjor que no parlar-se.

Es van quedar mirant-se l’una a l’altra, com en una mena de treva. La Leda es va adonar que no havia posat els peus en aquella casa des que havia començat el curs. En general s’hi estava sempre, allà, gairebé com si fos casa seva, i agafava menjar de la nevera sense haver de demanar permís. Ara, ni tan sols hauria gosat asseure’s al sofà sense que l’haguessin convidat a fer-ho.

—Que vols seure? —va preguntar l’Avery, com si li hagués llegit el pensament. Va fixar la mirada en la jaqueta de l’Atlas.

—No cal —es va afanyar a contestar la Leda—. Només buscava l’Atlas.

—Ja l’hi puc tornar jo. —L’Avery va fer el gest d’agafar la jaqueta, però la Leda va fer una passa enrere, engrapant-la ben fort.

—De fet, volia…

—Leda. —L’Atlas va aparèixer al passadís, més ressacós encara que l’Avery. Tenia els ulls vermells, la cara pàl·lida i sense afaitar, i en-cara duia la camisa blanca rebregada de la nit anterior, tot i que s’havia posat uns pantalons d’esport curts i estrets de color vermell. La Leda va tenir una estranya sensació d’alleujament. Ara estava segura de per què ell no havia intentat res al final de la festa: havia acabat tan borratxo que necessitava tornar a casa.

—Hola —va dir, desentenent-se de l’Avery—. Quina nit, ahir, eh?

—No cal que ho diguis. —Quan l’Atlas va avançar, la Leda va veure que tenia una cosa al coll de la camisa: la inconfusible brillan-tor del maquillatge fosforescent, gairebé imperceptible amb la llum del dia.

El món va començar a giravoltar a tota velocitat. «L’Atlas es va estar fent petons amb algú ahir a la nit». Algú que havia estat a la fes-ta. De quina altra manera hauria pogut anar a parar allà, aquell maquillatge tan horrible?

—Escolta, que només et portava això. —Va llançar la jaqueta a l’Atlas, satisfeta amb la fredor amb què ho havia dit.

—Gràcies. —Ell la va agafar al vol; feia l’efecte que l’haguessin enxampat amb la guàrdia abaixada—. Així, eeeh…

—Me n’he d’anar —es va afanyar a dir la Leda—. Fins després, nois.

Tots dos van dir «adéu» ben fort, però la Leda ja era al passadís. Mantenia la vista fixa endavant, per evitar les mirades recriminatò-ries de totes les Ledes dels miralls, que la seguien i li recordaven el seu intent penós d’arreglar-se per a un noi que no li feia ni cas, que tenia el maquillatge d’una altra noia escampat per la camisa.

—A la Nadia —va murmurar, quan va entrar a l’ascensor i va començar a redactar un missatge—. Em sembla que l’Atlas va estar amb algú ahir a la nit. Vull saber amb qui.

«Com vulguis», va contestar el pirata. Al cap d’un moment, va aparèixer una altra línia de text. «Però si he de piratejar algú més a part de l’Atlas, hauràs de fer un pagament extra».

—Et diré què farem. Si trobes aquesta informació, et pagaré quatre vegades més que la tarifa habitual —va engaltar.

Les portes de l’ascensor es van obrir i la Leda en va sortir amb passes decidides, sentint-se una mica millor. No hi havia cap problema que no pogués resoldre, un cop s’ho proposava.

Llevat de l’Atlas.

Bé, encara no pensava llançar la tovallola. No pas sense lluitar.

Avery

L’Avery va observar com se n’anava la seva millor amiga. Sabia que havia de dir alguna cosa, que no havia de deixar que la cosa acabés tan tensa, però estava massa concentrada en l’Atlas per pensar amb claredat. Havia esperat durant tot el matí que ell es llevés, sentint que el cos li bullia amb un pessigolleig embriagador, delirant, expectant. Prou que li havia costat reprimir les ganes de córrer a l’habitació d’ell i saltar damunt del llit, tal com feia cada Nadal.

No podia parar de rememorar el petó que s’havien fet al terrat la nit anterior. I era un mar de dubtes. Com aniria tot plegat, després del que havia passat la nit abans? Què li dirien, a la Leda? Què farien amb els seus pares?

—Atlas —va dir, sense saber ben bé com plantejar-l’hi; i es va adonar que ell no la mirava. El noi tenia la mirada fixa en la porta que acabava de tancar la Leda.

—Sí? —va fer, a poc a poc, tombant-se cap a ella.

A l’Avery li va trontollar la fermesa. Per què no li dedicava un somriure, ell, ara que estaven sols?

—Volia saber… eeeh…

Es va sentir un xiulet que venia de la cuina; anunciava que havia arribat una comanda de menjar. I seguidament l’Avery va veure com l’Atlas hi entrava per recollir-la, sense ni tan sols dirigir-li la mirada. El va seguir, una mica decebuda, mentre ell agafava el paquet que els acabava d’enviar la seva pastisseria preferida.

—Espera. Has fet la comanda a la Bakehouse?

—Sí. En vols una? —va preguntar ell, i la noia va fer que no amb el cap.

L’Avery no se’n sabia avenir. Ella s’havia passat el matí donant voltes a l’habitació, amb el cor a punt d’esclatar-li, mentre l’Atlas era al llit demanant gofres?

—Perdona. Què em volies preguntar?

—Ah… Era… —Es va sentir angoixada. No ho podia fer—. És igual —va dir, intentant dissimular.

Quin horror. L’Avery tenia ganes de xisclar. Va abocar una pastilla rehidratant en un got de suc de taronja i la va remenar, només per fer alguna cosa.

—Me’n passes una? —va demanar l’Atlas, com si li costés parlar, al cap d’un moment. L’Avery li va llançar el flascó sense dir res—. Gràcies —va continuar ell, i va agafar un parell de pastilles—. Ostres, quina ressaca que porto a sobre.

—Una nit moguda, eh? —La noia tenia l’esperança de provocar-lo. No es creia que ell fos capaç de pretendre que no hi havia hagut cap petó.

—Organitzes unes festes genials, Aves. —El microaparell de cuina va fer un senyal acústic i l’Atlas en va treure la gofra i la va banyar amb xarop. Continuava evitant-li la mirada—. No recordo l’última vegada que em va agafar tan fort. Aquelles bombolles de whisky amb soda… —Va brandar el cap i va fer una bona mossegada a la gofra—. Ostres, quina ressaca que tinc —va repetir.

—Jo també —va coincidir l’Avery, ja que no sabia què dir. Però què passava? L’Atlas estava assegut al marbre, esmorzant com unmatí qualsevol, com si no s’haguessin fet un petó la nit abans. Com si el món sencer no s’hagués mogut de l’eix, com si l’existència mateixa de l’Avery no hagués canviat per sempre més.

De debò que l’Atlas estava tan borratxo que no recordava el que havia passat? O pitjor encara, feia veure que no havia passat perquè no havia significat res per a ell, perquè se’n penedia?

—Avery, acaba d’arribar això per a tu. —La seva dona de fer feines, la Sarah, era a la porta, aguantant un recipient metàl·lic amb un conjunt floral a dins.

L’Avery va mirar de seguida l’Atlas, preguntant-se si l’hi havia fet arribar ell. Potser fins aleshores s’havia mostrat prudent, i amb les flors li volia demostrar com se sentia, mentre ho mantenien tot en secret.

L’Avery s’hi va acostar amb passes decidides, amb la bata ben cordada, i en va agafar la targeta beix que hi havia en un costat de les flors. «Avery», hi deia al davant, amb una cal·ligrafia sinuosa, com antiga. És clar, va pensar, amb una sensació agradable, l’Atlas recordava el seu estil de lletra preferit. Va obrir la nota, reprimint un somriure.

Però no era de l’Atlas. «Unes quantes arrels llargues, per al teu hivernacle», hi deia. «Watt».

«Watt?», va rumiar l’Avery, desconcertada. Va rememorar la conversa que havien mantingut la nit anterior. Qui era aquell noi, exac-tament, i per què no en sabia més coses, d’ell? Va enfonsar el rostre a les flors per ocultar el desconcert i va ensumar fondo. Era una aroma embriagadora, lleugera i etèria. L’Avery es va adonar que les flors havien estat triades amb molta cura: gipsòfiles, peònies i una única rosa blanca al centre. Eren totes flors d’arrels llargues. I al recipient metàllic, que era ample i fondo, hi havia terra. No eren flors tallades; eren plantes vives, de manera que, si volia, podia provar de trasplantar-les en un indret amb més terra.

En Watt havia rumiat molt aquell regal. Es va emocionar, malgrat tot.

—Te les porto a l’habitació? —va preguntar la Sarah.

—I per què no les deixem aquí, a la taula de la cuina? —L’Avery no va apartar la mirada de l’Atlas mentre ho deia. Tenia l’esperança que les flors provoquessin alguna reacció en el noi: gelosia, o curiositat, si més no. Però ell va continuar menjant la gofra, sense ni tan sols mirar-se les flors.

—Atlas, què en penses? —va burxar ella, molesta.

—Són molt maques.

No va ni preguntar qui les hi havia enviat. Dolguda, l’Avery es va recolzar a la taula i va observar les flors. Es veien maquíssimes, ara, però estaven totes condemnades, va pensar amb malastrugança, amb aquelles arrels menudes competint per arribar als inamovibles confins del test.

Va arrencar una branqueta de gipsòfila i se la va ficar a la butxaca de la bata, seguidament se’n va anar a la seva habitació i en va tancar la porta silenciosament.

Eris

L’Eris es va posar a la cua de la botigueta de la cantonada, amb un cistellet d’anar a comprar penjat al braç i amb un grapat de lluents cupons impresos en l’instapaper barat de les plantes inferiors. La seva mare li havia fet una transferència d’uns quants nanodòlars perquè pogués comprar sopar per a aquell vespre. La Caroline havia anat a una reunió amb «una persona molt important», li havia dit, i s’havia posat una camisa blanca perfectament planxada i perles per primera vegada en moltes setmanes. L’Eris havia sospitat, momentàniament, si aquella persona important era l’Everett. Tampoc no es podia dir que li importés especialment el que fes ell. A més, era molt més probable que es tractés d’una entrevista de feina, va pensar, perdent-hi l’interès.

La part positiva era que aquell vespre disposava del pis per a ella sola, i no hauria de seure davant de la seva mare en aquella taula tan alta en què xocaven de genolls, per menjar fideus i brou vegetal en silenci.

Últimament l’Eris havia passat força estones sola. Des de la desastrosa festa del seu aniversari, quan tothom es va assabentar que era molt pobra, s’havia sentit aïllada i exclosa. Evidentment, les seves amigues repetien que no passava res; l’endemà totes li havien enviat missatges de suport —encara la incloïen al grup de l’institut— i li preguntaven constantment si necessitava res. Però l’Eris no se les acabava de creure. El fet de ser amiga de l’Avery li evitava problemes, però tot i així travessava els passadissos enmig d’una tempesta de xiuxiuejos, i els seus moviments eren observats per tot d’ulls. Sentia murmuris planyívols en què la compadien, tot i que sabia que la majoria de murmuradors devien estar encantats de veure-la caure en desgràcia.

La setmana anterior, havia anat cada dia directament a casa en sortir de classe, i per primera vegada portava els deures al dia —no tenia res més a fer—, i se n’anava al llit d’hora, on es quedava estirada desperta, a les fosques. Fins i tot després d’agafar finalment el son, somiava habitacions tancades amb clau i persecucions frenètiques per interminables passadissos foscos, uns malsons molt diferents dels somnis en què volava i les fantasies en tecnicolor que solia instal·lar al bufasomnis.

En general havia estat una setmana força horrible. L’Eris s’hauria estimat més tenir algú altre a qui molestar, a part de l’Avery. Tant de bo encara estigués embolicada amb en Cord, com a mínim així podria fugir al seu pis. Quan tornava a casa sempre s’aturava a casa de la Mariel, només per deixar escapar un sospir i continuar caminant. Tenint en compte la manera com havia ignorat la Mariel després d’aquella nit de feia dues setmanes, tampoc no podia trucar-li a la porta i demanar-li de passar l’estona juntes.

Es va regirar impacient. A les plantes superiors tot anava molt més de pressa, ja que uns robots escanejaven els queviures i els facturaven a través d’un enllaç de contacte en segons, i seguidament els retiraven perquè els drons els lliuressin a domicili. Però s’adonava que allà a baix res no estava automatitzat ni era eficient.

Per fi, l’Eris va arribar a la caixa, i el caixer, un home gran de cabells grisos, va començar a clicar els productes amb un escàner de mà amb pinta de ser molt antic. L’Eris va passejar la mirada, distreta, pels polsosos expositors dels productes de formatge; pel dispensador de mantega de fruits secs, amb els engranatges que li xerricaven; per la noia que treballava a la caixa del costat, que tenia una trena llarga i rossa i ullassos tristos. Devia tenir uns tretze anys.

—Seran seixanta-dos dòlars amb vint-i-sis centaus —va dir el caixer. L’Eris va treure la tauleta de la bossa i, quan la va passar per sobre l’escàner, l’aparell va emetre un xiulet furiós—. Sembla que la transacció s’ha rebutjat —va informar el caixer, amb un deix d’irritació—. Que té un altre compte?

—Ah, ummm… —L’Eris va abaixar la mirada, mentre teclejava la pantalla amb dits ràpids per consultar el saldo del seu compte; tot d’una es va sentir marejada. Li quedaven menys de cinquanta nanodòlars. Quan havia passat?—. Perdoni —va farfallejar, posant-se vermella com un tomàquet—, deixi’m treure algunes coses, i llavors em podrà tornar a fer el compte. —Va sentir queixes ofegades dels clients que feien cua darrere seu, i va tenir ganes que se l’empassés la terra i desaparèixer.

Es va quedar els megafideus i la salsa per a la pasta, i va dubtar entre deixar el pollastre o la copa de gelat de xocolata i llima. Finalment, amb un lleu sospir de derrota, va apartar el gelat.

—Ara hauria d’estar bé —va dir, i aleshores una mà pel darrere li va agafar el gelat.

—Ho saps, oi, que pots anar sumant els preus mentre compres? —La Mariel va fer cara d’impaciència—. I si no saps sumar, a la tauleta hi trobaràs un programa que suma per tu.

—Ei —va dir l’Eris, en veu baixa i gens sorpresa—, com estàs? —Va agafar la bossa d’anar a comprar, un cop es va acceptar latransacció, i es va quedar a un costat mentre escanejaven els escassos productes de la Mariel.

—Com si t’importés tant. —La Mariel va passar la tauleta per sobre l’escàner i va llançar la copa de gelat a l’Eris—. Té.

—No cal, no ho has de fer. —L’Eris va seguir la Mariel pel passadís, una mica desconcertada. Gairebé ni s’havia adonat que ella li comprava la copa de gelat.

—Sí que ho havia de fer. Se’t veia molt afligida. —La Mariel va arronsar les espatlles—. Considera-ho com un regal d’aniversari re-tardat. He vist als canals de continguts que el vas celebrar el cap de setmana passat.

L’Eris va sentir una fiblada de culpabilitat.

—Mira, no et…

—Deixa-ho estar. No em deus res.

—Em sap greu! —Uns quants caps es van tombar per mirar-les, encuriosits, i l’Eris va abaixar la veu—. Em sap greu —va repetir, provant de trobar les paraules adequades; no estava acostumada a disculpar-se—. Em vaig passar. Ha estat un mes molt dur per a mi. No tenia la intenció de… —No va acabar la frase, sentia una mena d’impotència—. És igual, que de debò que em sap greu. Gràcies pel gelat.

—D’acord. De res.

Havien arribat a la porta de la Mariel. Com que no estava tancada amb clau, ella mateixa la va obrir amb un cop de maluc i es va disposar a entrar al pis.

—Espera! —L’Eris no suportava suplicar, però ja ho estava fent, ves—. Et ve de gust fer alguna cosa aquest vespre?

La Mariel va deixar escapar una sola riallada, amb amargor.

—Ho sento, Eris, però no puc deixar tot el que tenia previst cada vegada que em vols veure.

—Vull dir com a amigues. —L’Eris va intentar que no semblés una justificació—. És que… no conec ningú més aquí a baix. Em sento sola.

—Tinc plans per al vespre. I no em refereixo a una festa —va dir la Mariel, però el to de veu se li havia suavitzat una mica.

L’Eris va pensar que potser li havia tocat la fibra sensible.

—Que puc venir?

La Mariel va alçar una cella, i va observar l’Eris.

—No has tastat el gelat.

—En vols?

La Mariel l’hi va prendre de les mans i el va destapar, i aleshores hi va enfonsar l’ungla pintada de vermell i en va agafar una mica amb el dit.

—Mmm. Xocolata i llima. L’has encertat. I sí —va dir, quan l’Eris va tornar a obrir la boca—, pots venir. Però si véns, no podràs fugir-ne abans d’hora. I tampoc podràs prendre vi.

—O sigui que és una festa —va dir l’Eris, en to triomfant.

La Mariel va tornar a riure, i no va dir res.

—M’has portat a una església? —va exclamar per sota el nas l’Eris, davant les imponents portes de fusta de la catedral de Saint Paul—. Ja ho saps, oi, que és divendres?

—La meva mare treballa els caps de setmana, o sigui que sempre hi venim els divendres al vespre, en comptes dels diumenges al matí. —La Mariel es va tombar cap a l’Eris—. Te’n pots anar a casa, si vols.

L’Eris va dubtar. No eren lluny. Ni tan sols s’havia adonat que hi havia aquella església, tot i que no quedava ni a deu illes de cases del seu carrer.

—No —va decidir.

—No te’n podràs anar abans d’hora —li va recordar la Mariel, i va empènyer la feixuga porta, que es va obrir cap endins.

Va ficar la mà a l’aigua beneita que hi havia al costat de l’entrada. Quan l’Eris va passar pel costat de la font baptismal de marbre sense fer cap gest, la Mariel va sospirar, i seguidament va fregar el front de l’Eris amb les últimes gotetes que li quedaven al polze. L’Eris es va quedar immòbil del tot.

Va seguir la Mariel per un passadís lateral fins a un banc, on hi havia asseguda una parella de mitjana edat de cabells foscos i un nen d’uns dotze anys. L’Eris es va imaginar que devien ser els pares i el germà de la seva amiga. La Mariel va xiuxiuejar alguna cosa que l’Eris no va sentir, i la va assenyalar. La parella i el nen van somriure i li van fer un gest amb el cap, i aleshores, quan el cor va començar a cantar, van dirigir la mirada endavant.

L’Eris va passejar la vista pel seu voltant, encuriosida. Allà dins hi feia fred i estava fosc, ja que gairebé l’única llum que hi havia era la que entrava pels vitralls que s’arrengleraven als murs. L’Eris sabia que no eren en un dels costats de la Torre, de manera que aquells finestrals devien ser falsos, que els devien il·luminar per darrere amb llums solars. El sostre de volta era tan alt que ocupava tota la planta superior i segurament part de la 105. Arrenglerades als murs, hi havia tot d’estàtues de pedra de personatges amb túniques i halos.

L’Eris va trigar a adonar-se que tots els presents estaven agenollats. Es va afanyar a imitar-los, instal·lant-se al reclinatori encoixinat. Tothom es va posar a entonar un cant que ella no coneixia. Va dirigir la mirada a la Mariel.

—Resa i ja està —va xiuxiuejar ella, de manera que l’Eris va tancar els ulls i es va deixar embolcallar per aquelles paraules que li eren desconegudes.

Durant la resta del servei, va imitar el que feien els altres fidels: asseure’s, agenollar-se, alçar-se, asseure’s altra vegada; taral·lejar les cançons i callar durant les pregàries. El cor era sublim, ja que les veus es barrejaven amb la gravació de piano i teixien una mena de màgia momentània damunt seu. L’Eris se sentia apaivagada, gairebé en un estat de pau. La ment li va començar a voltar. Va pensar en els seus pares, en com eren quan es van conèixer, quan la seva mare només era una model jove que va abandonar la carrera per un home més gran, i el seu pare acabava de sortir del segon divorci. Es va imaginar el seu pare biològic; on era ara, quins trets compartien.

Va observar la família de la Mariel, tots quatre agafats de la mà, i de cop i volta va desitjar que els anés tot bé. I a la seva família, estranya i trencada, també. Va pensar que potser pregar ja era allò: desitjar el bé als altres.

El capellà va dir alguna cosa i tothom es va alçar, van encaixar i es van murmurar mútuament bons desitjos. A l’Eris se li feia molt estrany, allò de tocar desconeguts. Però era agradable ser en un lloc on ningú la jutjava, ni li importava la seva història, i ni tan sols sabien com es deia. Després de fer l’encaixada de mans amb la família de la Mariel i amb totes les persones del banc del davant, l’Eris finalment es va girar cap a la Mariel.

—Vés-te’n en pau —va xiuxiuejar, amb la veu una mica rogallosa.

—I amb el teu esperit —va contestar la Mariel, estrenyent la mà de l’Eris.

Quan es van tornar a asseure, la Mariel no la va deixar anar del tot, sinó que va fer passar la mà pel braç de l’Eris i va entrellaçar els dits amb els d’ella. L’Eris no va dir res, es va limitar a mirar endavant, però mantenia els dits ben entrellaçats amb els de la Mariel. Li va estrènyer una mica la mà, i al cap d’un moment, la Mariel li va tornar el gest.

Es van passar la resta del servei en silenci, amb les mans agafades.

Quan es va acabar la missa, l’Eris va seguir la família de la Mariel quan s’afegia a la cua de practicants que es disposaven a sortir. Després de la calma i la pau que es respiraven a l’església, el món exterior semblava sorollós i massa poblat. L’Eris va fer una mena de bot quan un aerotransportador mèdic, amb la sirena posada, va fer un gir brusc prop seu.

—Gràcies per haver-me deixat venir a l’església amb vosaltres —va dir l’Eris.

La Mariel li va respondre amb un gest d’assentiment amb el cap.

—Eris —va dir la mare de la Mariel, trencant el silenci—, parla’m de tu. Com és que tu i la teva família heu vingut a la Via Actaea?

L’Eris va mirar fixament la Mariel, estranyada que la noia no hagués explicat res.

—La meva família passa una època dolenta —va admetre—. Ara només hi vivim la meva mare i jo, aquí a baix. Els meus pares s’estan separant. —Es va adonar que cada vegada li costava menys explicar-ho. Potser al final seria capaç de dir-ho sense que li vinguessin ganes de plorar.

—Em sap greu, això que expliques —va dir la mare de la Mariel, i l’Eris es va sorprendre que la dona l’abracés. A l’Eris no l’havien abraçat mai els pares de ningú altre, ni tan sols els de l’Avery—. Que potser la teva mare i tu voleu venir a casa a sopar? —va preguntar la dona, quan van arribar al seu pis.

L’Eris va titubejar, sorpresa de les ganes que tenia de quedar-se amb ells.

—La meva mare no hi és, però a mi m’encantaria —va admetre.

La mare de la Mariel va somriure i va entrar al pis. La Mariel es va quedar a fora, observant l’Eris amb un posat estrany.

—Què passa? Que no vols que vingui? —va preguntar l’Eris.

La Mariel va brandar el cap.

—No, és que… Cada vegada que penso que t’entenc, fas alguna cosa que em descol·loca.

L’Eris va esclafir a riure.

—Doncs espero que te’n surtis —va dir—. No m’entenc ni jo, i això que fa divuit anys que ho intento.

La Mariel va mirar al sostre, amb posat impacient, i va fer entrar l’Eris a casa.

L’Eris es va asseure feliç a la taula de la cuina dels Valconsuelo —que va resultar que així es deia la Mariel de cognom—, mentre els pares de la noia remenaven cassoles i paelles en aquella cuina tan menuda però amb tant de caliu. Al cap d’uns moments, l’Eris va sentir el xauxineig dels tomàquets i les salsitxes en coure’s. Li feia venir salivera; menys quan dinava a la cafeteria de l’institut, últimament només havia menjat aliments enllaunats o els havia comprat cuinats.

El sopar va ser deliciós, i envoltat d’un caos ben alegre. A l’Eris li va encantar la manera com els Valconsuelo es feien bromes mútuament o discutien sobre algun partit de bàsquet i citaven noms de jugadors de qui l’Eris no havia sentit a parlar mai. Finalment el pare de la Mariel se’n va anar a l’habitació a fer una trucada, i la seva mare va dur en Marcos, que no parava de badallar, al seu dormitori.

—L’Eris i jo ens encarreguem dels plats —es va oferir la Mariel, mirant l’Eris a la cara.

—Ui, que l’Eris és la nostra convidada —va cridar la mare de la Mariel des del passadís.

—Tinc ganes d’ajudar —va respondre l’Eris, i es va aixecar per desparar taula, satisfeta amb el posat d’estupefacció que feia la Mariel. «Sisplau», va pensar, enriolada, «que em veig amb cor de rentar uns quants plats».

Van endreçar la cuina en silenci.

—Per què m’has deixat acompanyar-te aquest vespre? —va preguntar l’Eris, al cap d’una estona.

—Vas dir que estaves sola. A mi la missa sempre m’ajuda, quan em sento sola —va contestar la Mariel, arronsant les espatlles.

Finalment, quan va estar tot net, la Mariel va apagar els llums i va encendre una espelma artificial.

—Em sap greu —va dir, col·locant l’espelma al mig de la taula—, però intentem estalviar en la factura de la llum.

—És una indirecta perquè me’n vagi? —va preguntar l’Eris, sentint que pecava d’imprudència.

L’espelma dibuixava estranyes ombres dansaires pel rostre de la Mariel, que tenia unes faccions ben marcades i un posat obstinat, i uns ulls com tolls obscurs que l’Eris no podia desxifrar. No havia tingut mai aquella sensació amb ningú, la sensació d’una proximitat absoluta i alhora una desconeixença total. Va fer el gest d’anar a agafar la mà de la Mariel per damunt la taula, però ella la va apartar, fent que no amb el cap.

—Sí que és una indirecta perquè te’n vagis, de fet —va dir, amb un sospir—. No puc caure en el mateix, Eris, sabent com s’acabarà.

L’Eris sabia que se n’havia d’anar, però la Mariel estava inclinada endavant, de manera gairebé imperceptible, amb els ulls clavats en els de l’Eris. Encara no havia pres cap decisió.

—Aquesta vegada no s’acabarà igual —va dir l’Eris, gairebé sense ni adonar-se’n.

—I per què m’ho hauria de creure?

—I si ens ho prenem amb calma? —va proposar l’Eris, mentre s’aixecava. No sabia ben bé per què ho volia, allò, exactament, però sabia que ho volia.

La Mariel va acotar el cap, rumiant-s’ho. La llum de l’espelma se li reflectia en les pedres barates de les arracades, que semblaven una guspira roent en contrast amb la cortina fosca dels cabells.

—Potser —va dir, finalment.

L’Eris va assentir amb un gest.

—Ja saps on em pots trobar —va dir, i va tancar la porta quan va sortir.

«L’Eris Dodd-Radson», va pensar, «autoproclamada reina de l’embolic ocasional, proposant de prendre’s les coses amb calma. Qui ho havia de dir?».

Rylin

La Rylin era a la cuina, amb la tauleta enganxada a l’orella, intentant contactar amb la comissaria de policia altra vegada. Feia una setmana que havien detingut en Hiral, i encara no li permetien rebre visites. Per què trigaven tant?

—Hola —va dir, de seguida que li va contestar l’agent de la recepció—, truco per preguntar per en Hiral…

—Senyoreta Myers, tal com li vaig dir ahir, el seu nòvio encara no té cap autorització de res —li va engaltar l’agent, en reconèixer-li la veu—. Ja l’hi comunicarem, entesos? —I va penjar.

La Rylin va recolzar els braços al marbre i es va aguantar el cap amb les mans. Encara que ja no estimés en Hiral, no suportava pensar que era a la presó, patint. Havia anat a visitar els pares del noi cada vespre de la setmana anterior, per veure com estaven, per assegurar-los que en Hiral era innocent i que tot aniria bé. En Dhruv la mirava, amb una cella alçada, i la Rylin es posava vermella en sentir-se enxampada amb una mentida. Però, què els podia dir, als Karadjan? Que no hi havia res a fer?

Va deixar escapar un sospir i va continuar omplint l’elegant nevera portàtil platejada d’en Cord amb begudes electrolítiques i barretes energètiques. Malgrat tot, la Rylin estava decidida a anar al torneig de voleibol de la Chrissa d’aquell matí. Feia mesos que no veia jugar la seva germana. Fins i tot portaria un aperitiu per a l’equip, tal com sempre feien algunes de les mares de les altres noies. De fet, havia estat idea d’en Cord; havia insistit a deixar-li la nevereta, ja que evidentment la Rylin no en tenia cap.

Quan va pensar en ell, se li va dibuixar un somriure als llavis. Es feia estrany, la rapidesa amb què havia passat de ser la persona que la contractava a…, bé, al que fos. Es feia estrany, tot i que alhora ho percebia com molt natural, gairebé inevitable.

En Cord havia insistit a pagar-li tota la setmana, amb l’argument que era per culpa d’ell que l’havien despatxat de la feina del mo-nocarril. La Rylin va agafar els diners —no es podia permetre no agafar-los, tot sigui dit—, però es va entossudir a continuar netejant malgrat que en Cord li digués que no calia. Les úniques vegades que va faltar va ser per assistir a entrevistes de feina, cap de les quals va ser efectiva. La setmana anterior l’havien rebutjat per a cinc llocs. «No entenc per què no et vols quedar aquí», li repetia en Cord. «Hauries de tornar a l’institut, en comptes d’agafar una altra feina sense futur. Ets massa intel·ligent per a segons quines feines, Rylin». Era temptadora, la idea de limitar-se a acceptar l’ajuda d’en Cord, però la Rylin ja se sentia prou incòmoda amb aquella relació tan desequilibrada. Potser ell tenia raó amb allò dels estudis, però primer hauria de solucionar el tema dels diners d’alguna altra manera.

Tot i això, des del viatge a París, ella i en Cord havien passat més temps junts; a les tardes, quan ell tornava a casa de l’institut, o d’on fos on desapareixia misteriosament. Gairebé sempre es quedaven a casa d’ell, mirant holovídeos, rient i fent-se petons; ara es feien molts petons. Encara no havien anat més enllà, però, bàsicament perquè la Rylin se sentia culpable. Necessitava trencar amb en Hiral abans que passés res més. I es moria de ganes de trencar amb ell, ja que se sentia confusa, vivint una mentida.

Es va sentir un truc a la porta. La Rylin va alçar la mirada, espantada, i va anar a obrir.

—Lux! —va exclamar, abraçant la seva amiga. La Lux duia uns pantalons grisos fins, dels que es corden amb cordill, i un top sense mànigues del mateix verd menta que els cabells que es recollia en una cua de cavall—. Els cabells que portes aquesta setmana em quedarien perfectes amb el meu color d’ulls —va afegir la Rylin, assentint amb el cap.

La Lux va contestar amb un somriure no gaire convençut. Encara anava a l’institut, però a les tardes treballava en una perruqueria de la planta 90, netejant els estris per tenyir i escombrant manyocs de cabells de terra. A les perruqueres no els molestava que la Lux utilitzés el tint, de manera que ara els cabells li canviaven constantment de color, com un calidoscopi.

—Gairebé no m’has contestat els missatges, aquesta setmana. Ja m’estava amoïnant —va dir la Lux.

—Perdona, però és que ha estat com una bogeria.

La Rylin es va sentir culpable. No havia tingut la intenció d’ignorar la seva amiga, però és que no havia sabut com respondre-li. La Lux no havia parat d’enviar-li missatges des que havien detingut en Hiral, segurament imaginant-se que la seva amiga necessitava animar-se. La Rylin va pensar que si sabés la veritat, que intentava tallar amb en Hiral però que encara no ho havia aconseguit… I, ah, per cert, començava a sentir alguna cosa pel noi de dalt per a qui treballava.

—Per això em volia posar en contacte amb tu, Ry —va dir la Lux, amb tendresa. Va alçar la mà, amb desesperació, i la Rylin va veure que duia una bossa de paper reciclat—. He portat els ingredients per fer creps de xocolata i tàtan. He pensat que t’aniria bé un bon esmorzar. Però em sembla que estàs enfeinada. —Va mirar la nevereta i després la Rylin, amb els cabells ben raspallats i un vestit blau tot bufó.

La Rylin va somriure en recordar totes les vegades que la seva mare havia preparat aquelles creps quan eren petites. No tenien res d’especial, només eren creps fetes amb un preparat que tenia gust de plàtan i amb flocs de xocolata a dins. A la Chrissa li encantaven i sempre en demanava, però com que encara no sabia pronunciar «plàtan», feia corredisses per la cuina cridant: «Tàtan! Tàtan!», fins que la Rylin i la Lux treien el paquet amb el preparat de les creps, i aleshores la carona de la Chrissa, que encara era molt petita, feia un somriure d’assentiment.

—Creps de xocolata i tàtan sona genial —va dir la Rylin, de tot cor—. Però ara me n’anava al torneig de la Chrissa. Que vols venir amb mi? I després podem preparar totes plegades un menjar típic d’esmorzar, i ens el prenem per sopar.

La Lux va dubtar, i seguidament va assentir amb el cap.

—I tant —va dir, sense deixar de mirar la Rylin, i amb una expressió que evidenciava que no ho acabava d’entendre, tot allò.

—Com estan els altres? —va preguntar la Rylin, quan sortien del pis, conscient que des que havia començat a treballar per a en Cord havia vist molt poc els seus amics—. Has vist l’Andrés o en V, últimament? —Especialment a en V, es referia, ja que encara no entenia com podia ser que haguessin enxampat en Hiral, mentre que en V, que movia molta més mercaderia, continuava traficant com sempre.

—Ahir a la nit vam anar al bosc d’acer. El DJ era bastant dolent, o sigui que vam tocar el dos i vam estar fent uns al·luciactivadors al racó aquell que hi ha a la sortida del carrer 70.

La Rylin coneixia el racó. Va ser allà on anys enrere van fumar per primera vegada, tots ells, i ella havia tingut una sensació de gana tan sobtada que es pensava que vomitaria. «Ja et passarà», li havia assegurat la Lux, amb una rialleta de conill, «i quan et passi, et sentiràs genial de cop i volta». No li havia dit pas cap mentida.

—Però sense tu i en Hiral no és el mateix —va afirmar la Lux.

—Ja. Estic preocupada. Només vull parlar amb ell, però no em deixen. —La Rylin va sospirar quan sortien de la parada de l’Stop que hi havia a prop de l’institut, arrossegant la nevereta, que duia rodes. La Lux la va observar, però no va comentar res.

Van arribar davant les àmplies portes del gimnàs de l’Institut Irving. La Rylin va tenir una sensació desagradable, en tornar a ser allà. Feia molt de temps que no trepitjava un centre educatiu.

Van entrar al gimnàs quan començava el torneig. Era tal com el recordava la Rylin, amb aquella pudor de resclosit, i una mica de suor, també, i el terra de poliresina tot esgratinyat. La Rylin no entenia com podia ser que el gimnàs, que com tot el que hi havia a la Torre només tenia vint anys, semblés que l’haguessin construït al segle anterior. Segurament perquè ningú el netejava mai ni en feia el manteniment.

El gimnàs estava ple com un ou; la Rylin sabia que es tractava d’un torneig de tot el barri, però no s’havia adonat que tinguéstanta importància. Hi havia la Chrissa i la resta de l’equip de l’Irving, aplegades al seu costat de la xarxa, amb els caps en contacte. La mascota hologràfica del seu centre escolar, un immens llop gris, rondava per la tribuna, provocant xiscles a alguns dels espectadors més joves. La Rylin fins i tot va veure algunes d’aquelles minicàmeres planadores que volaven prop dels jugadors estrella per projectar les imatges captades des de la seva perspectiva a les pantalles gegants elevades.

Ella i la Lux es van dirigir cap a una de les rengleres de bancs. La Chrissa estava a punt de servir, sospesant la pilota a la mà i balance-jant-se damunt els talons. La cua de cabells foscos se li movia d’un costat a l’altre. La Rylin l’observava, una mica impressionada, com llançava la pilota enlaire i la disparava a l’altre costat de la xarxa.

—És bona, molt bona —va xiuxiuejar la Lux.

La Rylin va assentir amb el cap.

—Sí.

Li encantava veure la Chrissa, la manera com s’ajupia tota immòbil per posar-se en acció tot d’un plegat, amb tota la ferotgia d’una màquina. Es movia amb gràcia, com una ballarina, com si fos en una d’aquelles cambres tan sofisticades de baixa gravetat i els peus amb prou feines li toquessin el terra. A la Rylin se li eixamplava el cor d’orgull. En moments com aquell, li semblava que havia valgut la pena renunciar a tot el que havia hagut de renunciar.

La seva tauleta va vibrar amb un missatge d’en Cord. «Sopem aquest vespre?».

«No puc», va contestar la Rylin, dirigint la mirada a la Lux, que tenia els ulls clavats en el partit. Necessitava aquelles hores amb la seva amiga. «Farem un esmorzar per sopar. Ja saps com són aquestes coses».

«Només val la pena un esmorzar per sopar si és un esmorzar al llit», va contestar en Cord. La Rylin es va reprimir un somriure de frustració, i es va tornar a guardar la tauleta a la butxaca. La Lux, però, va tenir temps de captar l’expressió que feia.

—Bones notícies? —va preguntar la Lux.

La Rylin tenia unes ganes boges d’explicar-ho tot a la Lux. Però no estava segura de si ho entendria. I com ho podia entendre, si ni ella mateixa ho acabava d’entendre, tampoc?

—No ben bé —va dir, amb l’esperança que la Lux ho deixés estar.

Quan es va acabar el partit i va sonar el timbre, la Rylin va dur la nevereta fins on s’aplegava l’equip de la Chrissa, amb la Lux que la seguia. Totes tenien la cara vermella per l’esverament de la victòria, i anaven xocant la mà les unes amb les altres.

—Rylin! No sabia que venies! I Lux! —va exclamar la Chrissa, envoltant la Rylin amb una abraçada suada. Tenia un pegat vermell petit enganxat a l’avantbraç; la Rylin es va adonar que era un controlador de constants vitals, que monitoritzava el ritme cardíac, el metabolisme i el contingut de la suor de la Chrissa.

—I quan te l’han donat? —va preguntar.

La Chrissa va arronsar les espatlles.

—Volen que ens els posem els que som més joves —va dir, i tot d’una la Rylin va recordar la nit al bosc d’acer, l’última vegada que ella també s’havia posat un pegat. Semblava que fes segles—. Has portat aperitiu? —va continuar la Chrissa, somrient encantada en veure la nevereta.

—Ja ho sé, sóc la millor germana gran de totes les que hi ha aquí. —La Rylin va empènyer la nevera endavant i, quan en va treure la tapa, les noies van començar a agafar les begudes amb ganes.

La Chrissa va agafar una beguda electrolítica i en va beure un bon glop. Aleshores va abaixar l’ampolla i es va quedar mirant la Rylin.

—Se’t veu diferent —va dir—. Que és pels cabells?

—M’estàs confonent amb la Lux —va contestar la Rylin, de broma, i la Chrissa va deixar escapar una riallada.

—És veritat. Deu ser pel vestit que portes —va contestar la Chrissa. Però la Rylin sabia el que veia la Chrissa, per més que la Chrissa no se n’hagués adonat.

En certa manera, malgrat tot, la Rylin era feliç.

Leda

—Mare? Que hi ets? —va cridar la Leda quan entrava a casa. Va tremolar una mica, humida de suor; encara duia els braçalets blancs que impedien les nàusees durant el ioga antigravitacional. A la classe només hi havien assistit la Leda i la Ming. Ja feia més d’una setmana que l’Avery no feia ioga amb elles. Deia que volia anar a córrer més sovint, però la Leda sabia que l’Avery l’evitava a ella, i a la Ming, ja que encara no li havia perdonat el que havia fet a la festa de l’Eris.

La Leda i l’Avery amb prou feines havien parlat des d’aquell intercanvi tan estrany l’endemà mateix, quan la Leda havia aparegut a casa d’ella amb la jaqueta de l’Atlas. Fins i tot ja no seien juntes a l’hora de dinar. Un dia, l’Avery li va passar pel davant i va anar a seure a l’altra punta, al costat de l’Eris, de manera que la Leda s’havia hagut de quedar entre la Risha i la Jess. Ningú va dir res sobre aquell canvi, però la Leda va notar que tothom la mirava, com esperant una reacció que ella es va negar a fer.

I hi havia el tema de l’Atlas. La Nadia insistia que el noi no s’havia vist amb ningú més aquella nit; fins i tot havia piratejat els registres centralitzats dels aerotransportadors i havia localitzat el que va anar a recollir el noi, que mostrava que se n’havia anat directament a casa després d’acompanyar la Leda. Ho va comprovar ella mateixa, en el registre de la trajectòria de l’aerotransportador. L’Atlas no havia tornat a la festa ni a casa de cap noia. Però tot i així… la Leda no es podia desempallegar de la sensació que passava alguna cosa, i tant de bo pogués descobrir què era.

Hauria volgut deixar d’obsessionar-se amb els Fuller. Però eren a tot arreu; ostres, precisament feia una estona, quan havia anat al barde sucs de l’Altitude després de ioga, gairebé topa amb l’Avery i la seva família, que en sortien després de fer-hi l’esmorzar dinar. De manera instintiva, s’havia amagat en un racó quan li passaven pel costat, per evitar haver de parlar-hi. Sabia que actuava com una sonada, però no suportava haver de veure l’Avery o l’Atlas cara a cara. No pas abans de tenir la sensació que ho controlava tot una mica més.

—Leda? —La veu de la seva mare venia del despatx—. Que necessites res, reineta?

La Leda va entrar a la cuina i va començar a pitjar botons de la liquaxtractora, per preparar-se el batut d’anacards que havia volgut prendre abans de fugir del bar de sucs. Què necessitava, per arreglar la situació amb l’Avery? Per tornar a tenir relacions amb l’Atlas? Tot menys el que feia en aquells moments, perquè era evident que la seva estratègia actual no rutllava.

—No res, diria —va contestar, sense estar segura de per què cridava a la seva mare.

El batut es va anar dipositant en un got glaçat. La Leda hi va afegir un toc de canyella pel damunt i en va prendre un glop. No podia oblidar la imatge de l’Avery, l’Atlas i els seus pares caminant tots junts per l’Altitude, amb aquell posat com orgullós, ferotge, ensalvatgit.

—Com ha anat la classe de gimnàstica? —La Ilara Cole va aparèixer al llindar.

—Ha estat bé —va contestar la Leda, amb aire impacient.

—Aquest vespre, el teu pare i jo tenim la festa dels Hollenbrand —li va recordar la dona—. No sé pas què farà en Jamie. Que teniu cap pla, l’Avery i tu?

—Em sembla que em quedaré a casa, jo. És que estic una mica cansada —es va afanyar a respondre la Leda.

La va empipar el gest d’alleujament que va descobrir en la seva mare. A la Ilara no li havia fet gràcia que la Leda anés a la festa d’ani-versari de l’Eris el cap de setmana anterior, però ella li havia promès que no passaria res, que no beuria. No es podia dir que hagués incomplert del tot la promesa, es va voler convèncer la Leda. Tot i que es feia difícil portar el còmput del que bevies, amb aquelles bombolles tan ridícules.

—Per què no convides l’Avery que vingui a casa? Puc demanar a la Haley que es quedi i que us prepari pizza casolana —va propo-sar la seva mare. Va fer el gest d’anar a col·locar-li un floc de cabells rebels darrere l’orella, però la Leda va apartar el cap.

—Que ja t’he dit que estic bé!

—Leda —va dir la seva mare, amb una veu més greu, preocupada—, que passa res? Vols que demani cita amb el doctor Vanderstein?

La Leda es va salvar de respondre quan va sonar el bip de la porta d’entrada. Devia ser el seu pare, que tornava a casa. Quina sort, per-què l’última cosa que li venia de gust era una visita amb el metge per a sonats de la seva mare.

—Hola a totes dues —va dir el seu pare, quan entrava a la cuina. Feia veu de cansat—. Com anem?

—On has anat? —va preguntar la Leda. Els dissabtes el seu pare solia ser a casa, adormit al sofà de la sala d’estar. O, si tenia feina, fent trucades des del despatx.

—A jugar a golf amb en Pierson i un client nou, al Links. —Tenia la porta de la nevera oberta, i en va agafar un refresc de llimona.

—Amb el senyor Fuller? —va preguntar la Leda. Se li va disparar una alarma interior.

—Sí, el senyor Fuller —va dir el seu pare, ras i curt, com si li semblés absurd que l’hi preguntés.

La noia es va reprimir i no va dir res més. No feia ni vint minuts que havia vist els Fuller, a l’esmorzar dinar; el senyor Fuller no s’havia pogut passar el matí jugant a golf. Per què deia una mentida, el seu pare?

—Com ha anat? —La Ilara es va acostar al pare de la Leda per fer-li un petó superficial.

—Doncs hem deixat guanyar el client, que és el més important. —L’home va fer una riallada per celebrar el seu propi acudit, però va sonar una mica falsa, com si tingués el cap en un altre lloc. Que potser amagava res? Però la seva dona, aliena a tot, es va limitar a somriure i a assentir en silenci.

—Me’n vaig a dutxar —va dir la Leda, en to eixut, i va agafar el got amb el batut que encara li quedava.

Va recórrer el passadís a grans gambades fins a la seva habitació i, un cop a dins, en va tancar la porta amb una trompada. Es va afanyar a treure’s la roba humida d’haver fet gimnàstica i la va llançar al cove de la roba bruta que hi havia en un racó i que connectava directament amb la cambra de la bugada. Abraçant-se el cos, es va ficar a la dutxa, va obrir l’aixeta i va activar el mode pluja a la màxima potència. Però, incomprensiblement, no podia parar de tremolar.

La Leda es va ajupir per asseure’s al terra de la dutxa, fet amb rajoles vermelles recuperades d’una vil·la de Capri. Les havia triades ella mateixa, quan hi havia anat de vacances feia dos estius. Els cabells se li van enrinxolar per efecte del raig de vapor d’aromateràpia. Va arronsar els genolls fins al pit i va intentar reflexionar. Se sentia dispersa, amb el pensament que li anava descontrolat d’un tema a un altre. El petó amb l’Atlas a la festa. Amb qui més es veia, ell. Per què el seu pare mentia sobre on havia estat. L’expressió que solia fer l’Avery últimament, quan es creuava amb ella als passadissos de l’institut. La manera com dissimulava la Leda, fent veure que tant li feia.

Tot plegat la desgastava. Li pesava massa. L’aigua li picava, com un milió d’agulles minúscules que li foradaven la pell en carn viva.

Necessitava col·locar-se.

Encara tenia l’enllaç de contacte del seu antic traficant, en Ross. Havia estat en Cord qui els havia posat en contacte; l’havien estat a punt d’enxampar més d’una vegada, a ella, quan havia pispat el xemperhidrè de la seva mare, i una nit, en una festa, va decidir demanar-li ajuda. No sabia a qui més recórrer. La Leda era conscient del risc que implicava posar el seu secret en mans d’en Cord, però intuïa que, a sota de tanta fanfarroneria, el noi tenia el seu propi sentit de la lleialtat.

—I tant —li havia dit ell, quan la noia li havia fet la petició, i li va enviar un enllaç on només deia «Ross».

En Ross li va subministrar xemperhidrè, és clar, tant com en va voler. Però també li va proporcionar altre material, material pel qual ella ni tan sols pagava.

—Tinc tots aquests relaxants extres —li havia dit una vegada, quan ella li va adquirir uns quants xemperhidrens abans dels exà-mens finals—. Per què no te’n prens un parell? Et faran falta, després dels exàmens.

I així ho va fer.

No va passar gaire temps abans que la Leda comencés a fumar alguna vegada amb en Cord i els seus amics, i de vegades també hi era en Brice. En un parell d’ocasions, es va atrevir amb material més fort, per res en especial, només per provar-ho; però va evitar de repetir massa sovint. De tant en tant era agradable i tot, allò de perdre el control de si mateixa, ja que habitualment era massa ferri.

I va estar perfectament bé fins l’hivern anterior, fins a Catyan i la desaparició de l’Atlas. Va ser aleshores quan la Leda havia començat a perdre el control de debò.

«Ei, com va tot?».

La Leda es va dreçar de cop en rebre el missatge de l’Atlas.

«Hola», va contestar ella, amb prudència, fent mans i mànigues per no deixar-se endur per l’esverament que li recorria les venes. «Estic bé. Què hi ha?».

«He pensat que podíem anar junts a allò del Club Universitari».

La Leda va tancar els ulls, curulla d’un alleujament de vertigen.

«Sí», va contestar. «M’encantaria anar-hi».

Semblava que fes setmanes que no se sentia tan relaxada; va inspirar unes alenades profundes, amb aroma de rosa, i va deixar que la pell de les mans se li arrugués com una pansa. Podia gastar tanta aigua com volgués, ja que es recollia tota, es filtrava i es destinava a altres usos. I d’aquella manera es va quedar, doncs, deixant que li sortís la tensió del seu cos esgotat.

Finalment es va posar dreta i va començar a aplicar-se perletes de sabó als cabells, sentint que gairebé recuperava l’equilibri. Igual que se sentia quan era a la tenda de meditació de la Cala d’Argent.

Avery

El diumenge al vespre, l’Avery estava asseguda a la immensa taula de fusta tallada a mà del menjador de casa, provant de concentrar-se en els espàrrecs i no en l’exasperant noi que tenia al davant. —Atlas, avui he parlat amb en James i m’ha dit que vas molt bé, que aquesta setmana t’hi has quedat fins tard cada nit—. En Pierson Fuller va fer un gest d’assentiment a l’Atlas des de l’altre costat de la taula, mentre es ficava a la boca un tros de salmó fumat amb aroma d’ametlla.

—Sí. Intento aprendre-ho tot tan de pressa com puc, per demostrar que sóc capaç de fer la feina encara que no…, ja ho saps, que no m’hagi graduat a l’institut.

—Sí que t’hi has graduat, el que passa és que no va ser amb la teva classe! —va exclamar el pare de l’Avery.

I al mateix instant la seva mare deia:

—Tothom sap que et vas agafar un any sabàtic! És molt habitual viatjar quan es té la teva edat! Jo també ho vaig fer!

L’Atlas els va ignorar tots dos i va mirar l’Avery.

—Ei, Aves, em passes el pebre? —va demanar.

«No et pensis que perquè em diguis “Aves” tot tornarà a ser normal», va pensar ella, arronsant els llavis i acostant-li l’autoespecier. Típic de l’Atlas, allò de provocar els pares per alegrar-la a ella. Però aquesta vegada no funcionaria.

Va mirar per la finestra per evitar de coincidir amb la mirada d’ell. Era un vespre boirós, i la humitat formava gotetes als finestrals que ocupaven tres parets del menjador, de manera que tapaven la panoràmica que solien tenir sobre l’East River.

Des que l’Atlas havia tornat a casa, els Fuller feien àpats en família més sovint. Ara sopaven junts gairebé cada vespre; el dia anterior fins i tot havien fet un esmorzar dinar, encara que fos un dissabte, el dia que el seu pare solia anar a jugar a golf i la seva mare se submergia en tota mena de tractaments a l’spa. Al principi a l’Avery li agradava… Fins al petó del cap de setmana anterior. Ara se sentia desorientada. L’Atlas havia estat l’única persona en qui podia confiar, i ara ja no sabia ni com li havia de parlar. Semblava impossible que poguessin tornar a la normalitat d’abans, tot i que feia l’efecte que Atlas ho posava prou fàcil.

L’Avery gairebé desitjava que el petó no s’hagués produït. Gairebé, però no del tot. Perquè com a mínim ara en conservava el record, el podia rememorar en la imaginació tantes vegades com volgués. A voltes era una tortura, allò de recordar el frec dels seus llavis, l’escalf del seu alè a la galta, la manera com ell li havia posat les mans a la cintura. Però l’Avery no se’n podia penedir. Encara que tornés a besar algú, sabia que podia conservar el record d’aquell petó la resta de la vida.

—Per cert, Atlas, avui he encarregat el teu esmòquing nou. —L’Elizabeth Fuller va arronsar aquelles celles tan ben depiladesamb làser que tenia. Era evident que volia saber què se n’havia fet, de l’anterior, però va evitar esmentar la qüestió. En unes altres circumstàncies, l’Avery també ho hauria volgut saber, però en aquells moments tant li feia. Segurament l’Atlas se’l devia haver oblidat en alguna absurda festa en un iot, a Croàcia. L’Avery va intercanviar una mirada amb la seva mare.

A la noia sovint li costava d’entendre que la meitat dels seus gens provinguessin de la seva mare. Evidentment, s’explicava pels gens re-cessius no expressats, els que portava la seva mare però que no es manifestaven, i que justament eren els que havia extret el doctor Shore i havia donat a l’Avery. Perquè la veritat era que no s’assemblaven gens, elles dues.

La mare de l’Avery no era guapa. Tenia una constitució massa robusta i uns braços massa curts, i els cabells, per més temps i diners que esmercés a tractar-los, sempre li acabaven encrespats. Però es cuidava l’aparença amb la fèrria determinació d’una feina a jornada completa, i se sotmetia a plasticirurgies anuals i un extenuant règim d’exercicis de Pilates. Amb tot, l’Avery sabia que la seva mare se sentia malament amb la seva aparença. Era l’autèntica raó per la qual havia estat disposada a pagar tants diners per assegurar-se que l’Avery no se n’hagués de preocupar mai.

—Doncs tindràs l’esmòquing a punt per a la festa de tardor del Club Universitari —va continuar l’Elizabeth—. Per cert, hi anireu amb algú, vosaltres?

—Jo hi aniré amb la Leda, però la seva família ja en són socis, o sigui que no cal que li compris cap entrada —va contestar l’Atlas.

Allò era una novetat per a l’Avery. Va agafar la seva copa de merlot —per sort, els seus pares eren prou oberts per permetre que els seus fills adolescents prenguessin vi— i en va beure un bon glop, amb la llum que centellejava al líquid de color robí que contenia la copa de flexividre. No se sabia avenir que l’Atlas continués parlant de la Leda, després d’haver-li fet un petó a ella.

—Ah, fantàstic —va dir l’Elizabeth, clarament sorpresa—. Pierson, hauríem de tenir els Cole a la nostra taula, llavors? Ho he dema-nat als Reed i als Delmond, però em sembla que podem augmentar els comensals a taula fins a deu…

—El que tu vulguis —va murmurar el pare de l’Avery, segurament intentant llegir missatges a les lents de contacte.

«Genial», va pensar l’Avery, «ara hi estan involucrats els pares». D’aquella manera tot plegat semblava més real, com si ara la Leda s’hagués convertit oficialment en la nòvia de l’Atlas.

—Hi vas amb algú, tu, Avery? —va preguntar el seu pare. Se li va notar un deix de preocupació. Sempre preguntava a l’Avery per què no sortia amb ningú, com si el fet que no tingués parella fos el màxim enigma que li presentés el món.

L’Avery va dubtar. No hi havia pensat gaire, en la festa de tardor, però ara que l’Atlas hi anava amb la Leda, hi volia ser present, i amb parella, per demostrar que passava tant del petó com ell. Però en Zay s’havia afartat d’esperar-la i ara sortia oficialment amb la Daniela, de manera que no li podia demanar d’anar-hi junts. Per uns moments va considerar anar-hi amb en Cord —sempre era divertit en aquelles situacions—, però l’Atlas sabia que ella i en Cord només eren amics, o sigui que tampoc no l’hauria posat gelós.

A l’Avery se li’n va anar la vista cap a les flors que li havia regalat en Watt, que encara eren al recipient metàl·lic, damunt el marbre de la cuina. S’havien mort algunes gipsòfiles, però la rosa blanca del mig estava ufanosa, amb els pètals vellutats oberts en harmonia. «Per què no?», va pensar. Li havia fet l’efecte que en Watt coneixia alguns dels convidats a l’aniversari de l’Eris; l’Avery havia cregut que en Watt no s’hi presentaria, però ara estava contenta que hi hagués anat. De fet, oi que l’havia vist parlant amb l’Atlas en algun moment?

—Hi aniré amb en Watt Bakradi, el noi que em va enviar allò. —L’Avery va assenyalar les flors. Va fitar l’Atlas mentre ho deia, per si li captava alguna reacció, però el noi semblava tan indiferent com sempre.

—Em preguntava de qui devien ser! —va exclamar la mare de l’Avery—. Afegiré una altra entrada a la nostra comanda. El coneixes molt, Avery?

—No gaire, de fet. Però l’Atlas sí que el coneix —va dir, amb segones. L’Atlas va alçar la mirada, clarament sorprès—. Oi que vas parlar amb ell a la festa de l’Eris? —va continuar l’Avery, burxant encara, fent que l’Atlas pensés que havia estat tota la nit pendent d’en Watt.

—Sí, en Watt! Molt bon xaval —va dir l’Atlas, i es va tornar a concentrar en el seu risotto.

—Doncs tinc moltes ganes de coneixe’l. Serà una vetllada maquíssima. —L’Elizabeth va somriure.

«Serà el que serà», va pensar l’Avery, preguntant-se on caram s’havia ficat.

Watt

En Watt estava reclinat mandrosament sobre un colze mentre borbollava les respostes a l’examen superior d’Història Americana. Tots els que l’envoltaven s’havien passat dies memoritzant per a aquell examen; gairebé sentia com els grinyolaven els engranatges del cap quan s’espremien el cervell buscant dades que no recordaven, sense saber quina resposta marcar amb el llapis per a pantalla tàctil.

Pobres imbècils. Havien de confiar en les seves memòries humanes imperfectes per passar la prova. Al contrari que en Watt.

Ni tan sols la tecnonet que envoltava l’institut —que inutilitzava totes les tauletes i lents de contacte— afectava la Nadia; era massa sofisticada. En aquells moments, mostrava les respostes de cada pregunta als ulls d’en Watt, i fins i tot li suggeria quines havia de fallar a propòsit. Sabia prou bé que no li convenia obtenir un cent per cent d’encerts en tots els exàmens que feia.

En Watt va deixar el llapis en un costat i va mirar, a través de la finestra, el jardí vertical que envoltava l’institut, amb tot de falgueres i plantes suculentes que grimpaven per les parets en una explosió de verdor.

—Queden dos minuts —va dir la professora, la senyora Keeley, amb un gest amb el cap. Duia tanta laca als cabells que semblava que portés un casc.

Es va sentir una lleu remor d’angoixa dels altres vint alumnes de la classe, tot i que en Watt no els veia a causa de les pantalles d’invi-sibilitat amb què els separaven els dies d’examen. En Watt va continuar mirant per la finestra.

Tant de bo pogués trobar la manera de provar que l’Atlas no es veia amb ningú. Des del missatge de la Leda de la setmana anterior —en què li deia que li quadruplicaria la paga si esbrinava amb qui sortia l’Atlas d’amagat—, havia treballat sense descans, seguint cada passa de l’Atlas i relacionant les dades obtingudes amb les de totes les noies amb qui hagués pogut coincidir. De moment, res de res. En Watt intuïa que no hi havia res per descobrir, perquè la Leda era una histèrica i una obsessiva.

I és que ara sabia que era una addicta al xemperhidrè rehabilitada. No havia investigat a fons el passat de la noia amb anterioritat, sen-zillament s’havia limitat a revisar-ne els fils de continguts el dia que ella el va contractar. Fins l’altre dia, quan en un atac de frustració va demanar a la Nadia que resseguís tots els indrets on havia estat mai la Leda. La Nadia havia estat l’única a descobrir l’estada de la Leda al centre de desintoxicació. Ara, en Watt fins i tot estava més convençut que mai que la Leda s’equivocava respecte de l’Atlas; la noia veia el que no hi havia.

També es preguntava què li passava a l’Avery, darrerament. Havia tingut l’esperança de conquistar-la amb l’arranjament floral que li havia enviat a casa, o que com a mínim provoqués una conversa, però l’únic que va fer la noia va ser enviar-li un missatge d’agraïment quan va rebre les flors. Ja en feia una setmana, d’allò, i gairebé no n’havia sabut res més.

Va sonar el timbre que indicava el final de la classe, cosa que va provocar un repic desesperat dels alumnes mentre emplenaven les últimes respostes abans que les tauletes —propietat de l’institut— s’apaguessin com a cloenda de l’examen. En Watt es va limitar a estirar els braços damunt del cap en un gest mandrós. Depenent de la nota del treball, que havia redactat la Nadia i ell havia retocat perquè semblés més autèntic, aquella avaluació hauria de tenir una nota entre 9,5 i 9,8.

Es va penjar la motxilla en una espatlla i va sortir al passadís. Les noies eren davant dels seus armariets i feien aparèixer miralls tempo-rals amb els dispositius de bellesa per comprovar si continuaven ben pentinades. Els membres de l’equip de futbol van passar per allà vestits amb l’equipament reglamentari, en direcció a l’aerobús que els havia de dur al camp d’entrenament tres plantes més avall, al Park Zone. Les banderoles que hi havia penjades al passadís van canviar del groc al morat, i alternativament mostraven els missatges «Felicitats, Jefferson: notes més altes en les proves d’accés a la universitat els últims tres anys!» i «Festa de retrobada amb antics alumnes: entrades a la venda!». Un avió de paper, alçat per minúsculs microplanadors, brunzia enlairat com per encantament.

—Un examen mortal, eh? —La Cynthia, una noia asiàtica d’ulls separats i serrell negre que era amiga d’en Watt i en Derrick des de l’escola, se li va situar al costat.

—Ui, i tant.

Van sortir per la porta principal i es van quedar a l’àmplia zona asfaltada de davant l’institut. Just a l’altre costat del carrer hi havia una parada de l’Stop i una gelateria per culpa de la qual havien fet campana molt sovint. En Derrick era enmig de la multitud de nois i noies que s’amuntegaven als límits de la tecnonet per consultar amb impaciència els missatges i els canals de continguts. Quan els va veure, se’ls va apropar.

—Ei, Cynthia —va dir de sobte en Watt—, et puc demanar un consell?

—Ni parlar-ne. Ja t’he dit que no vull que m’emboliquis amb coses de noies. Que siguem amics no significa que estigui d’acord amb tot el que fas quan no et tinc a prop. —Va alçar una cella, desafiadora.

—Com saps que…? —En Watt va callar quan va veure un missatge a les lents de contacte.

—Sento coses —va dir la Cynthia.

En Watt no se’n sabia avenir. El missatge era ni més ni menys que de l’Avery. «Ep, espero que hagis tingut un bon cap de setmana», deia.«Escolta, si dissabte no tens res a fer, vols anar a la festa de tardor del Club Universitari amb mi?».

En Watt no va poder reprimir un somriure d’emoció. Les flors havien funcionat, finalment. «M’encantaria», va contestar, enviant el missatge per via transcranial a través de la Nadia.

«Genial! Te n’enviaré més dades. Només perquè ho sàpigues: també hi seran els meus pares i el meu germà. És com una celebració familiar», va afegir l’Avery, i en Watt hi va percebre un deix de cautela. Doncs tant se li’n donava, si havia d’encaterinar els avis i els cosins de l’Avery i l’individu que li tallava els cabells. Seria la parella de l’Avery Fuller.

—I què és el que has sentit? —va preguntar en Derrick, que havia avançat a empentes i rodolons entre la gentada per acostar-se a ells.

—En Watt m’ha demanat que l’aconselli com a noia, però em nego a ficar-m’hi. Si vols que et digui la veritat, planyo la seva pròxi-ma víctima, sigui qui sigui —va explicar la Cynthia, amb una solemnitat fingida.

—Que t’ha demanat consell? —se’n va burlar en Derrick—. Sobre l’Avery? Ostres —va dir, girant-se cap a en Watt—, deus estar més desesperat del que em pensava.

—De fet —el va interrompre en Watt—, m’acaba de convidar a un acte. A la festa de tardor del Club Universitari. —Va provar de no semblar pagat de si mateix, però no ho va poder evitar. Havia fet l’impossible, i havia aconseguit que l’Avery Fuller li demanés per sortir. Se sentia com si estigués ballant la dansa de la victòria.

—El Club Universitari? Qui és aquesta noia? —va preguntar la Cynthia, amb escepticisme.

—És una altejada —va aclarir en Derrick, com si allò ho expliqués tot.

En Watt va assentir amb el cap, però en realitat no escoltava. Va recuperar el missatge de l’Avery i va demanar a la Nadia que l’ajudés a trobar una resposta ocurrent i que alhora mostrés seguretat. «Em sembla perfecte», va començar. «I…».

—Ja saps que el Club Universitari és formal —va continuar la Cynthia—. Segurament et caldrà un esmòquing.

En Watt va alçar la mirada de cop.

—He de portar esmòquing? N’estàs segura? —Ara sí que necessitava aquella paga extra de la Leda. No havia comprat mai un esmòquing, però sabia perfectament que no eren barats.

Va tornar a consultar les lents de contacte, disposat a acabar el missatge… i es va adonar aterrit que les paraules que acabava de pro-nunciar s’havien enviat a l’Avery: «em sembla perfecte, i he de portar esmòquing, n’estàs segura?».

«Què fots, Nadia? Sabies que no volia que enviessis aquestes paraules a l’Avery», li va transmetre, empipat.

«Estaves en mode “redacció de missatges”», va contestar la Nadia. «Potser si m’actualitzessis, seria més capaç d’intuir les intencions no explícites». El noi va pensar que semblava sarcàstica. Coi d’algoritmes recursius. L’hauria d’haver programat només amb lògica lineal, tal com eren la majoria de quants, abans de la prohibició.

En Watt es va encongir, preocupat per com resoldria aquell desastre, però l’Avery ja li havia respost. «Sí, cal anar d’etiqueta. Et puc ajudar a comprar l’esmòquing. Sé on hem d’anar, exactament!».

—Seguríssim que necessites esmòquing al Club Universitari —deia la Cynthia.

En Derrick va esclafir a riure.

—I d’on penses treure els diners per comprar l’esmòquing?

—En pot llogar un, burro. En aquesta planta hi ha un establiment on en lloguen. Cap a la banda est, em sembla —va afegir la Cynthia, que volia ajudar.

Però en Watt estava concentrat en la seva resposta a l’Avery. «No cal. El meu només té alguna esquitxada de vi negre de l’últim esdeveniment».

«Doncs si al final en necessites un de nou, m’encantarà acompanyar-t’hi aquesta setmana».

En Watt estava a punt de tornar a posar-hi pegues, amb la intenció de dissimular la incomoditat que sentia i la seva total inexperièn-cia en esdeveniments formals i, de fet, en tot el que feia referència al món de l’Avery. Però la Nadia hi va ficar cullerada abans que ell tingués l’oportunitat de pensar una resposta. «He piratejat els registres de les botigues on sol comprar l’Avery», es va oferir la Nadia, gairebé com a disculpa. «No sembla que en el passat hi hagi anat amb ningú més que no fos el seu germà. Ho considero com un bon senyal, que s’ofereixi a dur-t’hi a tu?».

«Encara estic empipat amb tu», va contestar en Watt. Però la Nadia tenia raó. Com se li acudia rebutjar una oportunitat per estar amb l’Avery, independentment d’on fos? «D’acord… Potser acceptaré la teva oferta, al capdavall», va contestar a l’Avery.

—No el llogaré —va dir, responent la pregunta d’en Derrick. Finalment tenia una oportunitat amb l’Avery, i ho volia fer bé—. Tinc uns estalvis. Ja el podré pagar.

—Doncs espero que aquesta noia s’ho valgui, eh? —La Cynthia va observar en Watt, encuriosida.

—I això que deies que no t’hi volies ficar —va dir en Watt, de broma, esquivant la pregunta a posta. I tant que s’ho valia, l’Avery.

En Derrick va deixar escapar una riallada.

—Continua vigent la cita per estudiar Càlcul a casa teva, aquest vespre? —va preguntar a la Cynthia, que va assentir en silenci. Habi-tualment establien una agenda d’estudi rotativa durant les setmanes d’avaluació, tot i que ja gairebé mai anaven a casa d’en Watt, perquè els bessons feien molt de xivarri i molestaven.

—Jo no puc —va dir en Watt. Li encantava passar l’estona amb els amics, però de fet ja no li calia estudiar. Preferia concentrar-se en el tema de l’Atlas i, amb sort, aconseguir la paga de la Leda abans d’anar a comprar l’esmòquing.

—Però la meva mare ja ha preparat les teves galetes preferides! —va rondinar la Cynthia, quan en Watt se n’acomiadava.

Un cop a casa, en Watt va agafar una bossa de crispetes amb gust de formatge del rebost, es va instal·lar a l’escriptori i va obrir la pantalla de visualització.

—Nadia —va dir, en veu alta—, hem de piratejar el sistema de casa dels Fuller.

—Vols que ho fem junts? —va preguntar la Nadia, que semblava emocionada, suposant que fos possible. En Watt va pensar que com més temps passava amb la Nadia dins el cap, més emocions humanes li atribuïa.

—Sí. Endavant.

Feia temps que ell i la Nadia no piratejaven junts. La majoria de vegades, la Nadia feia més via tota sola, sense la interferència del noi. Però, de tant en tant, quan un sistema era especialment complicat —en general els idiosincràtics, els que havien estat encriptats per dissenyadors humans increïblement creatius—, se’n sortien millor junts.

Un cop en Watt va estar situat i preparat, els dits li van començar a volar per la pantalla tàctil mentre manipulava dades invisibles, com si estirés els fils d’una xarxa immensa i complicadíssima. La Nadia i ell treballaven bé junts. Fins i tot quan s’anava endinsant lentament, de manera metòdica, en l’acte de pirateria, en Watt la notava allà, com una presència fantasmal, com la claror d’una espelma que parpellejava als límits de la seva visió. Va perdre la noció de temps i espai, i el seu ésser va quedar reduït al reguitzell de camps numèrics de la pantalla que tenia al davant, en espera de l’espurna d’intuïció que li permetés veure-hi un patró, el punt feble, qualsevol cosa.

Al cap d’onze hores, el van trobar.

—Sí! —va exclamar en Watt, eufòric, adonant-se amb retard que no havia sopat, que gairebé era de matí. Però tant hi feia. La Nadia havia estat setmanes intentant introduir-se al sistema de seguretat dels Fuller, i finalment ho havien aconseguit—. Tens accés a l’ordinador de l’habitació de l’Atlas, ara? —va preguntar a la Nadia.

—Sí. Vols donar un cop d’ull al fil de continguts en directe?

—No cal —va dir en Watt. No li venia de gust d’observar el que feia l’Atlas, sol a la seva habitació—. Però tu sí que els pots seguir, oi?

—Doncs ja els seguiré —va respondre la Nadia, ras i curt.

En Watt es va reclinar al seient, va entrellaçar les mans darrere el cap i va tancar els ulls amb un somriure de satisfacció.

—Quant creus que pagaria la Leda, per veure el que estàs veient tu? —va reflexionar en veu alta.

—Doncs ara mateix l’Atlas està preparant el bufasomnis per a tota la nit, o sigui que tampoc no és tan emocionant —li va explicar la Nadia.

—Què hi té, al bufasomnis? —va preguntar en Watt, que encara que no ho volgués admetre sentia una mica de curiositat.

—Imatges i sons de la selva amazònica.

—És una mica estrany —va dir en Watt, pensant en veu alta. O potser…—. Encara tens accés al Departament d’Estat? —va preguntar. La Nadia s’havia colat al seu sistema desenes de vegades, per temes relacionats amb persones desaparegudes i informes policials, i fins i tot una vegada en relació amb la junta d’aviació.

—És clar.

—Comencem amb el registre facial de totes les càmeres sud-americanes via satèl·lit. —En Watt va pensar que potser només resultava que a l’Atlas li agradaven els somnis selvàtics, i tot plegat era una pèrdua de temps.

O potser desxifraria el misteri aquest de l’Atlas d’una vegada per totes.

Va anar a la cuina a preparar-se un entrepà, ja que tenia un forat a la panxa i li feia una mica de mal el cos per les hores de pirateria. Però era un cansament bo. Gairebé havia oblidat la satisfacció d’enllestir una pirateria difícil, semblant a escalar una muntanya intangible o resoldre un misteri insondable. Ho hauria de fer més sovint.

—Formem un bon equip, Nadia —va dir en Watt, untant una llesca de pa amb mantega de fruita seca. Estava massa cansat i esverat per amoïnar-se d’estar parlant sol a la cuina.

—Ja ho sé —va respondre la Nadia, i va semblar com si estigués somrient.

Rylin

—He vingut a veure en Hiral Karadjan —va dir la Rylin, amb rotunditat. Es va acostar al taulell de les visites del Reformatori Greycroft de Queens, on tenien en Hiral fins al judici, si no és que per algun miracle la seva família reunia els diners de la fiança.

—Un noi ben famós —va dir el guarda de mitjana edat, amb ironia, i li va fer un gest perquè li mostrés la bossa per escorcollar-la.

—En Hiral? De debò? —La Rylin va alçar la bossa, farcida amb el màxim de productes que estava autoritzada a portar.

—I tant. Ets la tercera persona que ve a veure’l avui, i això que li acaben de permetre les visites. —El guarda va arronsar els llavis mentre regirava els regals de la Rylin: xampús, un paquet de les galetes de mantega de la senyora Karadjan, fins i tot una tauleta vella amb la i-Net inutilitzada, carregada amb desenes de llibres i vídeos—. D’acord. Vés allà per a l’escorcoll de seguretat —va afegir, i li va assenyalar el bioescàner, on les imatges de la seva retina es registraven a l’instant i se li escanejava mil·limètricament el cos buscant-hi qualsevol indici de presència d’armes. Finalment, quan la màquina va mostrar un llumet verd, es va obrir una porta davant seu—. Arribarà de seguida —li va dir el guarda, i es va tornar a concentrar en la seva tauleta, amb aire cansat.

La Rylin va entrar en una sala buida, tota blanca, on només hi havia quatre taules i cadires collades a terra. Les parets transmetien una sensació estranya; gairebé brillaven, i la Rylin es va preguntar si eren prou sòlides. Segurament estaven fetes amb aquell vidre polaritzat que es veia opac d’un costat i transparent de l’altre, de manera que la policia podia observar les converses dels interns. Va triar la cadira de la taula del mig, la més allunyada de les parets, i va deixar la bossa a la superfície metàl·lica bombada.

La Rylin es va regirar incòmoda, intentant pensar en el que diria quan hi entrés en Hiral. Semblava d’una crueltat insuportable trencar la relació quan ell ja era en un pou. Però no ho podia aguantar més, allò d’estar amb en Cord quan no havia acabat de tallar amb en Hiral. S’imaginava que així era com se sentia en Hiral quan reparava avaries als ascensors: penjat en un estat de suspensió que impedia respirar, on un moviment en fals ho podia engegar tot en orris.

La paret de davant seu es va obrir com si fos una porta corredissa. La Rylin va veure com en Hiral avançava caminant amb dificul-tat, amb les mans emmanillades al davant, i amb dos robots cilíndrics de seguretat lliscant al seu costat en unes rodes espectrals. Duia una granota taronja repugnant i unes vambes blanques reglamentàries, i li havien rapat els cabells gairebé al zero. Sense aquells rínxols infantils, se li destacaven amb duresa els trets de la cara. Es veia més dur, més deprimit. La Rylin es va adonar que es veia culpable. Cosa que era.

—Hiral —va dir ella, en veu baixa, quan ell es va deixar caure a la cadira del davant. Unes manilles magnètiques es van desplegar de les potes de la cadira per encerclar-li els tous de les cames—. Com ho portes?

—Com vols que ho porti? —va engaltar ell. La Rylin va obrir més els ulls—. Perdona —es va afanyar a afegir el noi, tornant a ser el Hiral que ella coneixia, el noi de qui s’havia enamorat temps enrere—. És que això és molt dur.

—I tant que ho és —va dir ella, amb empatia, i va recordar el que li havia dit el guarda—. Com a mínim t’ha vingut a veure la família. —Li hauria agradat anar directe al gra, però tampoc podia arribar com si res i trencar amb ell, no pas allà.

—La família? —En Hiral va agafar la bossa i va començar a regirar els regals.

—El guarda ha dit que havies tingut dues visites.

—No eren de la família. —En Hiral va mossegar una galeta, sense mirar la noia.

—Ah. —A la Rylin se li va fer un nus a l’estómac. Va pensar si no havia estat en V, o algú altre involucrat en tot aquell sidral. No ho volia saber. Potser sí que era millor si parlava sense embuts—. Mira, Hiral…

—Ry —la va interrompre—, m’has de fer un favor.

Abans hauria acceptat a l’instant, però ara era més prudent.

—Quin? —va preguntar, amb cautela.

—M’has d’ajudar a pagar la fiança.

La noia va començar a riure davant d’aquella absurditat, però en Hiral va fer mala cara, i llavors va callar. Ostres. Ho deia de debò, ell.

El noi es va recolzar a la taula, i es va aguantar el cap amb les mans.

—El meu amagatall és a l’entrada dels ascensoristes de la línia C, a la dissetena planta. —Mantenia els ulls tancats, i tenia les espatlles desplomades, com vençut.

—Hiral! —va dir ella, amb un crit ofegat, aterrida; i si la taula tenia micròfons amagats?

Però ell va continuar parlant a batzegades, en to greu.

—No passa res. Posa’m la mà a l’espatlla. De fet, no escolten. Però no vull que em vegin els llavis, que facin servir LabioLector o el que sigui.

La Rylin va fer el que li deia, amb el cor que li martellejava. Qualsevol que els observés pensaria que ell estava aclaparat, aguantant-se el cap amb les mans, i que ella el consolava. El noi tenia els punys a la barbeta, gairebé, per ocultar-se la boca.

—La línia C, a la planta disset —va continuar—. Darrere el costat esquerre del panell mecànic. Ho has de treure d’allà. Tot. No hi deixis res, menys encara les Amides de l’Anderton. En V es posarà en contacte amb tu aviat, per fixar lloc i hora d’entrega. Dóna-l’hi tot. N’hi ha d’haver prou per pagar la fiança. Principalment gràcies a tu, per haver robat aquelles Amides —va afegir.

La Rylin es va quedar sense paraules. De debò que en Hiral havia acumulat quinze mil nanodòlars en drogues? Quan ho havia aconseguit?

—Hiral, saps que no ho puc fer —va dir, a poc a poc—. No pas amb la Chrissa. Si m’enxampen, l’enviaran a una família d’acollida.

L’expressió del noi es va endurir, i va alçar la mirada de cop.

—O sigui que la resta ens podem arriscar a anar a la presó en qualsevol moment, però tu ets massa bona per anar-hi?

—Ho sento. —La Rylin va intentar mantenir el to de veu—. I en V? Se’n podria encarregar ell.

—Ja saps que no pot entrar al vestuari. A més, només confio en tu per a aquesta feina.

—Hiral, sisplau…

—Vols que em quedi aquí? És això? —va grunyir, posant-se vermell.

—És clar que no, però…

—Em cago en…, Ry! —En Hiral va clavar un cop de puny a la taula. Ella va fer un bot, però ell li va engrapar el canell amb força—. Ho faràs per mi, entesos? Això és el que les parelles fan l’un per l’altre. S’ajuden, es protegeixen. M’ajudaràs a sortir d’aquí, perquè ets la meva nòvia. —Ho va dir com si fos una maledicció—. I, com que ets la meva nòvia, jo protegiré els teus secrets.

—Els meus secrets? —va xiuxiuejar la Rylin.

—Allò que li vas prendre a en Cord. T’estimo, Rylin. No et delataré mai, per més vegades que m’ho preguntin.

La Rylin se sentia com si li haguessin clavat una puntada de peu al pit. Ell l’amenaçava amb les Amides robades. Va mirar les parets, parpellejant, amb el cap que li rodolava. Podia ser que la poli els estigués escoltant?

—Ja t’ho he dit, no sóc prou important perquè m’escoltin d’amagat —va dir en Hiral, com si li hagués llegit el pensament. Es va inclinar enrere i li va deixar anar la mà. La Rylin la va retirar, i la va deixar a la falda. L’hi havia agafat tan fort, ell, que tenia els dits adormits.

—Molt bé. T’ajudaré —va dir, com si li haguessin arrencat les paraules per la força. No tenia cap altra opció.

—I tant que m’ajudaràs.

La Rylin es va estrènyer les mans damunt la taula. Tot d’una li semblava que li faltava l’aire, que aquelles parets se li tancaven al damunt com si fos ella la que hi estigués empresonada.

No podia trencar amb en Hiral. No pas encara, si més no. S’havia d’estar amb ell fins que enllestís tot allò i el pogués treure de la presó.

—Ara vine i fes-me un petó —va dir en Hiral, fent un copet amb els turmells encadenats.

Obedient, la Rylin es va aixecar i va vorejar la taula. Va començar a fregar lleument els llavis amb els del noi, però en Hiral la va engra-par amb força i li va tornar el petó amb duresa, implacablement, gairebé fent-li mal.

Al cap d’un moment la noia se’n va apartar. Es notava tota glaçada.

—Me n’hauria d’anar a casa —va dir, i va fer mitja volta i es va dirigir cap a la cambra del guarda i la sortida.

—Fins aviat! —li va cridar en Hiral, quan ella ja se n’allunyava.

Durant uns minuts, la Rylin va caminar sense rumb. Rememorava constantment el mal tracte que li havia mostrat en Hiral. Final-ment, es va aturar de cop i es va estrènyer el cos amb els braços, ja que no podia deixar de tremolar.

Era a l’entrada de la línia A, la que anava directament a casa d’en Cord. «Per què no?», va pensar; el noi no arribaria a casa fins molt més tard, al capdavall. Seria agradable de refugiar-se una estona en la seguretat d’en Cord, sense xantatges, al món de les plantes superiors.

Al cap d’unes hores, la Rylin estava arraulida en una butaca a la biblioteca d’en Cord, amb l’holograma de la llar de foc encès i un antic àlbum d’instafotos de la mare d’ell a la falda, quan va sentir un soroll a l’entrada.

—Cord, perdona —va dir, però quan va alçar la vista va veure en Brice. Ni s’havia adonat que tornava a ser a casa.

—Se’t veu molt enfeinada —va dir, arrossegant les paraules.

—En Cord em permet fer descansos —va respondre ella, a la defensiva. Però sabia el que semblava, tot allò: que actuava com si fos a casa seva. I ell també se’n va adonar.

En Brice va alçar les mans enlaire, com claudicant.

—Res més lluny de la meva intenció que criticar. A mi també m’agraden les feines que van acompanyades de beneficis, ja m’entens.

—No sé què vols dir —va replicar la Rylin. El noi va avançar una passa, i ella es va encongir, aguantant l’àlbum com si fos un escut—. Mira, per què no…?

—Què passa? —En Cord era al llindar. El cor de la Rylin va fer un bot d’agraïment.

—Només tenia una conversa intel·ligent amb la teva dona de fer feines, sobre ètica professional. —En Brice va picar l’ullet i es va afanyar a sortir.

—Ho sento —va dir la Rylin, en to insegur, encara que no sabia ben bé de què es disculpava.

—Bah, coses d’en Brice. Vol fer por, però en el fons té bon cor.

«Segur», va pensar la Rylin. Sabia que el posat cretí d’en Cord era pur teatre —i sabia de qui ho havia après—, però no n’estava tan segura en el cas d’en Brice.

—Què mires? —En Cord va fer un gest cap a l’àlbum mentre seia al seu costat.

—Res, de fet. —La Rylin havia estat passant d’una foto a una altra d’esma, buscant més imatges de la seva mare, però no n’havia trobat cap—. No em pensava que perdria la noció del temps —va afegir.

En Cord va fer un gest amb la mà com per treure-hi importància.

—A mi també m’agrada molt aquesta sala. —Va passejar la mirada pels prestatges de llibres antics, la moqueta d’estampat floral, el foc simulat, que espetarregava i emanava una escalfor tan convincent que semblava real.

La Rylin va desviar la mirada del rellotge antic que hi havia penjat a la paret i va observar en Cord. Duia una samarreta grisa, i tenia les vores dels texans brutes de terra.

—Que has tornat a fer campana, avui? —va preguntar, tot i que ja en sabia la resposta.

—Era una ocasió especial —es va limitar a dir ell. I seguidament va continuar—: Ei, fa segles que no veig aquestes fotos! Són de la festa d’aniversari dels quatre anys? La que estava ambientada en Aladí i hi havia un hologeni?

La Rylin, sense dir res, li va atansar l’àlbum, i en Cord va començar a fullejar-lo; es va anar aturant aquí i allà per mostrar els seus amics actuals quan eren petits, un pastís immens amb moltes més que quatre espelmes, un xou de màgia hologràfic que segons semblava havia atemorit tant en Brice que li havia fet mullar els pantalons. La Rylin assentia de tant en tant, sense fixar-s’hi gaire. En el fons, encara era en aquella sala de visites de la presó, contemplant en Hiral des d’una altra perspectiva.

En Cord havia deixat de parlar i observava la noia expectant, com esperant una resposta.

—Ah! —va exclamar la Rylin, sorpresa—. És molt… mmm…

En Cord va posar les mans sobre les de la noia.

—Rylin, què passa?

Ella va col·locar la mà damunt de tot i va entrellaçar els dits amb els del noi. Detestava no poder ser del tot franca amb en Cord. Estava atrapada per totes les mentides que havia explicat, afegint-ne una damunt l’altra com aquell joc que consisteix a amuntegar blocs fins que cauen.

—Han detingut un amic meu. Avui l’he anat a veure a la presó —va afirmar, explicant tot el que podia explicar—. M’ha descol·locat una mica, la veritat.

—Em sap greu —va dir en Cord. La Rylin va arronsar les espatlles, impotent—. I per què l’han detingut? —va preguntar, al cap d’un moment.

—Per tràfic.

—I n’ha fet?

Per alguna raó, aquella pregunta va posar la Rylin a la defensiva.

—Sí, n’ha fet —va respondre, ras i curt.

—Doncs…

—No ho entens, eh? No saps el que significa viure a la Zona Baixa de la Torre; de vegades has de fer coses que no vols fer! Perquè no tens cap altra opció!

—Sempre tens més opcions —va dir en Cord, amb un fil de veu.

La Rylin es va aixecar de cop, va tancar l’àlbum d’instafotos i el va tornar al prestatge. La seva part més racional sabia que en Cord tenia raó. Però per algun motiu encara estava molesta.

—Ei, perdona. —En Cord se li va acostar i la va estrènyer amb els braços per darrere—. Has tingut un dia dur. No volia… Perdona —va repetir.

—No passa res —va respondre ella, però no es va moure.

Es van quedar una estona d’aquella manera, sense dir res. La quietud del noi transmetia una mena de calma. Finalment, en Cord va fer una passa enrere.

—No sé tu, però jo em moro de gana —va dir, en un esforç evident de desfer la tensió—. Què demanem?

—Sempre demanes que et portin menjar a casa?

—M’oferiria a cuinar-te, però les meves habilitats a la cuina es limiten a fideus congelats i, segons sembla, comportar-me com un imbècil.

—Et mereixies aquella cleca —va dir la Rylin, sense poder evitar un somriure en recordar l’escena. Semblava que hagués passat molt de temps.

Aquell vespre, després de sopar —la Rylin havia insistit a cuinar, fins i tot a embolicar el pollastre rostit amb cansalada, cosa que mai es podia permetre a casa—, es va arraulir al sofà de la sala d’estar. Se n’havia d’anar. La Chrissa tornaria a casa de seguida; tota la setmana havia tingut entrenament fins ben tard, ja que s’acostava el torneig estatal. Però la Rylin se sentia esgotada per tot el ventall d’emocions que havia experimentat durant el dia. Havia de reposar, només un minut.

—Que et vols quedar? —va preguntar en Cord, fallant-li una mica la confiança habitual. La Rylin sabia què li preguntava. No podia, encara no.

—He d’anar a casa —va respondre, i va fer un bon badall—. Em puc… cinc minuts…? —Va recolzar el cap al coixí. En Cord es va disposar a marxar, però la Rylin es va adonar que no volia que se n’anés, ell—. Espera —va dir, mig adormida.

En Cord es va acomodar al seu costat, i la Rylin es va bellugar perquè l’esquena li quedés damunt el pit d’ell. De mica en mica, la respiració de la noia es va anar fent més regular.

Finalment, en Cord, amb algunes filigranes, es va aixecar del sofà. La Rylin ja estava adormida, de manera que no el va veure anar a buscar una manta a l’armari i posar-l’hi amb molt de compte per damunt. No va veure com se la mirava uns moments, observant com les pestanyes li bategaven mentre dormia. No va veure com s’inclinava i li enretirava els cabells, i després li feia un petó suau al front, se n’anava a la seva habitació i en tancava la porta un cop a dins.

Però, quan la noia es va despertar enmig de la nit i es va notar embolcallada per la manta, s’hi va acotxar més i va somriure envoltada de foscor.

Eris

L’Eris estava estirada al terra de la classe d’Història de l’Art, i mirava amunt, al sostre, juntament amb els companys de classe, per observar com un Miquel Àngel hologràfic pintava la Capella Sixtina. Sentia l’Avery al seu costat, que sospirava cada vegada que el pintor feia una altra pinzellada. No entenia per què a l’Avery li agradaven tant, aquella mena de coses; i si l’Eris s’havia matriculat a aquella matèria era per culpa de l’Avery. El professor va començar a parlar d’alguna cosa, de papes potser, però l’Eris no escoltava. Es va posar la bossa sota el cap per estar més còmoda. La mirada se li’n va anar cap a una figura femenina que quedava en un racó del sostre i que aguantava un pergamí i mirava neguitosa un àngel pintat. Els cabells d’aquella noia eren del mateix color que els seus.

Es preguntava què en diria la Mariel, d’aquell mètode d’aprenentatge basat en la immersió. Segurament es limitaria a riure i fer cara d’avorriment, i potser faria algun comentari sobre com els rics malgastaven els diners. L’Eris va passejar la mirada per l’aula. Havien desaparegut els pupitres, la pissarra desplegable i les finestres. Gràcies a un complex i increïblement car sistema d’hologrames i miralls, tota la superfície s’havia transformat perfectament en l’església del segle XVI. L’Eris es va plantejar, tot d’una, quantes famílies de les plantes inferiors es podrien alimentar amb el que costava l’equipament tecnològic només d’aquella aula.

Es moria de ganes que s’acabés la classe, per poder esmunyir-se fins al límit de la tecnonet i comprovar si la Mariel li havia enviat cap missatge. Havien passat bona part de l’última setmana juntes, des que la Mariel va anar al pis de l’Eris aquell matí de després de missa. «D’acord», havia dit simplement la Mariel, i l’Eris havia assentit en silenci, i ja està.

Sense verbalitzar res, havien seguit una rutina de trobades al vespre, quan la Mariel plegava de la feina. De vegades només feien els deures juntes, o seien al sofà i miraven comèdies absurdes a la videopantalla, o feien encàrrecs per a la mare de la Mariel, que era dependenta en uns grans magatzems. Sovint la mare de la Mariel insistia que l’Eris es quedés a sopar. L’Eris havia sopat a casa seva les tres últimes nits. Era agradable, tornar a formar part d’una família. Com més temps passava amb la Mariel, més temps volia passar amb ella.

Un so agut i eixordador va interrompre la remor del Miquel Àngel hologràfic. L’Eris va deduir que es devia tractar d’un missatge de la recepció, i s’hi va sentir intrigada. Aleshores van dir el seu nom.

—Eris Dodd-Radson.

A l’antiga Eris li hauria encantat aquell moment, s’hauria aixecat a poc a poc i hauria mogut ostensiblement el cap perquè se li bellu-guessin els cabells, i tothom hauria pensat que se n’anava a algun lloc fantàstic. Però en aquells moments senzillament es va alçar de cop i va agafar les seves coses. No va fer cas del que li xiuxiuejava l’Avery i va sortir a corre-cuita de l’aula en direcció al despatx del director.

L’última persona que s’hi esperava trobar era la seva mare.

—Eris! —va exclamar la Caroline, acostant-se-li decidida i abraçant-la. L’Eris es va quedar palplantada, desconcertada que la seva mare fos allà, a l’institut, i que l’hagués anat a buscar—. Som-hi. —La dona li va posar una mà decidida a l’esquena i la va fer sortir per la porta lateral de l’institut. La secretària del director els va dedicar un somriure fals, i es va tornar a concentrar de seguida en la pantalla de la tauleta.

En un costat de l’institut els esperava un aerotransportador.

—No ens podem permetre agafar un aerotransportador —va recordar l’Eris a la seva mare, però la Caroline ja l’empenyia endins i marcava la destinació al teclat.

—Té —va dir, atansant a l’Eris una bossa de roba d’autoplanxat—. Canvia’t ara, que fem tard.

—Ho dius de debò? —va preguntar l’Eris.

—Com si fos la primera vegada que et canvies en un aerotransportador, ves —va contestar la seva mare. I tenia raó.

Com va poder, l’Eris es va treure l’uniforme escolar i es va posar el vestit de tirants que hi havia a la bossa, el seu vestit més bonic, un Lanvin morat amb grans motius blaus i blancs. L’Eris no se l’havia pogut endur durant la mudança. Va dedicar una mirada a la seva mare, però la Caroline es va limitar a arronsar les espatlles.

—Te l’he anat a buscar al guardamobles —va dir, i l’Eris va notar una onada de gratitud.

Finalment es van aturar al pati asfaltat de l’Hotel Lemark, a la planta 910. L’Eris encara no sabia què passava.

—Mama —va esclatar, en perdre la paciència—, no em pots treure de l’institut i a sobre esperar que…

—Hem vingut a conèixer el teu pare biològic.

Va ser com si el món emmudís, i tot comencés a girar al seu voltant. L’Eris no podia pensar.

—Ah —va dir per fi, amb una alenada breu.

Va sortir de l’aerotransportador darrere de la seva mare, i, quan va posar els peus al pati, va veure que una font propera ruixava aigua en forma d’una L cursiva gegant.

—Quan fa unes setmanes em vas preguntar per ell, m’hi vaig posar en contacte i l’hi vaig explicar tot. Et vol veure.

L’Eris va resseguir l’alçada de l’hotel amb la mirada, i les llàgrimes li van enterbolir la visió.

—Que és aquí? —va xiuxiuejar.

La seva mare va fer que sí amb el cap.

—Ara mateix és a dins.

L’Eris es va quedar quieta uns instants, dubtosa.

—Molt bé —va dir, gairebé sense ni adonar-se’n, convençuda que era el que calia fer. Si no coneixia el seu pare biològic en aquells moments, quan el tenia allà, esperant-la, el dubte l’acompanyaria per sempre més.

La Caroline se li va acostar. L’Eris va començar a apartar-se’n, però s’ho va repensar. «Ja l’he castigat prou», va considerar, i va acceptar l’abraçada.

—T’estimo, Eris —va xiuxiuejar la Caroline. L’Eris va notar una cosa mullada al coll, i aleshores es va adonar que la seva mare plorava.

—Jo també t’estimo, mama —va dir l’Eris, mentre el mur que havia construït entre elles es començava a esquerdar, encara que només fos una miqueta.

L’Eris no va dir res quan entraven al fred i silenciós vestíbul del Lemark, on un conserge amb guants blancs parlava amb una dona obesa vestida amb roba de golf. Com que el Lemark quedava una mica apartat, entre el carrer 17 i Riverside, era el lloc preferit dels executius per fer trobades secretes. I l’Eris havia sentit que també era l’indret de trobada de les parelles. Es deia que fins i tot el president solia escapar-se per trobar-se aquí amb la seva dona actual, abans que es divorciés de l’anterior primera dama. L’Eris es preguntava quin significat podia tenir que el seu pare biològic hagués proposat aquell lloc. Per algun motiu, es va sentir incòmoda, com si ella i la seva mare fossin un secret sòrdid. «No passa res», es va voler convèncer, «potser només vol privacitat».

Van entrar al menjador, ple d’unes banquetes de cuir negre tan separades entre si, que era impossible que els comensals d’una taula veiessin els de l’altra. L’Eris es va adonar que no sentia ni un sol fragment de conversa, només la música que s’escapava dels altaveus. Potser totes les taules estaven equipades amb silenciadors.

La cambrera, una noia morena d’ulls foscos uniformada amb una faldilla estreta, les va inspeccionar.

—Ens diem Dodd-Radson —va dir la Caroline, decidida a continuar utilitzant el seu antic cognom, o potser és que el deia per inèrcia, igual que l’Eris.

Però feia l’efecte que la cambrera ja sabia qui eren.

—Per aquí —va dir, zigzaguejant entre aquelles taules tan separades fins al fons de tot—. Fa una estona que les espera.

L’Eris va sentir una esgarrifança desagradable i, de manera instintiva, va agafar la mà de la seva mare. Van arribar a la taula just quan un home molt elegant s’alçava i sortia de la penombra, i a l’Eris se li va escapar una riallada aguda.

Es va girar cap a la cambrera.

—No és la nostra taula. He quedat amb una altra persona —va dir, meravellada per la coincidència, ja que de fet coneixia aquella persona. Era en Matt Cole, el pare de la Leda.

Però la cambrera ja havia fet mitja volta, i el senyor Cole s’escurava la gargamella.

—Caroline —va dir, amb veu greu i ronca—. M’alegro de veure’t, com sempre. —Va allargar la mà, violent—. Eris, gràcies per haver vingut.

I ella es va adonar, desconcertada, que no hi havia cap error.

El pare de la Leda també era el seu pare.

La seva mare i ella van seure, i, una mica violentes, es van ressituar a la banqueta perquè l’Eris quedés entre els seus pares. Es va fer un silenci feixuc i tens. El senyor Cole la mirava com si no l’hagués vist mai, i amb els ulls li resseguia els trets de la cara, segurament per trobar-hi alguna semblança. L’Eris es va adonar que tenien la boca semblant, i la pell de l’home era tan blanca com la seva. Però s’assemblava tant a la seva mare que es feia difícil de veure-hi res més.

Un robot es va acostar amb una safata de begudes i les va començar a repartir.

—Perdoneu, però m’he avançat i ja he demanat —va dir el senyor Cole, amb timidesa—. Caroline, l’spritz és per a tu, i Eris, t’he demanat una llimonada. Si no ho recordo malament, és la teva beguda preferida.

Ella va assentir en silenci. «Sí, era la meva preferida, als tretze anys, l’única vegada que la Leda em va convidar a casa seva».

Es van quedar remenant les begudes, deixant passar el temps, tots esperant que algú altre trenqués el silenci. L’Eris es va negar a ser la primera a parlar. Encara intentava trobar el sentit de tot plegat. Un miler de records li van passar pel cap: la manera com la seva mare sempre preguntava quins altres pares hi hauria, abans d’anar a les celebracions de l’institut; les seves aparentment intranscendents preguntes sobre la Leda, que, és clar, no eren tan intranscendents. Ara tot encaixava. Però…

—Quan? —va deixar anar, brandant el cap desconcertada—. O sigui, quan vau… —«enrotllar-vos?». No sabia com formular la pregunta, però la seva mare ho va captar.

—En Matt i jo ens vam conèixer quan teníem poc més de vint anys —va dir la Caroline, mirant l’Eris—. Abans de conèixer el teu pare. Érem de la mateixa colla d’amics, tots acabats d’arribar a la ciutat. La Torre s’estava construint, tothom estava escampat pels barris esperant que l’acabessin. Érem tots molt pobres —va afegir, tombant-se cap al senyor Cole—. Vivíem al dia. Recordes que el meu pis a Jersey City tenia tovalloles de platja en comptes de cortines?

—No et podies permetre ni comprar mobles —va dir el senyor Cole, amb un deix de diversió—. Et vas fer una tauleta auxiliar amb una pila de caixes de fusta.

—Als estius, quan feia calor, ens colàvem al mercat i rondàvem pels passadissos fins que ens en feien fora, perquè no ens podíem permetre l’aire condicionat.

L’Eris va anar passejant la mirada de l’un a l’altre, neguitosa amb tanta nostàlgia. La seva mare va somriure en recordar tot allò, i un cop va haver passat aquell moment de rememorar, es va tornar a dirigir a l’Eris.

—El cas —va dir la Caroline— és que va ser aleshores quan va arrencar la meva carrera com a model. Vaig conèixer l’Everett, i en Matt va tornar a Illinois per una temporada. No va ser fins uns anys després que ens vam tornar a veure, quan jo estava casada…

«I el senyor Cole, també», va pensar l’Eris. Va recordar que ell va reprendre la relació amb la mare de la Leda —la seva nòvia de l’institut— quan es va traslladar a casa per fer-se càrrec del seu pare malalt, i llavors la va convèncer perquè es mudés a Nova York amb ell, a la Torre acabada de construir. Ostres, la senyora Cole segurament estava embarassada d’en Jamie quan ells dos es van tornar a veure. Però ni l’un ni l’altre va esmentar aquell detall.

—Bé, ens vam tornar a posar en contacte i aleshores… —La Caroline va observar l’Eris—. I aleshores vas arribar tu. —Va desviar la mirada, retorçant el tovalló damunt la falda fins que els artells se li van posar blancs.

—Eris —va intervenir el pare de la Leda, el seu pare—, jo no en vaig saber res fins que em va trucar la teva mare. Mai em va passar pel cap que poguessis ser filla meva. Com saps, fa anys que la Caroline i jo no… mantenim una relació afectiva. —Es va escurar la gargamella amb gest seriós, formal. És clar, va pensar l’Eris, encara estava en estat de xoc—. Vull que sàpigues que em sap molt de greu tot el que estàs passant —va continuar—. M’imagino que tot això se’t fa molt dur.

—Sí. És horrorós —va dir l’Eris, en to eixut. La Caroline li va estrènyer la mà.

—Sisplau —va dir el senyor Cole—, si hi ha res que pugui fer per ajudar, només cal que m’ho digueu.

L’Eris va mirar la seva mare. Sabia ell que vivien a la planta 103? Què els diria, a la seva família? Però, quan va obrir la boca per preguntar, el senyor Cole va donar uns copets al centre de la taula, perquè aparegués la carta hologràfica.

—Us sembla si dinem junts? —va proposar, vacil·lant—. Els rotllets de primavera de pebrots shishito que tenen aquí són fantàstics. Si teniu temps, és clar.

—Ens encantaria —va dir la Caroline, amb convenciment.

L’Eris va beure un bon glop d’aquella llimonada que ni havia volgut de bon començament i va intentar reajustar-se mentalment a aquella nova realitat tan estranya. El senyor Cole la va mirar als ulls, des de l’altre costat de la taula, i va somriure tímidament. L’Eris va notar que s’estovava una mica. Tot d’un plegat va recordar quan havia anat a l’església amb la Mariel, la manera com els desconeguts forjaven una connexió amb ella només amb el contacte i una mirada. I aquell era el seu pare biològic, no pas un desconegut, que a la seva manera intentava establir contacte amb ella.

Mentre que l’home que havia estat el seu pare els darrers divuit anys li havia retirat la paraula del tot.

El pare de la Leda era el seu pare. Gairebé era l’última cosa al món que s’esperava. Però allà el tenia, i ell hi posava de part seva.

L’Eris el va mirar i li va somriure.

—I tant —va dir, amb tota l’alegria que va poder aplegar—. Un dinar sona perfecte.

Leda

La Leda es va incorporar de cop, panteixava i es notava el pijama de seda xop de suor. Tenia les mans entortolligades entre els llençols, i els engrapava fort, amb dits com urpes. Tornava a tenir aquells malsons. Els llums es van encendre a poc a poc quan l’ordinador de control de l’habitació va detectar que estava desperta. La Leda seia arraulida al centre del seu llit immens, estrenyent-se el cos amb els braços. Tremolava. Li pesaven massa les cames per moure’s, com si s’hagués encongit i s’hagués convertit en una mena de criatura en miniatura que s’hagués de col·locar al comandament d’un cos enorme, feixuc.

Necessitava col·locar-se. Desesperadament. Ostres, no ho desitjava amb tanta intensitat des dels primers dies de la desintoxicació. En aquella època, tenia aquests mateixos malsons cada nit: que s’ofegava en aigües negres; que uns dits la volien agafar, uns dits immòbils i freds com la mort. «Jo sóc la meva autèntica aliada», es repetia la Leda, per concentrar-se, però no podia; estava glaçada, es notava el cervell apagat i l’únic que volia era col·locar-se amb xemperhidrè per tornar a la vida.

Quan per fi es va veure amb cor de moure’s, va enretirar la roba de llit, es va recollir els cabells i es va dirigir a la cuina. Volia un got d’aigua. L’hi hauria pogut demanar a l’ordinador de l’habitació, és clar, però va pensar que si caminava es tranquil·litzaria una mica. Era com si algú li hagués burxat el cap per dins.

Al pis planava un silenci torbador. La Leda va caminar més de pressa; anava descalça, i esquivava les taques que la llum de la lluna dibuixava a terra, com quan ella i en Jamie eren petits i feien veure que tocar la llum portava mala sort. A la cuina, va obrir la nevera i es va quedar allà al davant una estona, amb la porta oberta, deixant que la frescor li acariciés la cara.

Tenia els ulls tancats, però gairebé sense ni adonar-se’n, havia redactat l’esborrany d’un missatge al seu antic traficant, en Ross. Li estava costant fins a l’últim bri d’autocontrol no enviar-l’hi. Es repe-tia constantment que no passava res; no és que no passés res, sinó que tot anava perfecte. Aniria a la festa amb l’Atlas, encara que hagués de sacrificar la seva amistat amb l’Avery. Era tot culpa de l’Avery, per actuar de manera tan estranya, ves. Es va recordar que es mereixia l’Atlas. Es mereixia ser feliç.

Va tensar la mandíbula, va fer mitja volta i, quan es disposava a tornar a la seva habitació, va ensopegar amb alguna cosa que hi havia al rebedor. Va renegar per sota el nas. Era el maletí del seu pare, que continuava al mateix lloc on l’havia deixat quan havia tornat a casa. La Leda es va aturar quan va veure una bossa taronja que sobresortia de la butxaca lateral del maletí. Semblava que el seu pare havia estat comprant a Calvadour. Al cap de pocs dies era l’aniversari de noces dels seus pares; devia ser el regal que feia a la seva dona.

La Leda no va tenir cap mena d’escrúpols a aixecar una punta de la capsa per comprovar què havia comprat el seu pare. Era preciós: un mocador de coll, de seda de color crema, i, segons semblava, amb un brodat fet a mà a les vores. Va donar una ordre verbal ràpida a les lents de contacte perquè busquessin el mocador amb el CercaBotiga. Es va quedar de pasta de moniato quan va veure el que costava. El seu pare devia estar molt enamorat, aquells dies.

O devia tenir un gran sentiment de culpabilitat.

La Leda va deixar la capsa on era i va continuar passadís avall. Però, fins i tot després de ficar-se al llit, no podia agafar el son. Se sentia ansiosa. Li hauria agradat enviar un missatge a l’Atlas, però era plena nit i no volia semblar boja.

«Quines són les últimes notícies sobre l’Atlas?», va ser el que sí que va gosar escriure a la Nadia, sense esperar una resposta immediata, de fet.

Al cap d’uns moments, però, va rebre un missatge. «De fet, ara mateix tinc una cosa».

La Leda va començar a llegir, i es va quedar perplexa a l’instant. Segons semblava, els darrers mesos l’Atlas havia estat a l’Amazònia, treballant en una mena d’allotjaments de vacances en plena natura. La Nadia li havia adjuntat algunes fotos aèries com a prova, fetes probablement amb satèl·lits propers.

«Has piratejat el Departament d’Estat?», no va poder evitar de preguntar la Leda. Aquelles imatges només podien provenir de la xarxa de comunicacions del govern.

«Ja t’ho vaig dir, sóc la millor».

La Leda estava estirada al llit, amb els ulls tancats, murmurant a les lents de contacte mentre li projectaven una imatge rere l’altra. El noi de les fotos estava molt més moreno, i insinuava barba, però sens dubte era l’Atlas.

La Leda no parava de girar-se ara cap aquí i ara cap allà, sense agafar el son. Imatges fosques i estrafetes del malson li voleiaven pel pensament. El missatge per a en Ross continuava projectat a l’interior de les parpelles. Ostres, el volia enviar.

Les altres persones se sentien d’aquella manera, mai? Soles i desesperades, tenallades per un temor que ni tan sols podien identificar? A l’Avery li passava? La Leda s’imaginava que no. Però en el fons es preguntava si l’Atlas ho entendria. Potser havia desaparegut l’any anterior perquè també fugia d’alguna cosa. Alguna cosa grossa, si se n’havia anat fins a la selva tropical per fugir-ne.

Fos el que fos, es preguntava si l’Atlas se n’havia sortit, o si per contra els seus dimonis el continuaven perseguint a les nits, tal com li passava a ella.

Watt

En Watt era a l’exterior de la botiga de roba masculina Norton Harcrow, a la planta 951, esperant impacientment l’Avery. «Molts científics socials consideren que el nerviosisme es pot reduir a través de rituals com ara comptar, sobretot si alhora t’imagines un animal inofensiu. Per exemple, ovelles», li va projectar la Nadia als ulls.

«No estic nerviós», se li va dirigir en Watt amb el pensament, irritat.

«Doncs resulta que mostres molts senyals fisiològics de nerviosisme: ritme cardíac accelerat, sudoració als palmells». Una ovella de dibuixos animats se li va interposar al camp de visió. En Watt va brandar el cap per esborrar-la.

«Et fa res estar callada, si no és que et faig cap pregunta?». Cohibit, es va eixugar les mans amb la tela interior de les butxaques en el mateix moment en què un aerotransportador s’aturava davant seu i en baixava l’Avery.

—Watt! —Amb un gest, es va col·locar els cabells daurats sobre una espatlla. Duia un vestit blanc senzill que li ressaltava l’estilitzada figura i la morenor de la pell. A l’escot destacava el centelleig d’uncollaret de gemmes negres—. Que bé que ens hàgim trobat per comprar —va dir, fent un gest perquè el noi la seguís a dins de la botiga.

—Gràcies per acompanyar-me —va contestar ell—. I per haver-me convidat a la festa, és clar.

—Parlem del mateix esdeveniment, oi? —va dir la noia, de broma—. És que em sento una mica culpable de ficar-te en tot això. Ja saps com són aquests actes.

«No, no ho sé. Però m’és igual. Tu hi seràs». En Watt es va salvar de respondre quan van travessar les portes —tancades— de fusta massissa de l’establiment, que resulta que no eren de fusta massissa, sinó un holograma que reproduïa diverses localitzacions i que va brillar i es va transformar quan el van travessar. Quan el noi va mirar enrere, es va adonar que l’entrada havia canviat per imitar unes columnes de marbre gregues.

—Caram, quin jònic més estrany —va comentar el noi, amb un deix d’ironia.

I, en aquells moments, l’Avery sospirava i deia:

—M’encanten aquestes portes.

En Watt es va sentir culpable de sobte; no insultava mai res que agradés a una noia, i la Nadia sempre li estalviava cometre l’error. Però, afortunadament, l’Avery havia començat a riure la broma.

—Diria que són dòriques, però t’hi has acostat —va dir, amb una serietat burleta—. L’Eris i jo fem Història de l’Art aquest curs.

—Deu ser una tortura per a tu i l’Eris, això de veure tantes coses boniques que no podeu comprar —va gosar dir en Watt, i de seguida es va amoïnar per si s’havia passat. No estava acostumat a tenir aquella mena de converses amb tantes bromes tot sol.

Però l’Avery va tornar a riure.

—Doncs, mira, no m’ho havien dit mai amb aquestes paraules, però potser no vas tan errat.

—Com està l’Eris, per cert? —va preguntar en Watt, pensant en la festa.

—No n’estic segura, la veritat —va dir l’Avery—. Avui se n’ha anat de l’institut quan encara faltaven classes, cosa que no pot ser un bon senyal, oi?

A en Watt li hauria agradat oferir-li la seva ajuda, buscar on havia estat l’Eris, si així tranquil·litzava l’Avery, però era impossible, és clar.

Quan travessaven la botiga en direcció a la roba d’etiqueta, molts venedors de diferents seccions van saludar l’Avery amb gestos de cap i xiuxiuejos, mentre se li adreçaven pel nom.

—Aquí sembla que et conegui tothom —va dir en Watt, una mica cohibit.

—Hi compro molt. —L’Avery va arronsar les espatlles.

—És un establiment de roba masculina —no va poder evitar comentar en Watt.

L’Avery va somriure.

—Ja ho sé.

La va seguir fins a una àmplia secció amb un cartell que indicava «Etiqueta», passant pel costat de prestatges plens de corbates de tots colors, cinturons, calçotets i maletins d’allò més elegants. Les parets i el terra de la secció eren d’un intens blanc industrial, i pertot arreu hi havia seients i sofàs petits de cuir. En Watt va passejar la mirada per la zona, però no hi va veure cap peça de roba.

—Això enlluerna una mica, oi? —va assenyalar. El blanc lluïa tant que gairebé es va posar les lents de contacte en mode pantalla solar.

L’Avery se’l va mirar com estranyada.

—Així poden crear escenaris. Que no ho feien així, a la teva última sastreria d’esmòquings?

—Avery, bonica. —Una venedora pàl·lida i demacrada, amb mirada ullerosa, va aparèixer de la rebotiga. Les mànigues del jersei ne-gríssim que duia li arribaven molt més avall d’uns canells escarransits.

A en Watt li sonava, però no sabia de què. «Nadia?».

—A qui em portes avui? No és l’Atlas?

—Rebecca, et presento en Watt, un amic meu. Necessita un esmòquing nou.

La Rebecca va arronsar els llavis quan va veure en Watt, i va fer una expressió com si el reconegués. Es veia uns quants anys més gran que en Watt i l’Avery, però no gaires. No l’havia…?

«11 de desembre de l’any passat, al bar Anchor. Et va dir que es deia Bex i que havia començat a estudiar a la Universitat d’Amherst. La vas tornar a veure la nit següent, però no li vas fer cas i vas parlar amb la seva amiga», el va informar la Nadia.

Doncs ara entenia per què li sonava.

—Comencem —va dir la Rebecca, en un to pretensiós—. Watt, podries…? Ui. —Es va interrompre, arrufant el nas a en Watt, que s’havia començat a descordar el botó de dalt de la camisa—. Aquí no cal que et desvesteixis. No som a Bloomingdale’s. —La dependenta es va esgarrifar.

—Que no em vols prendre les mides? —va preguntar en Watt, i la Rebecca va deixar escapar una riallada ben sonora.

—Norton Harcrow t’ha fet un escaneig del cos en 4D quan has entrat a l’establiment —va dir l’Avery, en un to suau—. És d’una exactitud mil·limètrica, i l’esmòquing serà com una segona pell. Ja coneixes el seu lema: «No calen retocs».

—Com és el 4D? —va dir en Watt, sense pensar, provant d’amagar la vergonya.

—Et mesuren cada vegada que véns, per tenir les dades actualitzades, t’informen de com et canvia el cos amb el pas del temps —va explicar l’Avery—. Conec nois que vénen aquí només a fer-se un seguiment dels seus progressos amb l’exercici.

La Rebecca va començar a teclejar en una tauleta i, enmig de la sala, es va projectar una imatge hologràfica del cos d’en Watt, una immensa silueta blava.

—Quina mena de detalls voldràs? Mida dels botons, folre, solapes…? —va preguntar la Rebecca, amb un deix de neguit, i es va quedar mirant en Watt, expectant.

«Nadia? On ets?».

—Per què no crees un escenari? —va proposar l’Avery a la Rebecca, interpretant el silenci d’en Watt—. És per a la festa del Club Universitari, o sigui que jo hi posaria flors de cirerer, llum tènue i les parets negres amb aquelles horribles cortines blanques, ja saps a quines em refereixo.

«Em vas dir que no et donés informació si no me la demanaves expressament», va contestar la Nadia.

«Doncs ho retiro», li va engaltar en Watt.

La Rebecca va teclejar una mica més a la tauleta i, tot d’un plegat, la cambra es va transformar en la pista de ball buida d’una distingida sala, amb uns finestrals estrets que mostraven un cel nocturn. Uns quants tocs més a la tauleta i van aparèixer grupets de parelles hologràfiques amb esmòquings i vestits llargs fins a terra.

La silueta del cos d’en Watt encara planava per allà, com un fantasmagòric maniquí sense cap. La Rebecca va fer un gest i va aparèi-xer un esmòquing negre damunt l’holograma, de la mida i la forma exactes que tindria quan es cosís seguint les indicacions d’en Watt.

—Negre blavós, blau marí o negre? —va preguntar la Rebecca.

—Negre? —va proposar en Watt.

El noi va observar com la dependenta s’hi acostava i començava a moure les mans enlaire, fent pinça amb els dits per ampliar o sepa-rant-los per observar certs detalls. Primer va triar la solapa, seleccionant-la entre diversos amples i textures de seda, tota l’estona passejant la mirada entre la projecció i en Watt.

—La roba d’etiqueta ha de ser minimalista, per no atraure l’atenció en el cos de qui la porta —deia, tan fluix que gairebé no se la sentia—, però tens un pit tan ample, que em sembla que et caldrien solapes amples i vistoses, per equilibrar.

—I tant —va dir ell, amb resignació. Que potser era un insult, allò?

—Corbata de llacet estil papallona o d’ala de ratpenat?

La Nadia li havia projectat una guia de formes de corbates de llacet als ulls, però en Watt encara estava perdut. L’Avery i la Rebecca se’l miraven, esperant una resposta.

—No tinc corbata de llacet —va contestar ell—. Vull dir que també se’m va fer malbé, amb el meu últim esmòquing. Ho necessito tot.

L’Avery va fer un posat com d’adonar-se de la situació, i va avançar una passa.

—Doncs a mi m’agrada la d’estil papallona —es va afanyar a dir—. Prefereixo els estils clàssics. Què me’n dius, de butxaca enrivetada, faixa i tirants opcionals?

—Perfecte —va dir en Watt, agraït, mentre la Rebecca se’l mirava i feia els retocs necessaris a la projecció.

En Watt es va empassar la saliva quan va veure la factura, però la podia abonar gràcies a tots els pagaments que darrerament li havia fet la Leda, sobretot amb l’extra que li havia donat per les imatges de l’Atlas a l’Amazònia. Va pensar que en el fons devia aquella cita a la Leda, cosa que era com divertida i estranya alhora. Si no hagués estat per ella, no s’hauria adonat mai que l’Avery existia.

Quan ell i l’Avery van sortir per les portes de l’establiment —que havien adoptat la forma d’un reixat de ferro forjat antic, amb enfila-disses hologràfiques que s’hi arrapaven—, l’Avery es va tombar per mirar-lo.

—És el teu primer esmòquing, oi? —va preguntar, amb tacte.

La Nadia li va proposar un ventall d’excuses, però en Watt ja estava fart d’amagar la veritat.

—Doncs sí —va contestar.

L’Avery no es va mostrar sorpresa.

—No calia que em diguessis cap mentida.

—No he dit cap mentida. Si més no, sobre coses importants. El que passa és que no t’ho he explicat tot —es va afanyar a contestar en Watt.

Havia dit la veritat a l’Avery quan ella li havia fet preguntes, sobre quants germans tenia, per exemple, o què li agradava fer. Quan la noia li havia fet una pregunta que ell no volia contestar, l’havia esquivat prudentment, perquè ella tingués l’ocasió de completar la informació amb les suposicions que sabia del cert que faria. Fins aleshores, estava content del resultat, però ara li semblava que potser sí que era mentir.

—De fet, visc a la planta 240 —va confessar, i llavors va abaixar la mirada, incapaç d’afrontar la reacció de la noia.

—Watt. —La veu de l’Avery va obligar el noi a alçar la mirada—. A mi tant me fan, aquesta mena de coses. No em tornis a dir cap mentida, sisplau. Massa gent em diu mentides perquè sí. Em pensa-va que… —Va arronsar els llavis, frustrada—. Un dels motius pels quals m’agrades és que pensava que eres sincer amb mi.

—Ho sóc —li va assegurar en Watt, i es va sentir culpable per la Nadia i tota la informació sobre l’Avery que li havia proporcionat per augmentar les seves opcions. Però, un moment… Oi que l’Avery acabava de dir que li agradava?

—Ostres, Watt! —va exclamar l’Avery, posant-se vermella—. Hem d’anar a anul·lar la comanda de l’esmòquing!

—Per què?

La noia es veia adorable, tan vermella.

—Perquè sí! No vols anar a un establiment menys car? O en pots llogar un! Em sap greu no haver-me adonat, quan vaig proposar Norton Harcrow, que tu…

—Compraré l’esmòquing —va assegurar en Watt, amb convicció, i l’Avery es va quedar callada—. El puc pagar i el vull comprar, i sobretot m’il·lusiona tenir l’oportunitat de dur-lo amb tu. A més —va continuar, un cop recuperada la seguretat—, espero que aquesta no serà l’última celebració a què assistiré amb tu.

En sentir-ho, l’Avery va somriure.

—Vés a saber. Potser tens raó —va dir, amb un aire de misteri.

—Ara per ara em conformo amb un «potser». —En Watt es va aturar a la vorera, ja que no volia que s’acabés aquella trobada—. Mentrestant, et puc convidar a un cafè per agrair-te que m’hagis ajudat amb el meu primer esmòquing?

—Més avall, hi ha un lloc on tenen un chai de llet de cànem al·lucinant. I cafè calent —va afegir, adonant-se de la cara que feia el noi—, per si no t’agrada la llet de cànem.

—I a qui li agrada la llet de cànem? —va dir en Watt, fent veure que ho preguntava molt seriosament.

Mentre en Watt seguia l’Avery fins a la cafeteria, el cap li anava a mil, pensant en tot el que havia dit la noia, i tot el que no havia dit.

L’Avery tenia raó. Es mereixia que ell la tractés millor del que l’havia tractat, fent veure que era qui no era, provant de dir-li el que con-venia. No és que volgués dormir amb ella —bé, es va corregir, no és que només volgués dormir amb ella—; llavors, per què actuava com si realment fos el que volia? El que de debò desitjava era conquerir l’Avery. De veritat.

De manera que en Watt va prendre una decisió que no havia pres mai. Deixaria de recórrer a la Nadia quan estigués amb l’Avery.

«Fins després, Nadia», va pensar, i aleshores va enviar l’ordre que l’apagaria del tot. «Desconnectar quant».

Li va semblar que aquella buidor sobtada era com un so, o més aviat una manca de so, com el silenci que ressonava després d’una tempesta d’estiu. No l’havia desconnectat mai des del dia que se la va instal·lar al cap.

—Ja hi som —va anunciar l’Avery; va empènyer la porta del local i va girar el cap per mirar en Watt. La noia tenia els ulls d’un blau tan sorprenent que gairebé va deixar en Watt sense respiració—. Espero que estiguis preparat per al millor cafè que has tastat mai.

—Ah, estic preparat —va contestar en Watt, i la va seguir a dins de la cafeteria.

Rylin

El dissabte a la tarda, la Rylin era davant de l’entrada exclusiva per al manteniment de l’ascensor de la planta 50, armant-se de valor. Es volia convèncer que ho podia fer. No tenia cap altra opció. Amb un somriure impostat, va traspassar les portes metàl·liques i va picar l’ullet al guarda de seguretat, vell, de pell colrada i apostat darrere el taulell de flexividre. L’home va grunyir, sense gairebé alçar la mirada quan ella li va passar pel costat amb aire segur, ja que la coneixia de totes les vegades que havia estat allà amb en Hiral. Teòricament només els ascensoristes estaven autoritzats a anar més enllà d’aquell punt, però la Rylin havia vist moltes dones i nòvies com ella al vestuari, ja fos rentant roba bruta o portant-hi objectes que la parella s’havia deixat.

El vestidor era resclosit i feia pudor de suor i greixum antics.

Quan la Rylin es dirigia tota decidida al fons, va passar pel costat de dos nois que hi havia en un racó i que, nus de cintura en amunt, jugaven a algun joc a la tauleta per passar el temps. Era el personal mínim del cap de setmana, de guàrdia per si hi havia cap emergència.

Amb moviments ràpids, la noia va teclejar el codi d’accés de l’armariet d’en Hiral i en va obrir la porteta.

En Hiral feia d’escalador; era un dels operaris que es penjaven d’un cable mentre la resta de l’equip dirigia l’operació des de més amunt del buit de l’ascensor. Era una feina que requeria valentia, o potser una arrogància desmesurada. I era justament aquell el motiu pel qual disposava d’un armariet més gran, en una localització privilegiada prop de la sortida. La noia va apartar la granota arnesada de color gris fosc del noi, confeccionada amb una fibra fina de compòsit de carboni gairebé impenetrable, i el casc de protecció fet amb ultramotlle, que suposadament prevenia els danys cerebrals des d’una caiguda de fins a dues-centes plantes. No sempre era útil, tenint en compte que la majoria de les reparacions es feien a les plantes supe-riors, on l’alçària i la tensió del cable comportava el tancament de l’ascensor.

Sota les botes d’escalada i guants d’adherència magnètica d’en Hiral, la Rylin hi va trobar el que buscava: el menut xip identificatiu que s’encaixava al casc.

—No pots entrar aquí.

La noia es va tombar de cop, i es va ficar el xip identificatiu al primer lloc que se li va ocórrer: al plec dels sostenidors.

—Ho sento —va dir al jove corpulent que se li havia plantat al davant amb els braços encreuats—. Estic recollint algunes de les coses d’en Hiral Karadjan.

—El nen que han enxampat per drogues? —va remugar ell.

Nen? Aquell paio no tenia gaires anys més que en Hiral. Però la Rylin es va limitar a assentir amb el cap, i va dir:

—Sí. Sóc la seva nòvia.

—Alguna vegada ja l’he vista aquí —va cridar l’altre individu des del racó—. Deixa-la en pau, Nuru.

Però en Nuru es va quedar allà palplantat, observant com la Rylin recollia el primer que li va passar pel cap —el xiulet d’en Hiral que emetia un so agut silenciós, com si li hagués de ser de cap utilitat a la presó— i tancava l’armariet d’una trompada de porta.

—Perdoneu, ja me’n vaig —va dir ella, entre dents.

Quan s’afanyava a sortir, va sentir com aquell parell parlaven en veu baixa. Amb prou feines entenia el que deien, però va sentir «qui-na vergonya» i «no li hauria de fer això, a ella», i li va semblar que sentia mencionar en V. Tot d’una es va qüestionar si realment els havia enganyat amb la seva excusa.

Es va dirigir a corre-cuita a la línia C del tren local i va baixar a la planta 17, on va arrufar el nas en detectar la pudor de la maquinària greixosa. Feia temps que la Rylin no baixava de la planta 32. Gairebé havia oblidat que podia ser tan depriment, allà a baix. A les vint plantes de baix de tot hi havia instal·lats la majoria d’equips de refri-geració de la Torre, i, entre els espais que deixaven buits, hi havia un laberint de cambres mig a les fosques. Allà a baix els murs eren més gruixuts, i els sostres, més baixos, tots recoberts de l’acer de triple reforç que suportava l’inimaginable pes de la Torre que s’alçava damunt seu.

L’ascensor estava gairebé buit. De tota manera, la Rylin va esperar que en sortís tothom, en direcció a les sales de màquines o als seus lúgubres pisos. Quan no hi quedava ningú, va recuperar el xip identificatiu d’en Hiral d’on l’havia entaforat —a l’escot—, i el va fer servir per obrir una porta minúscula i gairebé invisible que hi havia al passadís i que tenia un rètol que anunciava: «Només personal de manteniment».

A dins hi regnava la foscor més absoluta, una negror que l’afeixugava com una llosa. La Rylin va palpar la paret buscant l’interruptor. Quan el va trobar, va dubtar. No es podia arriscar a cridar l’atenció. Potser algú, en algun lloc, podia veure quins llums de l’àrea de manteniment estaven encesos, i s’adonaria que la galeria de l’ascensorista de la planta 17 estava ocupada, quan no ho hauria d’estar.

Renegant en veu baixa, la noia va agafar la tauleta i la va engegar en mode llanterna. Tot d’una va centellejar un feix de llum ben fi. La Rylin el mantenia davant seu, i anava esquivant amb compte les caixes que hi havia a terra, fins que va trobar el panell mecànic a mà esquerra. Aguantant la tauleta amb les dents per il·luminar-se, va obrir el panell.

I ho va veure: desenes de bossetes de plàstic plenes de pólvores multicolors, flascons de pastilles amb un contingut que li era desco-negut i, al fons, els sobres foscos de les Amides d’en Cord. La Rylin es va quedar quieta uns instants, tota impactada. Tremolava, i amb el sotragueig, la llum de la tauleta ballava descontroladament pel panell, com si ella fos una versió barata d’un explorador que contempla un tresor enterrat. Havia pres drogues moltes vegades amb en Hiral, però la visió de tanta mercaderia junta li era com un revulsiu. Ara veia el noi com un autèntic desconegut. Quant feia que hi amagava coses, allà?

Es va despenjar la motxilla de l’espatlla i va començar a omplir-la amb la mercaderia a grapats, tan de pressa com podia. Però es va atu-rar de cop quan va veure el nom d’en Cord als sobrets d’Amides, en lletres majúscules menudes al capdamunt de cada targeteta amb la recepta individualitzada. «Dra. Veronica Fiss, Columbia Hill Pharmacogenomics; Pacient: Cord Hayes Anderton, fill; Posologia: opcional (màx. una tableta al dia)».

A tota velocitat, va anar arrencant el nom d’en Cord de les etiquetes i es va anar guardant els paperets adhesius a la butxaca, on els rebregava per formar-ne una bola. Llavors va tancar la cremallera de la motxilla, va tapar el panell mecànic —amb molt de compte, fent servir la vora de la camisa per no deixar-hi empremtes— i se’n va anar cap al passadís. Un cop va ser a l’ascensor, en direcció a la Zona Alta, va agafar la tauleta i va contestar el missatge que havia rebut feia uns dies. «Fet».

«Excel·lent. Ens trobem aquí». El missatge anava acompanyat d’una ubicació d’entrega.

La Rylin es va recollir els cabells en una cua, amb la intenció de semblar una estudiant d’institut normal, que simplement anavad’una banda a l’altra amb la motxilla plena de deures. Seguint les indicacions del missatge, va sortir a la planta 233. Va topar amb una dona gran quan sortia de l’ascensor, i de manera instintiva es va apujar les corretges de la motxilla a les espatlles. La il·luminació s’anava esmorteint a mesura que avançava el dia; devien ser les sis ja, pel cap baix. La Rylin va passar per davant d’algunes bugaderies automàtiques i establiments de menjar per emportar, i va trencar pel carrer principal.

El punt d’entrega la duia a l’Escola de Primària Fisher. De debò?

Va afluixar el pas quan hi va passar pel davant, una mica espantada per les finestres buides i fosques de l’escola, que la sotjaven.

—M’alegra que ho hagis aconseguit —va sentir que deia la veu d’en V, al pati.

La Rylin va mirar a tots dos costats abans d’enfilar-se pel reixat dotat d’una tecnologia poc sofisticada. Se li havien quedat les mans blanques, quan, d’un salt, va arribar a l’altre costat.

—Sóc aquí —va dir la noia, passejant la mirada per les barres del laberint grimpador, on a l’hora del pati s’enfilaven uns micos holo-gràfics, juntament amb els nens. El conjunt estava cobert per un dosser de capçades d’arbre, esquitxats de casetes de formes fantasioses, com una closca de tortuga o un núvol gegant. Tot plegat era molt més bonic que l’escola on havia anat ella, setanta plantes més avall.

A la Rylin se li enfonsaven les sabates a la goma reciclada que cobria el pati. En V va sortir de les ombres, amb un somriure murri dibuixat a la cara.

—Per què no hem quedat al bosc d’acer? —va preguntar ella, però en V va brandar el cap.

—Massa gent. Ara ensenya-m’ho. Què m’has portat?

La Rylin es va despenjar la motxilla però la va estrènyer fort. No li agradava gens com anava la cosa. Els seus desenvolupadíssims instints de supervivència estaven alerta, i l’avisaven que hi havia gat amagat.

—Primer m’has de pagar.

—Deixa’m veure què portes. —En V va esclafir a riure i li va arrabassar la motxilla.

La Rylin va tensar la mandíbula, empipada, mentre ell abocava el contingut de la motxilla a terra i ho examinava tot.

—Has tret el nom d’aquestes Amides —va dir, alçant una cella.

La noia va fer mans i mànigues per mantenir una expressió impassible.

—Saps que no té cap importància. A ningú li importa un rave a qui han receptat les Amides que adquireix.

—Que proves de protegir-lo?

La Rylin es va quedar sense respiració. Va obrir la boca per dir alguna cosa, per negar qualsevol sentiment vers en Cord…

—Tant se val. Tens raó: de fet, no té cap importància. No saps d’on les va aconseguir, en Hiral, o sí? —va preguntar en V, mirant-la de reüll—. No m’ho va dir.

La Rylin va negar en silenci, tota perplexa. En Hiral havia dit a en V que les Amides les havia robat ell? Ho devia fer per protegir-la.

En V es va ficar tota la mercaderia a la bossa i va deixar escapar un sospir exagerat.

—Em sap greu, però no n’hi ha prou.

—Què vols dir, que no n’hi ha prou?

En V va brandar el cap.

—No te’n puc donar quinze mil, per això. Amb prou feines en val deu mil.

—Mentider, coi de… —La Rylin es va llançar endavant, però en V va estirar els braços, li va engrapar les espatlles i les hi va estrènyer tan fort que la Rylin va tenir la sensació d’haver impactat contra una paret. Quan ell la va empentar lleument, la noia va recular fent tentines, amb la respiració encara accelerada.

—Au, va, Rylin —va murmurar en V, fent que no amb el cap. Els tintatuatges que tenia al coll semblaven més foscos per la ràbia—. Juga net. —Ella va callar, tossuda. I ell va continuar—: I pel que fa als cinc mil restants… —Va repassar la noia amb la mirada d’una manera que a ella no li va agradar—. Tu i jo sempre podem establir un petit tracte entre nosaltres.

—Vés-te’n a fer punyetes, V.

—Sabia que ho diries, això. Però per alguna raó m’agrades, o sigui que et donaré una última oportunitat. Digues a en Hiralque necessita més Amides —va exigir en V, en un to inflexible—. Com a mínim cinc més. Les hauràs d’agafar tu, ja que ell és entre reixes.

—No! —va cridar la Rylin, serrant els punys, aclaparada—. No ho vull fer, m’entens?

En V va arronsar les espatlles.

—A mi tant me fa una cosa com l’altra. Però és la meva oferta final, o ho agafes o ho deixes, Myers. Ara fot el camp d’aquí. —Va murmurar alguna cosa i es va disparar l’alarma de seguretat de l’escola.

La Rylin es va quedar palplantada, desconcertada del tot. Però en V ja havia fugit, ajupint-se per sota d’un reixat que la noia no havia vist, a l’altre costat del pati. Al cap d’un instant, la Rylin va recuperar els reflexos i ja corria a través de les portes i fugia pel carrer Maple, que estava buit. En V ja s’havia perdut de vista. La Rylin va continuar corrent, tan de pressa que va ensopegar, va caure i va lliscar tota empipada per damunt de la calçada implacable. Però es va tornar a alçar i va arrencar a córrer altra vegada, amb l’adrenalina que li anestesiava el dolor de mans i genolls i sense gosar aturar-se fins que va arribar a l’avinguda principal.

Finalment, es va inclinar endavant per examinar-se els genolls. Li havien quedat molt esgarrinxats, i tenia els palmells tacats de sang. Va inspirar fondo, tot i que de manera entretallada, i va emprendre el llarg trajecte fins a casa.

Avery

—Ja hi vaig jo! —va cridar l’Avery, quan al vespre va sonar l’intercomunicador de l’entrada. No és que els seus pares fossin la mena de persones que obrien la porta. Però volia donar una mica de temps a en Watt per preparar-se abans de conèixer-los, ja que anirien tots junts amb aerotransportador al Club Universitari. L’Atlas ja havia sortit per anar a buscar la Leda, en qui l’Avery intentava no pensar.

—Watt! —va dir la noia, obrint la porta de cop, i seguidament, en veure’l vestit amb l’esmòquing nou, es va aturar. L’elegant setí li encaixava perfectament al cos, i el feia semblar més alt del que era, li ressaltava les línies pures i corpulentes del nas i la mandíbula i el color bru brunyit de la pell—. Et queda genial —va dir, amb el cor que inesperadament li bategava més de pressa—. L’esmòquing, vull dir.

—Va ser divertit anar a comprar-lo —va dir ell. «Va ser divertit, oi?», va pensar l’Avery—. T’he portat una cosa, per cert. —En Watt es va escurar la gargamella i li va atansar una capseta de vellut.

—Oh, no calia que… —L’Avery es va interrompre mentre obria la capseta. A dins hi havia una incandescent en miniatura, una de les flors modificades genèticament que atreien la llum de la mateixa manera que els imants atrauen el metall. De fet, ja començava a atraure una mica de llum de l’estança, i adquiria una mena de lluïssor espectral, tot i que la planta no generava la llum per si mateixa. Les incandescents eren curioses; ara eren molt més barates que quan les van crear, feia dècades, perquè només duraven unes hores abans de morir-se. Però eren una autèntica preciositat si es collien l’única nit que florien.

—Ja sé que no t’agraden les flors tallades —va dir en Watt—, però no me n’he pogut estar; te’n volia comprar una des de la nit al Bubble Lounge.

—És bonica. Gràcies —va dir l’Avery, gairebé amb un xiuxiueig.

La poncella era menuda, més petita que una ungla, i en aquells moments brillava plenament amb una suau llum daurada. L’Avery se la va posar al monyo, darrere l’orella. Li feia conjunt amb el vestit, que era llarg, d’una tela sedosa i recobert de peces petites de mirall. A ella li encantava aquella deliciosa paradoxa, ja que quan els altres la volguessin mirar, es veurien obligats a mirar-se a ells.

—Que és aquest, el famós Watt? —va cridar la mare de l’Avery, des del rebedor—. Entra! Hem sentit a parlar molt de tu!

«Només l’he esmentat una vegada». L’Avery es va posar vermella de vergonya quan convidava en Watt a entrar.

—Watt, que bé que finalment ens puguem conèixer. —L’Elizabeth li va allargar la mà, on a cada dit hi lluïa un enorme anell de diamants.

En Watt l’hi va estrènyer, gens intimidat.

—Gràcies. Aquest vespre està meravellosa, senyora Fuller. —I el que va deixar sorpresa l’Avery és que li piqués l’ullet, breument, amb la dosi justa de flirteig per desfer una mica la mare de l’Avery. Com se li havia acudit fer servir aquell truquet?

—I ara explica’m —va preguntar la dona, en un to càlid—, perquè l’Avery es nega a explicar res. On us vau conèixer?

—Vam coincidir en un joc de realitat augmentada. És clar que després de veure l’Avery ja no em vaig poder concentrar en el joc —va dir en Watt—. O sigui que la vaig molestar i li vaig enviar flors fins que va accedir a sortir amb mi.

—Sí, ves, l’Avery sempre ha estat tossuda. —En Pierson Fuller va entrar a la sala amb passes lleugeres—. Tu deus ser en Watt —va dir, i hi va encaixar amb fermesa—. Seu. Et puc oferir alguna cosa? Vi? Whisky?

—Pare, que ja fem tard. —L’Avery va dirigir la mirada a en Watt, però ell semblava passar-s’ho molt bé.

—Ah, em sembla que tenim temps per a una beguda, no troba? —va insinuar, maliciosament.

—I tant. —L’home va anar darrere el bar i va començar a remenar uns decantadors de cristall amb una inicial gravada—. A més, podrien tenir escàners d’edat al club, no se sap mai. I aquesta podria ser l’única beguda que prenguéssiu durant tota la nit.

—No en tenen pas, al Club Universitari. —L’Elizabeth va fer unes passes endavant, i les faldilles del vestit li van fer xiu-xiu en caminar—. Per a mi vi, Pierson.

—S’estan posant molt severs a tot arreu, últimament. —En Pierson va servir begudes en copes glaçades i les va repartir; seguidament es va asseure al sofà—. Watt, parla’m de tu, fill. A quin institut vas?

—Vaig al Jefferson, de fet, a la planta 240. —En Watt ho va dir amb convicció, sense vergonya. Curiosament, l’Avery es va sentir orgullosa d’ell. Per sort, els seus pares simplement van assentir amb el cap, com si fos tan normal que els nois pugessin més de tres quilòmetres per sortir amb l’Avery.

—És un centre públic, oi? —va preguntar en Pierson.

—Sí —va respondre en Watt, i l’Avery es va mirar el seu pare, encuriosida. I com ho sabia, ell?

L’home va assentir amb el cap.

—Tinc algunes propietats en aquest barri. Una és a la cantonada del carrer Disset i Freedmore, l’edifici amb un banc a l’interior…

L’Avery va reprimir una queixa i va mirar en Watt als ulls, però ell li va somriure i va beure un glop de whisky. Als cabells, la incandescent li centellejava com una bombeta viva.

L’Avery va agafar en Watt de bracet quan es van aturar a l’entrada de la sala de ball del Club Universitari. La immensa estança coberta de fusta fosca estava tota decorada en tons blaus i platejats; fins i tot semblava que les columnes estiguessin cobertes d’una quantitat infinita de flors blaves i blanques. A tots els racons hi havia barres de bar corbades, i a la paret del fons hi havien instal·lat una pista de ball. La sala estava en penombra, però l’Avery distingia els intensos colors dels vestits, que encara destacaven més al costat de l’auster negre dels esmòquings.

—Ets un cas —va xiuxiuejar la noia a en Watt, i el va empènyer cap a la gentada.

—No és culpa meva si agrado als teus pares —va contestar, tot innocent, i l’Avery no va poder evitar un somriure en sentir-ho. El noi li va atansar una mà—. Vols ballar?

—Sí —va contestar ella, decidida, preguntant-se com s’ho feia en Watt per saber el que pensava ella.

Encara era un pèl d’hora per ser a la pista de ball. Però en aquells esdeveniments l’Avery sempre s’estimava més ballar que fer relacions socials. La gent acostumava a aplegar-se al seu voltant, a atabalar-la amb rucades, a observar-la des de l’altra punta de la sala. Fins i tot en aquells moments s’adonava que li examinaven el vestit, que xiuxiuejaven per comentar coses sobre el noi nou que havia portat. La pista de ball era l’únic lloc on trobava una mica de pau.

Quan van avançar entre la gentada, l’Avery va veure que gairebé tothom assistia a aquell esdeveniment. Hi havia la Risha, davant del bar amb la Ming; i la Jess amb el nòvio, en Patrick, i els amics dels seus pares, els McClendon, que la van saludar amb la mà. Sabia per què no hi era l’Eris, però on era en Cord? De fet, ell i en Brice eren membres de ple dret del club, tot i que teòricament eren massa joves —el club s’havia saltat les normes per ells, ja que els seus pares eren molt apreciats—, però l’Avery no va veure cap dels Anderton per allà. En certa manera tenia l’esperança que en Cord hi tragués el cap, només per saber quina noia l’havia fet trencar amb l’Eris.

Es van endinsar a la pista de ball, i en Watt li va agafar els braços per fer-li fer una giravolta perfecta. El noi es movia amb harmonia, amb facilitat.

—Balles molt bé —li va dir l’Avery, alçant la veu per damunt la música, i de seguida es va penedir de mostrar-se sorpresa.

—Tenia les sabates aquelles de quan érem petits. Aquelles que ballaven soles, i que et feien fer els passos, te’n recordes?

La noia va fer un ruflet poc elegant, en imaginar-s’ho.

—Sembla perillós. Jo hauria caigut segur.

—Jo vaig caure, centenars de vegades. Però finalment vaig començar a ballar així. —En Watt la va fer giravoltar altra vegada, llavors la va fer inclinar enrere, aguantant-la amb un braç.

Va tornar a alçar l’Avery; la banda va afluixar el ritme i la solista va cantar suaument una de les balades romàntiques preferides de la noia, que va fer el gest de dur en Watt més cap al centre de la pista just en el moment en què ell s’ho repensava i reculava.

—Sisplau, m’encanta aquesta cançó. Sobretot quan la canten en directe —va dir la noia, intentant no riure davant la consternació d’ell. Ja era molt difícil sentir bandes en directe, hi havia molt poques oportunitats de sentir coses d’aquella mena.

En Watt se li va acostar obedient, dubtant a l’hora de passar-li la mà per la cintura. Li va agafar l’altra mà i es van balancejar suaument.

—T’agraden, oi, les coses antigues? —li va preguntar ell, clavant-li la mirada.

—Què vols dir? —L’Avery el va observar.

—Em refereixo a la manera com parlaves de la cançó, ara mateix. O al que vas dir al parc de les Sequoies, o a la manera com parles de Florència. Ets molt… nostàlgica. Per què t’agraden tant les coses antigues?

L’Avery es va sorprendre de la seva perspicàcia.

—Penses que és una inutilitat, oi?

—De cap manera. Però és que jo estic acostumat a pensar només en el futur.

—I com serà el futur, segons tu? —A la noia li picava la curiositat.

—Més ràpid! Més pràctic i connectat. I més segur, esperem. —L’Avery va parpellejar—. Perdona —va continuar en Watt penedit, gairebé avergonyit—. És que en el temps lliure em dedico a la tecnologia. Estic intentant entrar als estudis d’enginyeria de microsistemes del MIT.

L’Avery no sabia ni què era l’enginyeria de microsistemes.

—Significa això que em pots arreglar la tauleta quan se’m penja?

Va fer l’efecte que en Watt havia d’esclafir a riure, i l’Avery es va adonar que no se sentia tallada, que de fet també volia riure.

—Sí. I tant que ho podria fer —li va dir ell. Al noi se li va il·luminar la mirada.

L’Avery es va deixar portar fins a tocar de la banda. Els altres assistents al ball anaven deixant un espai prop d’ells, i, com sempre, creaven una bombolla gairebé imperceptible al voltant de l’Avery.

—Tens raó —va dir, pensant en veu alta—. M’agrada el romanticisme que tenien les coses en l’època en què hi havia més obstacles al món. Per exemple, escolta aquesta cançó. —Va deixar escapar un sospir—. Tracta d’estar enamorat fins i tot si mai aconsegueixes veure l’altra persona perquè ets a milers de quilòmetres de distància. Ara ningú escriuria una cosa així, perquè les nostres vides estan molt automatitzades, són fàcils. Cosa que m’imagino que deu ser gràcies a persones com tu —va afegir, fent broma.

—Ei! —va dir en Watt, fent veure que es molestava—. Que no t’agrada aconseguir sempre el que vols?

L’Avery va abaixar la mirada, i tot d’una es va entristir.

—No ho aconsegueixo tot —va murmurar.

La cançó es va acabar i, quan la gentada es va començar a moure, va poder veure la Leda i l’Atlas.

Seien junts prop de la pista de ball, amb els caps a tocar. L’Avery va observar, incapaç de desviar la mirada, com la Leda xiuxiuejava alguna cosa a l’Atlas a cau d’orella. Va pensar que ell estava espectacular amb l’esmòquing nou, i va recordar la primera vegada que el va acompanyar a la sastreria, ja que ell va insistir que li podria ser de molta ajuda. La Leda també estava preciosa, aquell vespre, amb un vestit sense tirants nou de color blau cobalt. De mala gana, l’Avery va haver d’admetre que se’ls veia feliços, junts. Es veien bé.

En Watt tenia la mirada clavada en l’Avery, i ella no ho podia suportar; sabia que devia tenir les emocions escrites a la cara, amb una claredat aclaparadora. Va passar el braç pel coll del noi, el va atraure cap a ella i va recolzar el cap a l’espatlla d’ell. Va notar com en Watt es quedava sense respiració, com el cor li bategava a través de l’esmòquing que li havia fet comprar.

Mai, mai de la vida, no podria estar amb l’Atlas de la manera com ho estava la Leda: junts, agafats de la mà, en públic. Era un somni inútil, impossible. Sabia que ho havia de deixar córrer, tot allò, que s’havia d’oblidar d’ell. Però no podia evitar el dolor.

—Em sembla que no t’he dit prou vegades que aquesta nit estàs preciosa —va murmurar en Watt.

I ella li va notar l’alè a l’orella; va tremolar i va alçar el cap per mirar-lo als ulls.

—Tu tampoc estàs gens malament.

—M’he arreglat bé, amb l’ajuda adient —va dir en Watt, en un to suau—. Estic molt content d’haver vingut avui amb tu, Avery.

La sinceritat que desprenien aquelles paraules la va fer reflexionar.

—Jo també —va contestar, de tot cor. Estava contenta d’haver convidat en Watt. El noi era molt millor que la colla d’acompanyants interessats que havia portat a altres esdeveniments d’aquella mena.

De fet, allò no tenia pinta de ser una cita amb un simple acompanyant.

Va deixar anar la mà d’en Watt i la va alçar per entrellaçar els dits amb la mà que recolzava al coll d’ell. Tenia el noi tan a prop que li hauria pogut comptar les pestanyes que emmarcaven aquells ulls d’un castany tan intens. Ella li va mirar els llavis, i tot d’un plegat va tenir curiositat per saber què es devia sentir fent-li un petó.

Sempre li havia semblat impossible, però potser, amb el temps, es podria enamorar d’un noi que no fos l’Atlas.

L’Avery va tancar els ulls i es va deixar portar per la música al costat d’en Watt, aturant la cosa allà, de moment.

Leda

La Leda es va passejar per la festa amb l’Atlas, dedicant somriures a tot aquell a qui veia, amb una predisposició social increïble. La nit anava millor del que s’havia esperat. Teòricament era la seva primera cita amb l’Atlas. Però semblava molt més; gairebé semblava una proclamació. Tots els presents, des dels amics fins al fotògraf, els tractaven com una parella oficial. Els pares respectius ja seien a la mateixa taula, somrient i dirigint-los mirades de complicitat. La Leda no s’havia sentit mai tan bonica com quan havia entrat a la sala de bracet de l’Atlas, amb un somriure d’orella a orella. Va ser com si tots els ulls es dirigissin cap a ella. «Així és com es deu sentir l’Avery cada dia», havia pensat. Era perfecte; era el que havia volgut des que s’havia mudat allà dalt feia quatre anys.

I el millor de tot era que no es veia rastre de la misteriosa noia del maquillatge brillant, suposant que existís, cosa que la Leda començava a dubtar. La Nadia encara no havia trobat la més petita pista que l’Atlas estigués amb algú que no fos la Leda, aquella nit i qualsevol altra. Potser el maquillatge li havia arribat a la camisa d’alguna altra manera. Potser no havia fet cap petó a una altra noia.

A més, tenint en compte com es desenvolupava la nit, començava a tenir esperances que finalment ella i l’Atlas tornarien a casa junts.

Era l’únic que havia pogut pensar a l’aerotransportador que els havia dut al ball. S’havia adonat que l’Atlas feia conversa, i fins i tot havia aconseguit contestar les seves preguntes, però amb el pensament li resseguia el cos, allà als coixins, al seu costat. Cada vegada que el noi es bellugava, la Leda sentia aquell moviment com una reverberació. Quina tortura, tenir-lo tan cruelment a prop.

Ara, a la pista de ball, buscava qualsevol excusa per tocar-lo. El va atraure cap a ella, li dibuixava petits cercles a l’esquena, per da-munt de la jaqueta de l’esmòquing. Es moria de ganes de treure-l’hi, després.

—Què us passa, a tu i a l’Avery?

—Què? —La Leda estava segura d’haver-ho sentit malament. Es devia haver distret amb els seus pensaments.

—Pregunto que què us passa a tu i a l’Avery —va repetir l’Atlas. Havia anat a seure en una de les cadires de la punta de la pista, i la Leda, sense dir res, s’havia instal·lat al seu costat.

—No passa res —va dir, d’esma, farta que, fins i tot quan l’Avery no hi era present, inevitablement tot girés al seu voltant—. Per què hauria de passar res?

—Perdona. No volia treure un tema tan delicat. Però he notat que últimament no heu estat gaire juntes, i em volia assegurar que… —Va deixar escapar un sospir—. Ho hauria preguntat a l’Avery, però resulta que ara no estem gaire bé.

Allò va alertar la Leda. Que potser l’Avery i l’Atlas s’havien discutit per ella? Potser l’Avery havia dit alguna cosa a l’Atlas, com ara que la Leda no era prou bona per a ell, i l’Atlas se li havia encarat per defensar-la. La Leda no volia pensar allò de la seva millor amiga… Però l’Avery continuava sent la seva millor amiga?

—Gràcies per preguntar. Però no em ve gaire de gust de parlar-ne.

—Perdona. Oblida que t’he dit res. —L’Atlas semblava realment penedit—. Vols ballar?

La Leda va assentir, agraïda, i ell la va guiar altra vegada fins a la pista de ball.

—Se’t fa estrany, haver tornat? —va preguntar ella, al cap d’una estona.

—Més o menys —va admetre l’Atlas—. La Torre és molt diferent de tota la resta.

—Sí que deu ser diferent de l’Amazònia, sí —va dir la Leda, sense pensar.

L’Atlas es va aturar en sec.

—Com ho saps, això de l’Amazònia? —va preguntar, molt a poc a poc.

«Merda».

—Ho vas comentar tu, diria —va respondre la noia, desitjant poder esborrar el que havia dit.

—Estic convençut que no —va assegurar ell.

—Doncs l’Avery, llavors, o els teus pares, no ho sé. Ho he sentit en algun lloc —va dir, improvisant.

Però a l’Atlas no se’l podia enganyar tan fàcilment.

—Leda, què passa? —El noi va arrufar les celles.

—Res, t’ho prometo. Em sap greu.

L’Atlas va assentir en silenci, aparentment decidit a deixar-ho estar, i van continuar ballant. Però la Leda s’adonava que encara tensa-va la mandíbula, que tot ell estava rígid. Notava com la tensió fimbrava entre ells.

Després d’una altra cançó, el noi va recular una passa.

—Vols prendre res?

—Sí —va accedir la Leda, una mica massa emfàticament. El va començar a seguir, però l’Atlas va fer que no amb el cap.

—Al bar hi ha massa gent; ja t’ho porto jo. Xampany va bé?

—Gràcies, sí —va respondre la Leda, impotent, tot i que no li agradava gens el xampany; era a l’Avery, a qui li agradava.

Es va dirigir a les enormes sales adjacents a la sala de ball, preguntant-se on devien ser els seus amics. Però, abans de trobar-los, la mi-rada se li’n va anar cap al seu pare, sol en un racó. Estava com encongit, com si volgués passar desapercebut, i xiuxiuejava; era evident que trucava a algú.

La Leda va pensar de seguida en el cap de setmana anterior, quan havia mentit dient que havia jugat a golf. Sense pensar-s’ho, va en-trar a LabioLector amb les lents de contacte i va fixar la mirada en els llavis del seu pare, a desenes de metres de distància. El LabioLector s’havia creat com una eina per a les persones amb dificultats auditives, però la Leda havia descobert que anava genial per espiar, quan es feia servir amb les noves lents de contacte amb superzoom.

—Encara no ho puc dir a la meva família —va traduir una veu robòtica, interpretant les paraules del seu pare en to monòton. La Leda es va preguntar què era el que no els podia dir, i es va quedar amoïnada. Al cap d’un moment, el seu pare va dir—: D’acord. Parlaré amb ella el cap de setmana vinent.

La Leda, atordida amb el que havia sentit d’amagat, va observar com el seu pare acabava la comunicació i se n’anava, just en el moment en què apareixia la seva mare al seu costat.

—Leda! Estàs fantàstica! —va exclamar la Ilara, com si no hagués vist abans com s’arreglava la seva filla—. On és l’Atlas?

—Ha anat a buscar beguda per a tots dos —va dir la Leda, lacònicament.

—Leda…

—Em portaré bé, t’ho prometo —va afegir, pensant encara en el comportament del seu pare. Va observar el vestit vermell intens de la seva mare i les joies tan cares que duia, i es va adonar que portava un braçalet que no li havia vist mai—. Que és nou? —va preguntar, sortint momentàniament dels seus pensaments.

—Me l’acaba de regalar ton pare pel nostre aniversari. —La Ilara va mostrar el braçalet perquè el veiés la Leda; era una filigrana d’or esquitxada de diamantets.

—Això i un mocador Calvadour? Caram. —La Leda no havia vist mai el seu pare tan generós.

—No m’ha regalat res de Calvadour —va dir la Ilara, estranyada—. A què et refereixes, reineta?

—Aquí hi ha les meves dues noies! —El pare de la Leda va avançar entre la multitud per agafar la seva dona de bracet.

Formaven una parella ben curiosa, ell de pell tan clara i ella de pell tan fosca, i el mocador vermell que li sobresortia a ell de la butxaca de l’esmòquing feia joc amb el vestit d’ella. La Leda es preguntava què era aquella trucada tan estranya, i què se n’havia fet, del mocador. S’ho havia rumiat, ell, i l’havia tornat? Podia ser, però tot i així no aconseguia desempallegar-se de la sensació que en passava alguna de greu.

—He d’anar a buscar l’Atlas. —La Leda es va allunyar de la seva mare; de cop se sentia incòmoda, gairebé aterrida. Volia beure. De seguida.

—Leda…

—Ens veurem a casa —va cridar, tombant el cap enrere.

Quan va arribar a la barra, va avançar tota decidida fins al principi de la cua, buscant l’Atlas.

—Perdona. Ho sento —deia, sense importar-li realment a qui havia d’empènyer. La seva ànsia era com una coïssor que se li arrossegava desesperadament per la pell. En algun racó del cervell, va constatar que es tractava d’un senyal d’alarma, però ja s’hi enfrontaria després, quan no sentís tanta opressió al pit.

Al principi de la cua hi havia el noi que era parella de l’Avery. Watt, va semblar recordar que es deia. No l’havien presentat a la Leda a la festa de l’Eris, tot i que l’hi va veure, rondant l’Avery com un cadellet perdut. I ara era la seva parella a la festa del Club Universitari? Semblava impossible que hagués aparegut del no-res per formar part de les seves vides, sense passat, sense explicacions.

—Watt, oi? —va preguntar, situant-se-li al costat—. Has vingut amb l’Avery.

—T’adones que t’has colat tota una cua de gent fins a la barra del bar?

—No passa res, són tots amics —va dir la Leda, amb un gest displicent. En certa manera era cert.

—No sóc ningú jo, doncs, per discutir aquest argument —va contestar en Watt, fent una ganyota amb els llavis per reprimir un somriure. Que se’n reia, d’ella?—. Com que és evident que tens set, deixa’m que et pagui una beguda.

—És barra lliure —va engaltar la Leda, irada, quan el cambrer enguantat es dirigia a en Watt. Va començar a dir-li que volia un…

—Un whisky amb soda per a la senyoreta. Per a mi, cervesa. I una copa de xampany —va demanar en Watt.

Quan el cambrer va haver servit les begudes, en Watt i la Leda es van allunyar de la barra i es van dirigir a una tauleta alta, apartats de la multitud.

—Com sabies el que volia? —va preguntar ella, una mica desconcertada. El whisky amb soda no era precisament una beguda de dones, però era l’únic que la calmava quan estava molt alterada.

—L’he encertada —va contestar en Watt, com si res—. Però compte. Només en cal una.

La noia el va fitar, sorpresa. Què coi volia dir? «Només en cal una» era el que deien a la Cala d’Argent. En Watt es limitava a prendre la cervesa, amb aire innocent.

—Perdona —va dir ella, en el to més agradable de què va ser capaç—. Ni tan sols m’he presentat. Em dic Leda Cole. —Va allar-gar una mà, i en Watt l’hi va estrènyer, encara amb el somriure aquell tan exasperant a la cara.

—Ja ho sé —va dir el noi.

—Doncs no em sembla just —va continuar ella, més neguitosa del que hauria volgut—. Jo no sé res de tu! Parla’m de tu.

—És que no sóc gaire interessant —va dir ell, en to desmenjat.

—A quin institut vas?

—Al Jefferson.

La noia va arrufar el nas, i va pensar que tant de bo hagués pogut buscar informació amb les lents de contacte sense que se li notés.

—No el conec. Que ets…?

—És a la planta 240 —la va interrompre, inclinant-se a la taula sense apartar-li la mirada. No era alt, però tenia una presència imponent.

La Leda va pensar que hauria preferit estar asseguda.

—Ja. —Ella no va saber què contestar. No havia parlat amb ningú de tan avall, ni tan sols quan era una mil-sis-cents—. I com has dit que havies conegut l’Avery?

—No ho he dit. —El noi li va picar l’ullet—. Sembles molt intrigada amb mi. La raó és que l’Avery és la teva millor amiga, oi? —Ho va dir expressament, i la Leda es va posar vermella, empipada. Que potser l’Avery havia explicat a aquell paio la seva baralla?

—Sí que és la meva millor amiga —va contestar la Leda, a la defensiva.

Justament en aquell moment va aparèixer l’Avery. Duia els cabells recollits en un remolí alt, alguns blens rebels li emmarcaven el rostre i a més portava una incandescent darrere l’orella, com feien totes les noies quan eren més petites. Era ridícul, però, és clar, l’Avery aconseguia que li quedés preciós sense ni esforçar-s’hi. Segur que la setmana següent tothom tornaria a portar incandescents. Quan l’Avery va avançar unes passes, la llum gairebé enlluernava, reflectida al seu vestit, de coll alt i recobert de trossets de mirall. «No en podies triar cap altre», va pensar la Leda, amb una amargor desconcertant. «És un vestit que et reflecteix a tu fins a l’infinit».

—Hola. —L’Avery es va acostar a en Watt, i, en veure la Leda, es va tensar—. Ah. Hola, Leda. Com va la nit?

«Bah, acabo de ficar la pota amb el noi que m’agrada i el meu pare es comporta de manera estranya, i trobo a faltar la meva millor amiga. A part d’això, tot va absolutament…».

—Genial —va dir la Leda, amb un somriure enganxat a la cara com si fos una màscara.

L’Avery va assentir amb el cap.

—Abans he vist la teva mare. M’ha dit que potser per Nadal anireu a Grècia. No ho sabia —va afegir, incòmoda.

«És clar que no ho sabies. Ja no parlem, tu i jo».

—Sí —va dir la Leda, sentint-se trista de cop—. Recordes aquella vegada que havíem de ser Grècia per imitar les Nacions Unides? —va deixar anar, sense saber ben bé per què ho esmentava.

—I que quan els altres van menjar els nostres baclaues casolans es van trobar malament —s’hi va apuntar l’Avery.

—No deixa de ser una manera de guanyar. Enviar tothom disparat a casa —va dir la Leda, seriosa, i seguidament totes dues van esclafir a riure. Durant un instant fugisser, el món semblava normal altra vegada.

Fins que es van apagar les riallades, i es van fitar l’una a l’altra des dels dos costats de la taula; va ser com si totes dues s’adonessin que les coses no eren gens normals entre elles.

L’Avery va ser la primera a fugir.

—Anem a ballar? —va preguntar, tombant-se cap a en Watt i deixant la copa encara plena de xampany damunt la taula.

—Com vulguis. —En Watt va agafar la mà de l’Avery—. Encantat de veure’t, Leda.

—Adéu, Leda —va cridar l’Avery, girant-se, mentre arrossegava en Watt cap a la gentada.

—Sí, fins després —va dir la Leda, però ja se n’havien anat.

Es va quedar una estona a la taula, i d’un trago es va prendre el whisky amb soda i després encara es va polir el xampany que s’havia deixat l’Avery. Aquell tal Watt era ben estrany. No li transmetia confiança. Tenia ganes de preguntar coses d’ell a l’Avery… Però hi havia moltes coses de què havia de parlar amb l’Avery, i ja no sabia com fer-ho.

Li va semblar que veia l’Atlas prop de la pista de ball, on ell l’havia deixat. Hauria d’anar a buscar-lo.

Però va fer mitja volta i va tornar a la barra del bar, amb aquelles espatlles tan menudes ben alçades, com un ganivet. Primer demanaria una altra beguda.

Eris

L’Eris estava estirada al llit de la Mariel, arraulida tranquil·lament en un costat. Amb els ulls entretancats, observava la noia, que teclejava com una boja asseguda a l’escriptori per acabar un treball. Les parets estaven pintades de verd clar i eren plenes d’instafotos de la Mariel amb amics i també de pòsters fotogràfics, com el sol ponent-se darrere d’una carena escarpada, o la lluna il·luminada durant un eclipsi. Pels altaveus se sentia música country. L’Eris no havia conegut mai ningú, a part de l’Avery, tan obsessionat amb la música country, i feia temps que ho considerava com una de les incomprensibles peculiaritats de l’Avery. Era curiós que la seva millor amiga i la noia amb qui sortia tinguessin en comú un tret tan insòlit.

—Et falta molt per acabar? —va preguntar l’Eris, tot i que en el fons no l’amoïnava. De fet, li agradava més del que s’hauria imaginat, allò d’estar-se estona amb ella en un silenci tranquil, mentre la Mariel feia els deures. No recordava que mai s’hagués estirat al llit d’algú altre per passar l’estona, sense cap expectativa en absolut.

—Gairebé ja he acabat —va dir la Mariel, amb el front arronsat de tanta concentració.

«On ets?», li va preguntar la Caroline, amb un missatge per les lents.

—Sóc a casa de la Mariel —va contestar l’Eris en veu alta per redactar una resposta. La Caroline coneixia la Mariel, i sabia que ella i l’Eris últimament passaven molt de temps juntes—. La meva mare —va afegir com a explicació, ja que la Mariel havia sentit com redactava el missatge.

La Mariel va assentir.

—Sembla que la relació entre vosaltres va millorant —va assenyalar.

Era veritat. Després del dinar amb el pare de la Leda —després que l’Eris s’assabentés que també era el seu pare—, la seva mare i ella havien signat una mena de treva. Havien començat a fer coses juntes altra vegada, com abans: passejar pels seus bars preferits de les plantes superiors i fins i tot sopar juntes molts vespres. Era agradable no sentir aquell ressentiment vers la seva mare.

—En saps res, del teu pare biològic? —va preguntar la Mariel—. Quan el tornaràs a veure?

—No ho sé —va contestar l’Eris. No havien quedat per tornar-se a veure, no havien parlat de quina mena d’ajuda, si es donava el cas, els proporcionaria el senyor Cole. Ella l’hi havia comentat a la seva mare, però la Caroline li havia contestat que no s’amoïnés, que ja ho tenien en compte. Què volia dir? L’Eris va gosar pensar que potser ella i la seva mare es traslladarien a les plantes superiors i formarien una gran família amb els Cole.

—Doncs estic segura que es posarà en contacte amb vosaltres —va dir la Mariel, més convençuda que l’Eris—. Segur que a ell se li fa tan estrany i nou com a tu.

—Gràcies —va dir l’Eris, contenta d’haver-se decidit a explicar tota la història a la Mariel.

La tarda en què va passar tot, havia anat a veure la Mariel i l’hi havia explicat fins a l’últim detall. En part perquè necessitava com-partir la notícia amb algú, i no podia parlar amb ningú de les plantes superiors, ja que tothom coneixia la Leda. Però si ho va explicar a la Mariel va ser sobretot perquè senzillament volia que ella ho sabés, i també volia que li digués què n’opinava. L’Eris no coneixia ningú que entomés la vida com la Mariel, que pensés com la Mariel.

—Deixem de parlar de mi —va dir l’Eris, que de cop i volta tenia ganes de distreure’s—. Vull que parlem de tu.

—Però és que a mi sempre m’agrada parlar de tu —va dir la Mariel, de broma. L’Eris es va incorporar i la va mirar, i la Mariel va riu-re—. Perdona —va dir, tot i que no semblava gens penedida—. De què vols que parlem?

—Ja sé que sóc infinitament encantadora —va dir l’Eris, impassible—. Però, ara de debò, és que ens vam conèixer…, quant fa, un mes? I encara hi ha moltes coses de tu que no sé.

—De debò que ja en fa un mes? —L’Eris va llançar un coixí a la Mariel, que el va esquivar ajupint-se—. Molt bé, molt bé; què vols saber?

—El teu color preferit —va dir l’Eris, de manera automàtica.

—Típica pregunta de l’Eris —va contestar la Mariel, però abans que l’Eris li pogués llançar un altre coixí, va contestar—: Verd! Verd menta, de fet.

—Matèria preferida a l’institut.

—Aquesta és fàcil. Debat.

—De debò? —no va poder evitar preguntar l’Eris. Tots els alumnes de Debat que coneixia eren molt desagradables, amb aquelles armilles de l’uniforme tan horribles i el seu aire setciències. La Mariel semblava massa enrotllada per formar-ne part.

—Si et sorprèn tant, és que no he discutit prou amb tu —va bromejar la Mariel.

—Doncs prova-ho. —L’Eris va somriure—. Què t’agradaria fer, algun dia?

—Sortir als holoprogrames.

—A mi també!

La Mariel va tornar a riure. Havia girat la cadira per quedar de cara a l’Eris i va alçar els peus per encreuar-los. Duia un mitjó de co-lor rosa amb puntets blancs, i l’altre, estampat amb minúscules carabasses.

—No crec que tinguem la mateixa carrera professional als holoprogrames —va dir, amb mirada viva—. Jo vull ser comentarista política.

—Aquelles persones que llegeixen les notícies?

—Les que moderen debats presidencials, i parlen de problemes i escriuen articles per als canals de continguts. —La Mariel va abaixar la mirada, i es va estirar les mànigues del jersei—. Vull ajudar la gent a entendre el que passa, ajudar-la a formar-se una opinió.

—Per què no et presentes com a candidata? Així no ajudaràs la gent a pensar, només, sinó que faràs coses —va suggerir l’Eris. Es va moure fins a la punta del llit, prou a prop de la Mariel per tocar-li el braç.

—Potser —va contestar la Mariel, però ho va dir com si no s’ho acabés de creure—. Una pregunta més —va afegir, tornant la mirada a l’Eris.

L’Eris va decantar el cap, com si sospesés les idees. No en sabia res, del passat amorós de la Mariel; ni tan sols sabia si sortia tant amb nois com amb noies.

—T’has enamorat mai? —va optar per preguntar.

—No —es va afanyar a contestar la Mariel, potser massa de pressa, va pensar l’Eris. Tenia curiositat per saber a qui havia estimat la Mariel, i es va sorprendre de notar una lleugera decepció, o potser gelosia—. I tu? —va pressionar la Mariel.

—No; vull dir que jo tampoc.

La cançó va canviar i es va sentir una peça ràpida i alegre de country: una veu femenina cantava suaument sobre com es venjaria de qui l’havia enganyat. La Mariel es va tornar a concentrar de seguida en els deures, i l’Eris va agafar la tauleta i va revisar d’esma els fils de continguts, amb el cor que li bategava salvatgement, sense saber per què.

En aquells moments se celebrava la festa de tardor del Club Universitari, a quilòmetres damunt seu. L’Avery l’havia convidat a anar-hi, però ella havia rebutjat la proposta; no estava segura de si es volia enfrontar a les mirades, o a la possibilitat de veure-hi el seu pare; o sigui, l’home que es pensava que era el seu pare. «Tots dos pares», es va corregir, perquè evidentment el senyor Cole també hi seria.

De tota manera, a mesura que corrien els minuts i l’Eris anava passant fotos de les seves amigues, totes mudades i divertint-se, va co-mençar a penedir-se d’haver dit que no a l’Avery. Va fantasiejar amb el que duria posat, si fos a la festa. Potser el vestit rosat amb la vora fistonejada, o alguna cosa platejada. Oi que era el tema de la festa, aquell any? Va visionar la invitació a les lents de contacte. «El Club Universitari et convida a una vetllada sota les estrelles», hi deia, amb una cursiva molt elaborada, amb estrelles animades que queien en grupets des dels límits del camp de visió. Tot d’una va recordar que aquella nit hi havia un cometa.

—Ja he acabat —va dir la Mariel, clicant una tecla per enviar el treball—. Què vols que fem, aquest vespre?

—Agafa l’abric. —L’Eris va somriure—. Ens en anem d’aventura.

—No entenc res —va dir la Mariel, quan caminaven per Jersey Highway, a l’altura del carrer 35. Els llums alimentats amb energia solar projectaven feixos de claror daurada que s’entrellaçaven a la vorera. Una mica més endavant, l’Eris va distingir la monumental silueta del museu naval Intrèpid, un immens vaixell antic ancorat al fons del riu Hudson. Hi havien anat d’excursió quan feia tercer. Encara recordava com en Cord havia provat de convèncer-la a ella i l’Avery a saltar des de la riba, per comprovar si l’aigua els proporcionaria brànquies de sirena. En Cord… No hi pensava des de feia setmanes, oi?

—S’estan a punt de contestar totes les teves preguntes, t’ho prometo. —L’Eris es va acostar a un reixat on deia: «Embarcador 30: només personal autoritzat». Hi va teclejar el codi que havia obtingut pagant online, i la porta es va obrir.

Van sortir a un moll de fusta, amb una renglera de portes de xapa a costat i costat. L’aigua llepava la riba per sota de les noies. L’Eris no podia deixar de somriure. Li encantava aquella sensació, aquella deliciosa emoció d’emprendre una cerca delirant d’una cosa que no saps si trobaràs, sabent a tothora que, passi el que passi, la nit serà una autèntica meravella.

Va introduir el mateix codi en una de les portes, que es va alçar cap amunt i va deixar a la vista un petit espai gairebé tot ocupat per una aerobarca de quatre places. A l’Eris, la forma de l’embarcació li recordava el barret d’un bolet, amb els propulsors que sobresortien de sota aquell buc d’un blanc impol·lut. L’única decoració que tenia era un adhesiu mig desenganxat de la bandera americana.

—Posa’t això —va dir, i va llançar un inflacinturó platejat a la Mariel.

—De qui és aquesta barca? —La Mariel va entrar a aquell moll clos tan menut i es va encaixar el cinturó a la cintura.

L’Eris va pitjar un botó i l’aerobarca va començar a baixar cap a l’aigua.

—L’agafem prestat —va contestar, ras i curt. Estava força convençuda que aquell lloguer fora de l’horari habitual que havia contractat era il·legal.

Les llums que envoltaven la barca feien que l’aigua del pendent fos d’un verd salobre.

L’Eris es va treure les sabates, va agafar la mà de la Mariel i la va estirar cap a dins, cap als seients de vinil blanc que vorejaven l’interior de l’embarcació.

—Saps pilotar aquesta cosa? —va preguntar la Mariel, observant-la. Semblava escèptica i entusiasmada alhora.

—Té pilot automàtic. O això m’han dit. —L’Eris va dibuixar un somriure, va pitjar el botó d’arrencada i l’aerobarca es va posar en moviment, esquinçant la nit.

Van planar per la superfície de l’aigua, tan fosca i impenetrable com un mirall negre. Els cabells de l’Eris onejaven fuetejats per l’aire en un embull indestriable. L’aigua li esquitxava la cara, i la sensació d’aquelles punxadetes era increïblement agradable. Al llarg del riu, a Nova Jersey, un escampall de llumetes centellejaven amb una lluïssor càlida.

La Mariel mirava aigües enllà, observant la distància recorreguda. El seu perfil en penombra, amb aquell nas tan llarg i el front ample, desprenia una sensació gairebé de majestuositat. Llavors es va tombar i va picar l’ullet a l’Eris, i la màgia es va desfer.

—On ens porteu, intrèpid capità? —va preguntar la Mariel, alçant la veu per damunt la remor del vent i del motor.

—A qualsevol lloc al voltant d’«allò». —L’Eris va assenyalar la Torre, que s’alçava fins a una altura impossible enmig de la foscor.

Van passar per davant de la forma mig desdibuixada de l’Estàtua de la Llibertat, en direcció sud al voltant dels ports marítims, on l’Eris sentia música i riallades estridents. Finalment, quan van ser prou lluny perquè la Torre ja no ocupés tot el firmament, l’Eris va apagar el motor. Es va inclinar per la borda i va acariciar l’aigua amb els dits, però els en va retirar de seguida. L’aigua estava glaçada.

—M’encanta. És una sorpresa genial —va dir la Mariel, en aquell silenci sobtat.

—Això no és la sorpresa —va aclarir l’Eris—, no pas tota, si més no.

La cridòria del carrer South s’anava sentint cada vegada més forta. L’Eris es va adonar que interpretaven música, i a l’altre costat de l’aigua va detectar les llumetes bellugadisses de color rosa dels al·luciactivadors.

—Que hi ha cap festa rave aquesta nit? —va preguntar la Mariel.

L’Eris va deixar escapar una riallada.

—Aquí tothom ha vingut pel mateix motiu que nosaltres —va dir, i va passar el braç al voltant de la Mariel—. Mira. —Va assenyalar amunt, i totes dues van alçar la mirada cap a les estrelles.

Un cometa va esquinçar el cel de vellut fosc, i la cua va deixar una estela rere seu.

—Que bonic —va dir la Mariel, tan baix que gairebé no se la sentia.

L’Eris es va deixar endur per l’espectacle, i va intentar no pensar en el Club Universitari, ni en com l’Avery i la Leda devien tenir la cara enganxada a la finestra en aquell precís moment, vestides amb peces caríssimes i amb una copa de xampany a la mà mentre el cometa passava rabent. «Prou», es va dir. Allò era molt millor.

—Gairebé es diu com jo —va dir, recordant el que havia llegit abans—. Eros, en comptes d’Eris. Es veu que no tornarà a passar per la Terra fins d’aquí a mil anys.

—El déu de l’amor. —La Mariel va riure—. Eris, d’altra banda, és la deessa del…

—Caos —va dir l’Eris, desinflada. Sempre havia fet bromes amb la seva mare a propòsit del seu nom. La Caroline assegurava que no ho havia sabut, al seu moment, i que havia triat el nom perquè li semblava bonic.

—De vegades l’amor i el caos són el mateix —va comentar la Mariel, en un to dolç.

L’Eris es va tombar i li va fer un petó com a resposta, tapant-li la visió del cometa.

La Mariel l’hi va tornar delerosa, passant-li els braços al voltant de les espatlles. Aquell petó transmetia una sensació nova, una tendresa a la qual l’Eris no estava acostumada.

Finalment la Mariel se’n va apartar.

—Eris, tinc por.

—Què? Per què?

El cometa havia desaparegut del cel. Al centre de la ciutat, sentien els xiscles dels festaires brindant per l’arribada de l’astre. Eros, el cometa de l’amor.

—És que… —Semblava que la Mariel estigués a punt de dir alguna cosa. L’Eris percebia com el neguit li crepitava per la pell, com l’electricitat—. No vull que em fereixin.

Per alguna raó, a l’Eris li va semblar que no era pas allò el que havia volgut dir inicialment la Mariel. Però es va limitar a inclinar-se i recolzar lleument el cap damunt l’espatlla d’ella.

—No faré mai res que et pugui fer mal. T’ho prometo —va dir, amb tendresa.

La seva part més cínica, més superficial, se’n va riure, d’haver dit allò, d’haver fet una promesa que no podria complir mai. Doncs aquesta vegada l’hauria de complir, es va exigir.

Va notar que la Mariel es relaxava una mica, al seu costat. La barca capcinejava cap ací i cap allà, bressolada suaument per les onades.

—T’ho prometo —va tornar a dir l’Eris, i les paraules es van perdre amunt, en la foscor, com un torterol de fum.

Avery

—Gràcies per haver-me acompanyat a casa —va dir l’Avery, quan l’aerotransportador es va aturar davant del pis. Feia hores que els seus pares se n’havien anat de la festa, i no sabia ben bé on paraven els seus amics en aquells moments, ni tan sols la Leda ni l’Atlas. Havia estat massa distreta ballant, rient, amb l’esverament general que havia provocat el cometa. I amb en Watt.

S’ho havia passat bé amb ell aquell vespre, molt més del que s’havia esperat. Era un noi sincer sense ser seriós, confiat sense caure en la pedanteria. Quan la va acompanyar a la porta d’entrada, l’Avery es va adonar que en Watt hauria de traslladar-se gairebé vuit-centes plantes avall després de deixar-la a casa. Va intentar imaginar-se la seva vida familiar i no en va ser capaç. Es va qüestionar per què no li havia preguntat més coses sobre ell, i es va sentir una mica avergonyida per si el noi la considerava egocèntrica.

—De res. —En Watt, amb compte, li va agafar la incandescent de l’orella. Ja estava seca i marronosa, i desprenia una aroma dolcenca, massa embafadora. Feia ben poques hores era una joia plena de vida.

—Em sembla que ara sí que s’ha acabat la nit, oi? —va comentar ella, amb nostàlgia. En Watt va fer el gest de llençar la flor, però ella el va aturar—. No, no la llencis; encara no. Me la vull quedar. Una estona més.

Ell, obedient, li va donar la incandescent, amb els ulls clavats en la noia, seriós. L’Avery va agafar la flor morta i la va engrapar fort amb el palmell. Li feia la sensació que sentia el batec del cor d’en Watt ressonant entre tots dos.

Molt suaument, en Watt es va inclinar per descansar els llavis al front d’ella. Es va aturar, perquè l’Avery tingués temps d’apartar-se’n. No se’n va apartar, però tampoc se li va acostar. Es va quedar quieta, i va esperar.

Quan ell va acariciar els llavis de la noia amb els seus, el petó semblava inevitable. L’Avery l’hi va tornar sense pensar-s’ho, amb ganes d’experimentar la sensació amb en Watt, amb ganes de saber quin gust tenia. El petó va ser suau i lent, i a ella li va encantar notar l’escalf de les mans d’ell als malucs.

Quan finalment es van separar, cap dels dos no va parlar. L’Avery sentia una felicitat estranya, dolorosa. Per fi ho havia fet; havia fet un petó a un noi que no era l’Atlas. Aquesta vegada amb autenticitat, no amb qui mig evitava, no com quan s’havia petonejat amb un noi en una festa, sinó amb algú que li agradava. En part era com un sacrilegi, però tampoc no havia estat tan dur.

Va pensar que potser era allò el que necessitava per oblidar l’Atlas d’una vegada per totes. Potser el que necessitava era en Watt.

—Bona nit, Avery —va dir el noi, tombant-se cap a l’aerotransportador.

Els sentiments que s’arremolinaven en el pensament de l’Avery es van fusionar en una única paraula.

—Espera.

En Watt es va aturar, amb la porta mig tancada.

A ella se li havia disparat el batec del cor, respirava de manera irregular. Es va preguntar si l’Atlas era a casa i si els veuria junts. «Parade pensar en l’Atlas». No volia que se n’anés en Watt, però tampoc no sabia si estava prou preparada per a allò. Qui sap si ho estaria mai.

—Pensava si potser… —Es va mossegar el llavi. En Watt s’esperava, pacient, observant com el mirava ella. I l’Avery es va adonar que ja havia pres la decisió—. Que vols entrar?

Watt

De primer en Watt no estava segur d’haver-ho sentit bé.

—Sí. O sigui, m’encantaria —va dir, mirant de no semblar massa impacient. Va deixar que se n’anés l’aerotransportador mentre ella li agafava la mà perquè la seguís a dins i van travessar l’imponent rebedor emmirallat que donava a la immensa sala d’estar de dos pisos. Ell s’imaginava que anirien al sofà, però l’Avery va tombar de seguida cap a la dreta i van avançar per un passadís emmoquetat. De debò que anaven on pensava que anaven? No estava acostumat a fer aquelles coses sense l’ajuda de la Nadia.

—Aquesta és la meva habitació —va murmurar l’Avery, en obrir la porta.

En Watt va distingir vagament una habitació ornamentada amb un llit grandiós amb dosser, tot decorat de color blau suau i beix, gravats antics i miralls de grans marcs penjats amb harmonia per les parets. Però no es podia concentrar en res més que en l’Avery. Va dubtar, amb el pensament tot embrollat, ja que no sabia si havia de fer el primer pas, per por d’anar massa enllà, si el feia.

I aleshores l’Avery se li va acostar i li va fer un petó, i ja va parar de pensar.

Van caure enrere al llit, en un garbuix de braços i cames. En Watt ja no feia petons suaus. L’Avery va començar a descordar-li els botons de la camisa amb impaciència, i a estirar-li els tirants espatlles avall, i llavors li va posar les mans al tors i el va empènyer enrere, contra els coixins, entre petons insistents, gairebé desesperats. Des del racó del pensament que encara li funcionava, en Watt volia llançar una mena de crit de la victòria primigeni.

Gairebé no se’n sabia avenir. Era a l’habitació de l’Avery Fuller, al llit de l’Avery Fuller, fent-se petons amb l’Avery Fuller. La noia més bonica, més increïble, més fascinant del món. I de la infinitat de nois que podia tenir, per alguna raó l’havia triat a ell.

El noi va dirigir les mans a la cremallera posterior del vestit d’ella. L’Avery va fer un so gutural. Mal interpretant-ne el significat, en Watt la va obrir tota de cop, i l’Avery es va apartar com si s’hagués cremat.

El noi va parpellejar, confós.

—Perdona. Podem anar més a poc a poc —va dir ell, amb la veu presa.

—No. No és… És que… —L’Avery va fer una inspiració profunda—. No ho puc fer. —Semblava que estigués a punt de plorar.

En Watt es va asseure i es va passar la mà pels cabells.

—T’ho prometo. Res que no vulguis fer. —Va buscar la camisa i se la va tornar a posar, amb una sensació de culpabilitat.

—No és que no… —L’Avery es va interrompre i es va mossegar el llavi—. Em sembla que te n’hauries d’anar —va dir, i el to va ser tan definitiu que va espantar en Watt molt més que qualsevol altra cosa que hagués dit.

—D’acord. Però… per què? —no va poder evitar de preguntar ell.

L’Avery no va dir res, ni tan sols el va mirar. El noi va recordar de sobte la festa d’aniversari de l’Eris, en què havien estat xerrant, fins i tot havien flirtejat, i a l’instant següent, incomprensiblement, l’Avery s’havia quedat pàl·lida i l’havia abandonat en mans de la Ming. I a què havia tret cap, aquell comentari d’ella tan estrany i melancòlic que havia fet aquella mateixa nit, sobre que no sempre aconseguia el que volia? Fins i tot sense la Nadia, en Watt era capaç de fer encaixar totes les peces.

—Hi ha algú més? —Sabia que era una bestiesa de pregunta, però ho volia saber. L’Avery simplement el va mirar, amb posat angoixat—. És igual. Deixem-ho córrer —va dir en Watt, detestant l’amargor que destil·lava.

Sense dir res més, va fer mitja volta i va sortir de l’habitació de l’Avery, del seu pis i, potser, de la seva vida per sempre més.

Leda

La Leda va seure a l’aerotransportador al costat de l’Atlas. Era més tard del que es pensava, i havia begut més del que li hauria agradat. Les incerteses de la seva vida la descol·locaven. Però era igual; l’Atlas i ella estaven junts, sols, per fi. Se li va acostar més, massa borratxa per sentir cap preocupació, i li va dedicar una mirada intensa.

La Leda estava farta d’esperar. El desitjava amb tanta força que ni tan sols podia pensar amb lògica. Quan l’aerotransportador va arribar a casa seva, ella li va començar a fer petons.

—Leda. —L’Atlas es va apartar, agafant-li els canells i abaixantlos-hi a la falda.

—Hauries d’entrar —va persistir ella.

L’Atlas va brandar el cap.

—Hem de parlar.

Aquelles tres paraules van enviar una esgarrifança als nervis de la noia, encara afectats per l’alcohol.

—Doncs parla —va dir ella, sense embuts.

—M’ho he passat molt bé amb tu a la festa —va començar l’Atlas, una mica incòmode—. Avui estaves molt bonica. Però —va continuar, i en aquell però ella hi va intuir el patiment que l’esperava—, no crec que hàgim de tornar a sortir junts.

—No vols passar la nit amb mi, com a mínim, abans de fugir, aquesta vegada?

L’Atlas es va tensar.

—Ho sento. El que va passar a Catyan… Ho hauria d’haver aturat abans que anés tan lluny.

—Si va ser un error tan gran, llavors per què m’has demanat de tornar a sortir aquesta nit?

—Perquè ets increïble. Qualsevol noi seria afortunat de sortir amb tu. —L’Atlas la mirava directament als ulls—. Et mereixes algú millor que jo… Et mereixes la veritat. I la veritat és que em sento atret per una altra persona. No seria just per a tu, si deixés continuar la cosa sentint el que sento.

—Molt bé, doncs.

L’Atlas es va dirigir cap al costat de la noia per obrir-li la porta, però ella va sortir de l’aerotransportador i la va tancar de cop abans que ell en tingués l’ocasió.

—Em sap greu, Leda. Espero que puguem ser amics —va dir.

La noia va pujar els graons amb compte, per demostrar-li que no estava gens afectada, i la tossuderia i l’orgull ferit l’obligaven a mantenir el cap ben alt. Es preguntava què diria ell si sabés que, l’última vegada que havia provocat una cosa semblant, ella havia caigut en una gresca desbocada que va acabar en dos mesos a desintoxicació.

Hauria d’haver tingut més sentit comú. Hauria d’haver sabut que l’Atlas tornaria a jugar al bumerang amb les seves emocions, que li demanaria d’anar junts a grans esdeveniments i després li diria amb fredor que volia ser «just». «Ja t’ensenyaré jo el que és la justícia», va pensar, dirigint-se a la porta de casa sense tombar el cap ni un mil·límetre vers ell.

Però, en l’instant en què la Leda es va sentir segura a la seva habitació, es va arraulir a terra, bressolant-se el cap entre les mans. Una partesgarrifosa d’ella odiava l’Atlas per com l’havia tractat. El volia ferir, a ell i la ximpleta de noia per qui representava que sentia alguna cosa.

Es va adonar de sobte que encara no havia fet servir la millor arma del seu arsenal. Va començar a murmurar la redacció d’un missatge a la Nadia. «T’has equivocat. L’Atlas m’acaba de dir que està enamorat d’una altra persona. Descobreix qui és o estàs despatxada».

Al cap d’un moment, al seu camp de visió va aparèixer una resposta que no s’esperava. «Massa tard. Ho deixo».

A la noia li va bullir la sang. «A mi no m’abandona ningú. No ho pots deixar, no pas ara».

«Que no em volies despatxar? Ja costa, ja, seguir els teus canvis d’humor».

«Coi de…».

«Perdona, però he decidit que passo de tots vosaltres», la va interrompre la Nadia, i llavors l’enllaç es va tallar quan la Nadia la va bloquejar permanentment.

La Leda no sabia a què es referia el pirata quan havia dit «tots vosaltres», però tampoc l’amoïnava especialment. Se sentia enganyada. Tot era pressió i més pressió. Primer havia perdut la seva millor amiga, després l’Atlas, i ara, la Nadia, per si no en tenia prou… Ostres, necessitava parlar amb algú… I, per acabar-ho d’adobar, tot allò tan estrany que feia el seu pare… La Leda se sentia acorralada, atemorida. Volia desfogar-se arremetent contra el que fos. «Pensa», es va dir, però els pensaments no arribaven. Va tancar els ulls i va fer una inspiració fonda, tremolosa.

Ja no ho suportava més.

Va recuperar el missatge no enviat a en Ross, que encara s’esperava a la safata dels esborranys, i el va enviar parlant en veu molt baixa. «Sóc jo. Què tens?».

Avery

L’Avery va deixar escapar un sospir quan alçava els peus per recolzar-los damunt el sofà gris de la sala d’estar. Movia la mà sense ganes per l’holopantalla a través dels milers de canals. No es podia treure en Watt del cap, i l’expressió que havia fet quan el feia fora de l’habitació.

Se sentia fatal per com havia posat fi a la nit. En realitat no havia tingut la intenció d’engalipar en Watt. En el moment en què l’havia vist al llindar de la porta, amb una aparença espectacular gràcies a l’esmòquing, s’havia sentit prou emocionada. I aquella sensació no havia fet sinó intensificar-se al llarg de la nit.

Potser va ser la manera com ell intentava parlar amb ella, parlar-hi de debò, i parava atenció a les coses que li importaven a ella.

Potser va ser aquella olor seva tan càlida, neta, que va notar en recolzar-li la galta a l’espatlla a la pista de ball. O potser només era que alguna cosa en la vida de l’Avery havia de canviar, de soca-rel, si tenia esperances de superar allò de l’Atlas, i aquell era el canvi més dràstic que se li acudia. Fos com fos, arribats al final de la nit, havia decidit seguir el consell de la Jess: fer-ho, i posar-hi punt final. Tindria relacions sexuals amb en Watt.

Però, quan va ser el moment, l’Avery es va tancar del tot. Li agradava en Watt, li agradava molt, però no ho havia pogut fer. Sabia que ho havia espatllat tot, però sempre s’havia imaginat aquell moment amb l’Atlas. Per més que provés d’autoconvèncer-se, no suportava la idea d’estar amb una altra persona.

Va pensar en el que havia dit en Watt, que ella sempre mirava enrere mentre que ell mirava endavant. Es va plantejar, de sobte, si en part li interessava el passat perquè era més fàcil que no pas pensar en el futur, o en el seu futur. Perquè un futur amb l’Atlas era impossible, però un futur sense ell seria insuportable.

L’Avery va tornar a consultar els missatges. Encara res d’en Watt. N’hi havia enviat un de breu per dir-li que li sabia greu com havien acabat les coses, i que esperava que hagués arribat bé a casa. Però ell no li havia contestat.

Tant de bo en pogués parlar amb la Leda. Però no sabia si la Leda i l’Atlas encara eren a la festa, o a casa de la Leda… L’Avery va tornar a passar els holocanals, fent tots els possibles per no pensar en la Leda i l’Atlas. Era millor centrar-se en els mals menors, en com l’havia esguerrat ben bé amb en Watt.

Va sentir l’inconfusible sorollet de la porta principal i es va incorporar, espantada, mentre s’enretirava uns blens de cabells rebels dar-rere les orelles. Feia hores que els seus pares havien arribat a casa i dormien a la seva habitació, al capdavall del passadís. Havia de ser l’Atlas.

—Avery? —El noi es va aturar al llindar—. No m’he adonat que eres a casa.

—Has tornat —va comentar ella, com una ximpleta.

—Sí. —Ell es va instal·lar al sofà, al costat d’ella.

—Em pensava que estaves amb la Leda —no va poder evitar de dir l’Avery.

—Hi era, però l’he acompanyat a casa. —Va fer una pausa—. He dit a la Leda que no hauríem de tornar a sortir junts.

—Ah. —L’Avery va notar una sensació de triomf davant d’aquella notícia, però li sabia greu alegrar-se del patiment de la seva amiga. En part sabia que, si no hi hagués hagut l’Atlas pel mig, la Leda li hauria trucat en aquell precís moment, per desfogar-se i maquinar una venjança al més pur estil Leda.

Es van quedar asseguts uns instants, tots dos amb la mirada fixa en l’holopantalla, on feien un anunci d’un nou aperitiu de pitahaya, coneguda també com a fruita del drac. Uns dracs animats volaven en cercles per la pantalla, batent les seves pestanyes llarguíssimes.

L’Atlas es va tombar cap a la noia.

—Així, què hi ha entre tu i aquest tal Watt?

—Què vols dir?

—Què li has vist, si es pot saber?

—La setmana passada vas dir que era maco! —va saltar l’Avery. L’Atlas no va contestar—. I no és que n’hagis de fer res —va continuar,empipada—, però s’ha acabat. Deu ser la nit dels trencaments. Feliç, ara?

L’Atlas la va mirar directament, sense pestanyejar, amb aquells ulls d’un castany profund.

—Aves, l’únic que m’importa és que tu siguis feliç.

Ella va notar com se li esvaïa l’empipament.

—El cas és —va dir ella, entrebancant-se— que tenies raó. En Watt és molt maco. No és culpa seva si no és…

No es podia permetre acabar aquella frase.

—No és què? —la va burxar l’Atlas.

L’Avery estava cansada, molt cansada, d’actuar com si el fet de veure l’Atlas amb altres noies la deixés indiferent, d’amagar el dolor darrere un somriure. Aquella farsa li resultava tan feixuga, que es pensava que es partiria en dos.

Tot i així dubtava. Si ho deia, si deia a l’Atlas el que realment volia dir, s’arriscava a perdre’l per sempre.

—No és tu —va xiuxiuejar, finalment.

Les paraules van quedar surant, i, silenciosament, van posar fi al món on sempre s’havia refugiat l’Avery. Enmig del silenci, naixia un món nou. L’Avery va aguantar la respiració.

I, tot d’un plegat, l’estrenyien els braços de l’Atlas, i tenia els llavis del noi en contacte amb els seus.

Ella hi va respondre delerosa, sense traves, amb tanta joia que gairebé li feia mal el cor. Eren petons desesperats, febrils, dels quals no es cansaria mai.

En un moment determinat, l’Atlas la va agafar a coll i va començar a enfilar passadís avall, cap a la seva habitació. L’Avery tenia el cap recolzat al pit d’ell, i li notava el batec irregular del cor, i com el seu propi batec s’ajustava al d’ell. I sentia el mateix que ell: eufòria i, per sota, un lleu rerefons electritzant de por, per la sensació de prohibició que desprenia el que estaven a punt de fer. Va tremolar.

Es va sentir un soroll. La noia es va adonar que l’Atlas havia topat amb el llum de la tauleta de nit. Es van quedar tots dos immòbils, sense gosar ni respirar. Els seus pares ja eren a casa, dormint a l’altra punta del pis, però eren allà.

No va passar res, i al cap d’un moment, l’Avery es va relaxar.

—Ho sento —va començar l’Atlas, però l’Avery li va respondre amb una riallada i el va empènyer cap al llit amb ella.

—No importa. L’únic que importa ets tu. —Es va dreçar per ferli un altre petó però l’Atlas se li va avançar, amb uns petons que li abrusaven la pell, que li anul·laven qualsevol pensament.

Quan l’Avery es va despertar, la figura adormida de l’Atlas estava arraulida al seu costat; ell li recolzava el braç damunt l’espatlla, i li notava la respiració suau a l’orella. Era la prova irrefutable que havia passat, que no s’ho havia imaginat pas. Es va quedar quieta una estona, recreant-se en la sensació de sentir l’Atlas tan a prop. Aleshores es va tombar de cantó i li va fer un petó.

L’Atlas es va regirar.

—Hola —va dir, adormit, i va somriure.

—Què penses? —va preguntar l’Avery, perquè no sabia com dir el que volia dir.

—Ara mateix penso que està molt bé això d’estar estirat amb tu i abraçar-te —va murmurar, passant-li un braç per damunt per acostar-la més a ell.

Ella es va arraulir feliç contra ell, però encara tenia un miler de preguntes voltant-li pel cap.

—Atlas —ho va tornar a intentar—, després de la festa de l’Eris, quan ens vam fer un petó…, ni tan sols recordaves… —El va mirar amb expectació, però ell arronsava les celles.

—Que no me’n recordava? —va repetir ell—. Aves, eres tu la que actuava com si no hagués passat mai!

—No —va respondre ella de seguida. No era veritat, no ho podia ser. O sí?

—Ni tan sols em vas tornar el petó, allà al terrat! —va continuar l’Atlas—. Em vaig quedar aterrit. Per què et penses que vaig fugir tan de pressa?

—Però l’endemà al matí estaves menjant gofres tan tranquil·lament, com si no hagués passat res!

—Perquè em pensava que era el que volies que fes, jo.

L’Avery va brandar el cap. Però, quan repassava mentalment els esdeveniments d’aquella nit, va recordar que aquell petó li havia semblat molt feble, que no s’havia atrevit a moure per por de trencar l’encanteri i provocar l’escapada de l’Atlas. Potser era justament el que havia aconseguit, al capdavall.

—Em pensava que ni te’n recordaves. O que tant te feia —va xiuxiuejar ella.

—I tant que me’n recordava. Com vols que hagués oblidat un petó amb la noia que estimo?

L’Avery es va quedar sense respiració.

—Jo també t’estimo —va dir, feliç de poder-ho proclamar finalment en veu alta.

S’estava a punt de fer de dia. Havia de tornar a la seva habitació abans que es despertessin els seus pares. Va dirigir una altra mirada a l’Atlas, que estava estirat, mig incorporat aguantant-se damunt un colze, sota els llençols blancs rebregats, i observava el garbuix d’emocions que es dibuixaven al rostre d’ella, desxifrant-li els sentiments, com sempre.

—Te’n vas —va dir ell.

L’Avery va fer que sí amb el cap i es va incorporar a desgrat. Però hi havia alguna cosa més que la neguitejava.

—I la Leda, què? —va preguntar. La tossuderia era el seu únic defecte, sempre deia l’Atlas.

El noi va desviar la mirada.

—Em sento fatal per com he tractat la Leda per culpa de tot això. —«Jo també m’hauria de sentir fatal», va pensar l’Avery, però encara que la Leda fos la seva millor amiga, en aquells moments se li feia difícil no considerar-la com l’obstacle que l’havia allunyat de l’Atlas—. No tenia cap intenció de fer-li pensar el que no era —va afegir ell, amb remordiments, cosa que a l’Avery li va recordar el que havia pensat d’en Watt la nit anterior.

—Per què et vas embolicar amb ella, als Andes?

—Perquè no et podia tenir a tu, Aves. —El noi va brandar el cap—. Em pensava que si estava amb la Leda deixaria de pensar sempre en tu. Per això vaig desaparèixer, per fugir del que sentia per tu. Tenia l’esperança que si marxava prou lluny, finalment trobaria la manera de deixar d’estimar-te.

—M’alegro que no funcionés.

—És clar que no va funcionar. —L’Atlas va somriure—. És impossible que passi mai.

Watt

El diumenge a la tarda, en Watt tornava cap a casa en sortir del gimnàs; va prendre un bon glop del batut de proteïnes analgèsic i va fer una ganyota en notar el dolor a les espatlles. Havia tingut una sessió especialment dura amb el robot boxejador, per iniciativa pròpia. Tenia l’esperança que, si li clavava cops de puny prou forts, oblidaria l’espina del rebuig de l’Avery. De moment, no havia funcionat.

En Watt no havia contestat el missatge que l’Avery li havia enviat un cop s’havien separat. S’assemblava massa a rebre carabassa. La Nadia, un cop l’havia tornat a engegar, li va suggerir que respongués.

Però en Watt era humà i irracional, de manera que el va deixar expressament sense respondre malgrat el consell de la Nadia, i aquell silenci va quedar com una ridícula declaració d’orgull.

Es va aturar al mirador de la planta 236, tot ple de fonts d’aigua reciclada, cridaneres paradetes de venda de polos i criatures xisclant.

Hi havia més gent que mai, allà a dalt. Va copsar un trosset de cel a través dels finestrals i va veure que s’anava formant tot un conglomerat de núvols foscos de tempesta.

«No m’havia adonat que era un dia plujós, avui», va comentar a la Nadia, acostant-se als finestrals. Sempre li havien agradat els dies de pluja, des que era petit, quan observava aquells dirigibles de colors vius que s’enlairaven i deixaven anar els hidrosulfats, i llavors la humitat s’aplegava al voltant dels productes químics en explosió, en espirals perfectament simètriques, i finalment se sentia aquella borinor tan satisfactòria quan començava a caure la pluja tan desitjada. Els humans no podien controlar el temps a escala global, evidentment, però havien creat mètodes localitzats d’inducció i prevenció de la pluja feia gairebé cinquanta anys. En Watt es preguntava com devia ser en el passat, quan la gent quedava a mercè del temps; si també pensaven que la pluja era bonica, o si l’odiaven perquè no la podien controlar. «L’Avery ho sabria», va pensar, i llavors es va empipar per haver tingut aquell pensament.

—De res —va sentir la veu de la Nadia a les auriantenes.

«Ei, insinues que això ho has fet tu?».

—Feia falta que t’animessin una mica —va contestar, ras i curt.

«De vegades em preocupa pensar si no estic malgastant els teus talents». En Watt va fer que no amb el cap, i va insinuar un somriure. Molt propi de la Nadia, allò de piratejar el Servei Meteorològic Metropolità només perquè un noi de disset anys havia rebut carabassa de la noia que li agradava. Però l’hi agraïa.

«Creus que a l’Avery li agrada una altra persona?», va preguntar a la Nadia quan les primeres gotes grosses de pluja començaven a repi-car contra les claraboies del sostre. N’hi havia tot al llarg del contorn de la Torre, allà on l’edifici s’estrenyia en direcció a les plantes superiors.

—Ho sé, que li agrada una altra persona.

«Què vols dir, que ho saps?», li va contestar en Watt amb el pensament, estranyat.

—Vols que et digui qui és?

En Watt va dubtar. En part l’alleujava saber que el rebuig de l’Avery no tenia res a veure amb ell, que ell no havia fet res que li ha-gués fet canviar d’opinió. Però també estava enfadat amb ella per haver-li demanat per sortir, sentint el que sentia clarament per aquella altra persona. I tant que en Watt volia saber qui era.

Si ho preguntava, però, seria tan dolent com la Leda. I el fet de saber-ho tampoc canviaria el que havia passat.

«Gràcies», va dir en Watt a la Nadia, «però no ho vull saber».

Es va mantenir ferm la resta de camí fins a casa, i també quan va traspassar la porta i la Zahra i l’Amir li van saltar al damunt, supli-cant-li de jugar junts. Es va mantenir ferm durant tot el sopar, i mentre ajudava els seus pares a desparar taula i a portar els bessons a dormir.

Però no podia deixar de pensar-hi. Ara que sabia que la Nadia ho sabia —que el missatge el tenia literalment a dins del cervell—, era com una coïssor que es moria de ganes de gratar. Finalment, a en Watt se li va esquerdar la força de voluntat. Es va retirar a la seva habitació i va tancar la porta un cop va ser a dins.

—He canviat d’opinió —va dir en veu alta a la Nadia—, ho vull saber. —Tant li era si aquella informació no l’ajudava en res, si enca-ra el feia empipar més, probablement. Havia de saber qui havia triat l’Avery en comptes d’ell.

—Et posaré l’àudio del monitor de control de l’habitació, de l’habitació de l’Atlas —li va dir la Nadia—. Això és d’ahir a la nit, després que te n’anessis del seu pis.

—Molt bé. —En Watt no entenia on portava, tot allò. Potser l’Avery havia explicat a l’Atlas qui li agradava?

En Watt va arrufar les celles quan va sentir murmurar l’Atlas, i al cap d’un moment, el xiuxiueig d’una veu més aguda. Molt bé, o sigui que hi havia una noia amb ell. Es va adonar que la Leda ho voldria, allò. Li podria demanar una carretada de diners, per aquella informació. Va obrir la boca per dir a la Nadia que avancés fins a la part sobre l’Avery…

En Watt va engrapar la vora de la cadira amb els dits. Ostres. Va reconèixer la veu d’aquella noia. I la ràbia se li va dissoldre en una nàusea desagradable en adonar-se de la realitat.

Rylin

Uns dies després, la Rylin era al llindar de l’habitació d’en Cord, armant-se de valor pel que estava a punt de fer. Es va recordar que ja ho havia fet una vegada. Però havia estat diferent, ja que aleshores en Cord només era el cretí que havia intentat lligar amb ella després de la festa, no pas el noi que l’havia dut a París i la feia riure —la feia feliç—, malgrat tot el que li estava passant. El noi de qui s’estava enamorant, tot i que sabia que no era convenient.

Va recordar en V, i l’amenaça d’en Hiral a la presó, i el mal pressentiment la va fer tremolar. Ho havia de fer en aquells moments; en Cord se n’acabava d’anar a l’institut —havia sentit com tancava la porta en sortir— i volia agafar allò i desfer-se’n abans que tornés a casa. Amb moviments ràpids, decidits, es va esmunyir a l’habitació, va agafar cinc Amides de l’amagatall d’en Cord i se les va ficar a la butxaca del darrere dels texans. Va sortir de l’habitació i a mig passadís de la planta de baix…

Va topar de cop amb en Cord.

—Apa —va dir ell, agafant-li les espatlles per ajudar-la a mantenir l’equilibri—, on vas amb tantes presses?

—Em pensava que te n’havies anat —va contestar, i llavors es va tensar; era una cosa ben estranya de dir. No podia deixar de pensar en l’última vegada que havia passat allò mateix, quan li va fer un petó per evitar que l’enxampés amb les mans a la massa. Però ara es veia tan confiat, ell, que no calia que el distragués.

—Torno a sortir —va dir, i la noia es va adonar que duia texans i una samarreta blanca llisa en comptes de l’uniforme de l’institut.

—Tornes a fer campana —va dir ella, en veu alta.

En Cord la va mirar atentament, i, durant un segon aterridor, la Rylin es va pensar que havia descobert allò de les Amides, però llavors va fer un gest amb el cap, com si acabés de prendre una decisió.

—Vols venir? —li va proposar ell.

La Rylin va dubtar. Era com si les Amides li cremessin a la butxaca dels texans.

—No ho sé —va començar, i es va aturar, adonant-se de l’imperceptible senyal d’aflicció que es va dibuixar al rostre del noi—. D’acord —va rectificar. Era una idea nefasta, allò de sortir amb en Cord quan duia tants sobrets. Però era evident que el lloc en qüestió era important per a ell.

—Confia en mi, no te’n penediràs —va dir el noi, amb aire misteriós, i va somriure.

Van baixar de l’helicòpter privat, al jardí d’una casa de West Hampton que semblava abandonada.

—Què és? —va preguntar la Rylin, intentant abaixar la veu, quan en Cord obria la porta de la casa.

Les aspes de l’helicòpter van començar a giravoltar, aixecant la gespa en cercles concèntrics lents abans de tornar-se a enlairar. La Rylin va inspirar en alenades ràpides, assaborint totes les aromes del món de fora la Torre: terra, fum i mar. De vegades era agradable sortir.

—Aquesta finca era del meu pare —va explicar en Cord—. I jo no me’n vaig ni assabentar fins després que morissin ells. Me la va deixar al testament.

Ho va dir tranquil·lament, però la Rylin es va sentir commoguda.

—Només a tu? I a en Brice no? —no va poder evitar de preguntar.

—Sí. No tinc ni idea de per què ho va fer així. Potser va pensar que jo ho valoraria. O que ho necessitava més, per alguna raó. —Va callar, amb la porta oberta, i va dedicar una mirada escrutadora a la Rylin—. Ets la primera persona que porto aquí.

—Gràcies per compartir-ho amb mi —va dir ella, amb un fil de veu.

El va seguir a l’interior de la casa, al rebedor, i, quan es van encendre els llums automàtics, va veure una sala d’estar petita i acollidora i unes escales que duien al pis de dalt. Durant un moment, la Rylin va pensar si no havien anat allà per fer una escapada romàntica, però en Cord ja travessava la cuina i obria una altra porta.

—Mira —va dir el noi, amb un to reverent que ella no li havia sentit mai. Uns llums d’alta intensitat al sostre van il·luminar un garatge immens on hi havia una dotzena de cotxes, pel cap baix.

La Rylin hi va entrar, torbada. A dins de la Torre no es podien conduir cotxes, només aerotransportadors, que eren propietat de l’Oficina Tècnica i funcionaven a través d’un algoritme central. Gairebé ningú tenia un auto de veritat, a la Torre, llevat d’algunes famílies de les plantes superiors, que els guardaven suspesos en garatges hidràulics. La Rylin sabia que fins i tot a les zones residencials la gent ja difícilment tenia cotxes particulars; era molt més fàcil fer un fons comú i compartir la propietat dels cotxes, o senzillament abonar-se a un servei de trasllats.

Un sol cotxe, allà als Hamptons, ho hauria entès, la Rylin. Però, per què en tenia tants, en Cord?

El noi va somriure, percebent els dubtes d’ella.

—Mira-te’ls més de prop —li va demanar ell.

La noia es va dirigir al cotxe que tenia més a prop i va passar les mans per la superfície, lluent i vermella. Es van alçar tot de brossetes de pols enlaire. La Rylin es va adonar que el cotxe tenia volant i pedal del fre, i allò era un accelerador?

—Un moment —va dir la Rylin, que ho començava a entendre. No eren autocotxes—. Que són…?

—Sí —va dir en Cord, amb orgull—. Són antics, molt antics. D’aquells que havia de conduir una persona, models anteriors als autocotxes. El meu pare me’ls va deixar tots a mi. —Va observar amb afecte el descapotable que la Rylin rodejava en aquells moments—. Aquell deu tenir com a mínim vuitanta anys.

—Però d’on els va treure? —Oi que no ho permetia la llei?

—El meu pare els va anar col·leccionant al llarg dels anys. Costa trobar-ne, sobretot perquè conduir-los és il·legal, i molt difícil de tornar-los a fer funcionar —va contestar en Cord, com si res—. A més, funcionen amb combustibles fòssils, no pas amb electricitat, i el petroli és car.

—Però, per què? —va preguntar la Rylin, en to incisiu.

En Cord estava esverat.

—Ja has pujat en un autocotxe alguna vegada, oi?

—Sí, quan vam anar a visitar els avis a Nova Jersey, quan era petita. —La Rylin recordava que la seva mare havia sol·licitat el cotxe a través de la tauleta i que va aparèixer al cap de no res, amb una altra família a dins, ja que només es podien permetre l’opció de «trajecte compartit». Van teclejar l’adreça a la pantalla de dins el cotxe i van arrencar, dirigits per l’ordinador central automatitzat del sistema de carreteres.

—Doncs això no té res a veure amb aquells cotxes, que tenen limitador de velocitat incorporat. Vine, que t’ho ensenyaré.

La Rylin no es va moure d’on era.

—M’estàs dient que saps fer funcionar això? —va preguntar, sense acabar-s’ho de creure. No tenia gaire clar si li venia de gust pujar en una màquina immensa i perillosa comandada per en Cord.

—Té cinturons de seguretat. I sí, el sé fer funcionar.

Però els cinturons de seguretat no havien salvat els milions de persones que morien en accidents de cotxe cada any, abans que s’il·legalitzessin els cotxes conduïts per conductor. Ho recordava de les classes de salut.

—Com has après a conduir? —va preguntar ella, per esquivar la situació.

—M’hi van ajudar. I vaig fer pràctiques. I ara, som-hi —va dir ell, en to de broma—, on ha anat a parar el teu sentit de l’aventura? —Va aguantar la porta del passatger, en un gest de galanteria dedicat a la noia. La Rylin va deixar escapar un sospir de submissió i es va asseure al seient que li oferien. Les Amides se li van clavar a les natges, com si li recordessin el que havia fet una estona abans. Però es va desempallegar d’aquella onada nova de culpabilitat que va sentir.

Quan en Cord va agafar la maneta de la porta del garatge i la va alçar manualment, es va colar la llum d’aquella tarda tan freda. La Rylin es va posar la mà damunt els ulls per fer visera. Va observar com en Cord revisava el cotxe, comprovava els pneumàtics, alçava la capota i examinava el laberint daurat del motor. Ho feia tot amb gestos nets i precisos, i amb cara de concentració. Finalment es va asseure darrere el volant i va girar la clau de contacte. El motor es va engegar amb un ronc.

Van recórrer la carretera encatifada de fulles d’aquella zona residencial, on a banda i banda s’alçaven cases que els sotjaven amb ulls buits, ja que fora de temporada no hi vivia ningú. Es dirigien a la sortida de l’autopista de Long Island. La Rylin estava meravellada per com en Cord movia les mans al volant.

—Vols que després t’ensenyi a conduir? —li va proposar ell, amb una picada d’ullet, en veure com l’observava. Ella va fer que no amb el cap, sense dir res.

La carretera s’estenia silenciosa per totes dues bandes, a l’esquerra cap a Amagansett i el ferri que duia a Montauk, i a la dreta, de tornada a la ciutat. La Rylin veia la Torre a la llunyania, que a tanta distància no era més que una taca fosca. Si no hagués sabut el que era realment, hauria pensat que es tractava d’un núvol de tempesta.

—Som-hi —va dir en Cord, i va clavar el peu a l’accelerador.

El cotxe es va impulsar endavant com si tingués vida, i l’agulla de l’indicador de velocitat va marcar primer vuitanta, després cent trenta i després cent quaranta-cinc. Era com si el món s’encongís transformat en un puntet silenciós. La Rylin va perdre tota noció de temps i espai. L’únic que existia era el cotxe que els transportava i la curvatura de la carretera davant d’ells. I el doll de sang calenta que circulava per les venes de la noia a tota velocitat. El paisatge passava rabent, com una nebulosa de cel i bosc fosc emfatitzada només per la línia groga que brillava a terra.

La carretera es corbava davant d’ells. La Rylin es va fixar que en Cord movia només una mica el volant i que aleshores el cotxe girava suaument. A ella li trontollava tot el cos amb l’energia que li transmetia el vehicle. Va entendre per què a en Cord li agradava tant, tot allò.

El vent li embullava els cabells damunt les espatlles. Notava que en Cord la mirava i ella li volia recordar que mantingués la vista a la carretera, però alguna cosa li deia que no calia. El noi va deixar la mà dreta damunt la consola que hi havia entre els dos seients per continuar conduint només amb l’esquerra, i la Rylin l’hi va agafar. Cap dels dos va dir res.

Finalment en Cord va trencar per una carretera local. La Rylin encara tremolava de la impressió i l’eufòria de la carretera. Va veure un senyal que deia «Prohibit aparcar» i va voler fer un acudit; volia dir que, tot i que només havia anat en cotxe una vegada, sabia el que suposava aparcar; però aleshores va veure la cinta blanca de la platja i se li va esborrar tota la resta del cap.

—Oh! —va exclamar, i es va treure les sabates amb una puntada per acostar-se corrent a l’aigua. El vent havia format com una garlanda de fistons a la sorra, pendent avall, cap a l’impetuós onatge grisenc que reflectia el cel que l’encapotava—. M’encanta —va dir tota entusiasmada, mentre la seguia en Cord. Ella i la Lux havien estat una sola vegada en una platja, a Coney Island, que era depriment i estava atapeïda de gent. Aquí només veia el cel i la sorra i en Cord, i ni tan sols percebia les cases que sabia que hi havia just darrere les dunes. Feia la sensació que poguessin ser en qualsevol lloc del món.

Va esclatar un tro, i de sobte els va caure un aiguat al damunt.

En Cord va xiuxiuejar alguna cosa a les lents de contacte. Gairebé a l’instant, del portaequipatge en va sortir un aerotendal, que es va desplegar i va planar sota la pluja cap a ells.

—Vols que tornem? —va preguntar ell per damunt del creixent brogit de la tempesta, quan s’arrambaven l’un a l’altre a la platja, sota l’aixopluc de l’aerotendal. Era de la mida d’una manta molt gran i estava estampat amb alegres franges blanques i vermelles, com els para-sols antics que la Rylin havia vist en imatges. Però a diferència dels para-sols, que semblava que calia que algú els aguantés, els aerotendals se sostenien enlaire amb uns minúsculs motors aeris a cada punta.

Potser era la tempesta, o l’esbojarrat viatge en cotxe, o el fet que fossin tan lluny de tot el que s’assemblés a la vida normal. Però la Rylin ja no volia esperar més. Cap de les complicacions que la separaven d’en Cord semblava tenir importància, ni tan sols les Amides robades que duia a la butxaca del darrere. Tot s’havia esvaït en una boirina llunyana, silenciat per la tempesta i el batec del seu cor.

La noia li va fer un petó com a resposta, i el va empènyer a poc a poc sobre la sorra freda. La pluja encara tamborinejava més fort damunt del seu quadradet de platja protegit amb l’aerotendal, però, a sota, la sorra encara era calenta.

Va ser com si en Cord entengués el propòsit de la noia. No va dir res, simplement li va tornar el petó, a poc a poc, com si tinguessin tot el temps del món.

Eris

L’Eris era a l’exterior del Cascade, un restaurant francès no gaire conegut de la planta 930. Va provar de trucar a la seva mare una última vegada, per si de cas; però la Caroline no va contestar, i tampoc havia estat a casa, abans. L’Eris va brandar el cap empipada i va entrar al local. Hauria de sopar sola amb el senyor Cole.

Des que havien dinat la setmana anterior, l’Eris no havia parat de fer preguntes a la seva mare. Què significava que el senyor Cole fos el seu pare? Quan el tornarien a veure? «No ho sé, Eris. Només fa pocs dies», havia dit la Caroline, i seguidament havia deixat escapar un sospir. «Li enviaré un missatge, vejam què diu».

De manera que el senyor Cole havia organitzat aquell sopar.

L’Eris s’havia sentit molt impacient tota la setmana, n’havia parlat molt amb la Mariel, que assentia en silenci i escoltava, però no semblava saber quin consell li havia de donar.

El més estrany va ser haver de veure la Leda a l’institut i ser incapaç de dir-li res. El senyor Cole havia demanat a l’Eris que deixés que fos ell qui parlés amb la noia, quan ho veiés oportú. Evidentment, el secret era seu, i era ell qui l’havia d’explicar. De tota manera, l’Eris no havia pogut evitar llançar miradetes a la Leda durant tota la setmana, fascinada pel fet de ser mig germanes, buscant trets semblants en aquells rostres tan diferents. Potser alguna cosa de la boca, havia pen-sat un dia a l’hora de dinar, observant la Leda a l’altre costat de la taula. Totes dues tenien l’ondulació del llavi superior molt marcada, i un llavi inferior molsut, sensual. L’Eris sempre havia pensat, de manera cruel, que una boca com aquella era malaguanyada en la Leda, que era massa nerviosa per aprofitar-la. Però no s’havia fixat mai que s’assemblés tant a la seva.

«Què? Que tinc alguna cosa a les dents?», havia etzibat la Leda, notant que la mirava. L’Eris va alçar la vista al sostre i va desviar la mirada, com si l’avorrís aquella pregunta.

Va fer un moviment amb el cap per enretirar-se els cabells, amb la seguretat que havia tingut anteriorment, i va fer un gest d’assentiment a la cambrera.

—Amb el grup del senyor Cole —va murmurar, i va seguir la noia fins on seia el seu pare biològic, en una tauleta rodona al costat de la finestra.

—Eris —va dir el senyor Cole, amb tendresa, quan ella seia—. Estàs molt bonica.

—Gràcies. —Duia un vestit que li havia deixat l’Avery, ample, blau marí amb pinces petites que li arrapaven el teixit a la figura i l’eixamplaven als genolls. S’havia posat el collaret de perles de la seva mare, i gairebé es tornava a sentir normal.

—Em sap greu que la meva mare no hagi pogut venir —va començar la noia, i estava a punt d’explicar que havia buscat la Caroline pertot arreu, però el senyor Cole va negar amb el cap.

—Ja he parlat amb ella. —Durant uns segons va tensar la mandíbula, però un cop passat aquell moment, es va relaxar i va somriu-re—. Així, Eris —va dir, amb veu cordial—, tinc entès que em vaig perdre el teu aniversari, el mes passat.

Havia transcorregut només un mes des de la festa al Bubble Lounge?, des que s’havia esvaït finalment tota la faramalla de la seva antiga vida? Semblava que fes més temps.

—No passa res —va dir ella, però el senyor Cole treia alguna cosa del maletí: una capsa taronja de la marca Calvadour amb un mo-cador. L’Eris es va aguantar la respiració i va deslligar la gruixuda cinta de paper, que, impulsada per minúsculs microsensors biodegradables, es va plegar sola en forma de papallona d’origami i es va enlairar a la recerca del contenidor de reciclatge més proper.

L’Eris es va quedar bocabadada. A dins de la capsa hi havia un mocador de caixmir preciós, brodat a mà, amb estampat de sivelles hípiques i vora floral de color vermell intens. L’havia vist a l’aparador de Calvadour; era una peça única, i desmesuradament cara. Exactament la mena de coses que es comprava abans l’Eris, quan els diners no eren cap problema.

—És excessiu. No ho puc acceptar —va murmurar, tot i que evidentment no tenia la més petita intenció de tornar-lo. Va enfonsar la cara al caixmir i va inspirar fondo.

—Considera que té el valor de disset anys de regals d’aniversari del teu pare —va dir el senyor Cole, amb veu enrogallada.

Pare. Oi que era la primera vegada que feia servir aquella paraula amb relació a ella? En un rampell, l’Eris es va aixecar i es va inclinar per damunt la tauleta per fer-li un petó superficial a la galta, igual que solia fer amb l’home que es pensava que era el seu pare.

Ell es va mostrar una mica sorprès per aquella demostració d’afecte, però la va acceptar. L’Eris es va qüestionar si la Leda no feia coses d’aquelles. Doncs s’hauria d’acostumar a la impulsivitat de l’Eris, el senyor Cole.

—Gràcies —va dir la noia, i es va lligar el mocador al coll amb un nus ben vistós, tenint cura que el característic brodat li cai-gués damunt l’espatlla. Era l’accessori perfecte per al seu vestit blau marí.

El cambrer es va acostar i van demanar el sopar. Les llums del sostre es van afluixar i es van encendre uns canelobres de la paret. L’Eris va mirar a través de les finestres d’aire antic i amb mainells que donaven al parc Haxley, un petit espai públic enclavat en un racó, amb jardins i fonts. Es va adonar que algú els podia veure junts, allà al costat de la finestra. El seu pare, que semblava haver pensat el mateix, va moure la cadira més cap al centre del restaurant.

—Eris, parla’m del vostre pis.

—Del nostre pis?

—On ara viviu tu i la teva mare. No és prou… espaiós per a totes dues, oi?

—No és immens —va admetre l’Eris.

—A quina planta es troba?

—A la 103.

L’home va empal·lidir en sentir el nombre.

—Caram. No em pensava que fos tan greu. —A l’Eris no li va agradar el to displicent, però ho va deixar córrer—. Pobra Caroline —va dir ell, gairebé com si parlés sol.

Van arribar els plats principals. El pare de l’Eris la va continuar cosint amb preguntes: sobre la seva mare, la seva vida en una planta tan avall, els deures de l’institut, si sabia res de l’Everett Radson. L’Eris va contestar totes les preguntes, sense saber on volia arribar l’home. Potser aquell pensament tan esbojarrat que havia tingut no era tan esbojarrat, al capdavall. Potser els proposaria de fer coses junts, tots plegats, com una família. L’Eris va considerar aquella pos-sibilitat i va pensar que no li desagradava del tot, encara que de primer es faria estrany anunciar públicament que era familiar de la Leda. Però, si era allò el que insinuava l’home, no ho va dir pas.

Quan van acabar de sopar, el cambrer es va acostar a desparar la taula.

—Gràcies —va dir l’Eris, quan el seu pare inclinava el cap per agafar el compte. La noia es va tapar les espatlles amb el mocador per protegir-se d’una sensació de fred sobtada—. M’asseguraré que la meva mare vingui la propera vegada. —Tot i que, sorprenentment, li havia resultat molt agradable tenir el seu pare per a ella sola tota la vetllada.

—Eris —va dir ell, amb cura—, no crec que hi hagi una propera vegada.

—Què?

L’home va abaixar la mirada, a les estovalles, i es va fer evident que se li enterbolia l’expressió.

—M’ha agradat molt estar amb tu últimament, Eris; t’ho dic de debò. Em sento orgullós que t’hagis convertit en una jove tan boni-ca. Ets ben bé igual que ta mare a la teva mateixa edat, ves. —Se li va tensar l’expressió—. Però mentiria si et digués que la notícia no m’ha impactat. I no estic segur que sigui assenyat que ens continuem trobant en llocs públics.

A l’Eris li va fer l’efecte que tot d’una l’aire era massa espès, i li costava respirar.

—Per què? —va aconseguir dir.

—És delicada, aquesta relació —va contestar el senyor Cole—. A mi em complica molt la vida, i a la teva mare, i a tu també.

—I a la teva família —va dir l’Eris, que tenia la sensació de rebre una galleda d’aigua freda en adonar-se de la realitat—. La teva dona, en Jamie. I la Leda.

El senyor Cole va pestanyejar una mica en sentir-ho.

—Doncs sí —va admetre—. No vull que se n’assabentin, per motius obvis. Segur que ho entens.

L’Eris ho entenia, sí. Ella i la seva mare eren el secret vergonyós que ell volia mantenir enterrat.

—I pel que fa a la vostra economia —va continuar el senyor Cole, en un to extremament neutre, ara—, ja n’he parlat amb la teva mare, d’aquest assumpte, tot i que ella no m’ha expressat amb exactitud la gravetat de la situació. —«No és greu», volia dir l’Eris, deixant-se endur pel seu orgull perseverant. «Ens en sortim prou bé, tenint en compte les circumstàncies»—. Transferiré una única suma al teu compte, i també al de la teva mare, i també us passaré una assignació mensual. Ja l’he ingressat, si ho vols comprovar.

Una mica desconcertada, l’Eris va xiuxiuejar les ordres per visualitzar el saldo del seu compte, i va ofegar una exclamació en veure la quantitat de zeros que apareixien l’un al costat de l’altre.

—Et sembla suficient? —va preguntar el senyor Cole.

Però evidentment la pregunta era absurda. Era més que suficient: per traslladar-se a una planta superior, per comprar un pis nou, per renovar tota la roba i fins i tot més coses. N’hi havia prou per recuperar la seva antiga vida. L’Eris sabia el que li preguntava realment: si entenia el preu que hi havia implícit. Que no digués mai a ningú que ell era el seu pare biològic. Ni tan sols a la Leda; o, més ben dit, menys encara a la Leda.

L’home estava comprant el seu silenci.

L’Eris no va contestar de seguida. Observava el rostre del seu pare, que havia examinat tota la setmana amb la intenció de trobar-hi semblances, però en el qual en aquells moments intentava desxifrar emocions. Hi va veure resignació, i una mica de por, i també alguna cosa que devia ser afecte. Es veia a ella mateixa reflectida als ulls d’aquell l’home quan ell li tornava la mirada, com desdint-se’n.

El seu pare renegava de tenir cap relació amb ella. Allò disgustava l’Eris més del que s’hauria imaginat. Se sentia sola, rebutjada i enfa-dada. Però, sobresortint per damunt de totes aquelles emocions contradictòries, hi havia la sensació d’alleujament perquè ja no hauria de ser pobra.

Com que no era de les que allargava les situacions un cop havia pres una decisió, l’Eris es va alçar de cop.

—És més que suficient —va dir ella—. Gràcies pel mocador… i tota la resta.

El senyor Cole va assentir, entenent al que es referia.

—Adéu, Eris —va dir ell, en un murmuri.

L’Eris va fer mitja volta i va sortir del restaurant sense dir res més, sense ni tan sols acomiadar-se de l’únic pare a qui deixava.

«Abandonada per dos pares», va pensar, amb amargor. S’estava convertint en una fantàstica candidata per fer teràpia.

Leda

La Leda era davant el reixat del parc Haxley, a First Avenue, i tota l’estona anava mirant a dreta i esquerra d’aquell carrer silenciós i vorejat d’arbres. Es notava tremolosa i tota tensa. Havia estat idea d’en Ross, allò de trobar-se allà, al Haxley, on habitualment feien les entregues abans del pas de la Leda per desintoxicació.

Va inspirar fondo i, quan va fer el gest d’entrar al parc, el reixat de ferro d’estil antic es va obrir suaument endins gràcies a uns sensors automàtics. Li va passar pel cap tot un reguitzell de records. Una de les primeres vegades que va prendre xemperhidrè, en què es va concentrar tant que va fer tots els deures de la resta del curs. La tarda que va fumar relaxants i es va estirar a la gespa, amb la mirada fixa als núvols animats del sostre amb l’esperança de trobar-hi un dibuix. La vegada que en Cord i ella van prendre les Amides junts, i van estar perseguint un mosquit durant hores fins que van tornar rient, i gairebé a empentes i rodolons, al pis d’ell.

I ara ella tornava a ser allà.

Tothom sabia que el Haxley era el millor parc de les plantes superiors per col·locar-se. I és que al sostre hi tenia un munt de ventiladors, ja que era en una cantonada de la Torre; sense aquells ventila-dors, la circulació general de la planta s’hauria reduït. No hi havia jocs infantils, de manera que no hi anaven ni les criatures ni les mainaderes; de fet, estava convenientment buit la majoria de vegades, allà tan apartat al costat est de la planta, una zona gairebé tota ocupada per oficines. L’única part on alguna vegada hi havia gent era al costat de les finestres, on un parell de restaurants, una marisqueria i un bistrot francès tenien vistes als jardins.

Efectivament, el sender central del parc era buit del tot, encara que fos divendres al vespre.

—On coi t’has ficat? —va preguntar la Leda, en veu baixa, enviant un missatge a en Ross.

Les llums interiors de la Torre s’atenuaven a mesura que avançava el capvespre. Una esgarrifança li va fer eriçar el borrissol dels braços. La ventilació centralitzada provocava que sempre fes una mica més de fred als extrems de la Torre, sobretot en espais públics on ningú es feia càrrec de la factura de l’electricitat. La Leda es va estrènyer el cos amb els braços, pensant que tant de bo s’hagués canviat aquella tarda després de les classes. Però havia vingut directament de la sessió de preparació dels exàmens d’accés a la universitat, i ni tan sols havia passat per casa. Estava massa impacient per col·locar-se.

Més endavant hi havia un jardí amb una font, coberta amb trèvols de quatre fulles. La Leda no va veure ningú ni a dreta ni a es-querra. Va decidir que esperaria en Ross allà; quan caminava, les ballarines feien repicar la grava de terra.

Llavors va veure una cara coneguda, i es va aturar enmig del sender.

El seu pare estava assegut al restaurant francès, el de les finestres de vidres gruixuts que donaven al roserar. Que estrany; no havia sen-tit dir a la mare que el pare treballaria fins tard, aquell vespre? Potser havia plegat abans… Però llavors, qui l’acompanyava? La Leda es va alçar de puntetes, estirant el coll per veure-hi millor.

Era amb una dona, i definitivament no era la seva mare. Quan es va fixar en aquella figura menuda i de pell clara, però, es va adonar que no era una dona. Era una noia. Ostres, no podia ser gaire més gran que la Leda.

I aleshores la noia va fer un moviment per moure’s els cabells, una cascada rogenca preciosa, i la Leda es va adonar que coneixia aquells cabells, encara que no veiés la cara de la noia. Eren inconfusibles.

Què coi feia el seu pare amb l’Eris?

—LabioLector —va dir, fixant-se tant com va poder en els llavis de l’Eris, impacient per saber el que deien. Es va il·luminar un mis-satge al seu camp de visió: «Lectura no disponible, imprescindible distància inferior».

Malgrat tot, la Leda es negava a creure les evidències, el que tenia al davant. Segur que hi havia una altra explicació per al que veia, se-gur que el seu pare no tenia un idil·li amb l’Eris. Hi havia d’haver una altra raó perquè estiguessin sopant sols, un divendres al vespre, d’amagat.

Va veure, desconcertada, com l’Eris estirava la mà per damunt la taula per agafar alguna cosa del seu pare. L’Eris va somriure. I llavors es va alçar, es va inclinar i li va fer un petó, però la cortina que li formaven els cabells va tapar les boques i va interposar una barrera en la visió de la Leda.

Ella observava tot allò com si estigués passant a càmera lenta. Li feia la sensació de tenir els peus clavats a terra. Va veure com l’Eris, somrient encara, es posava un mocador a les espatlles. Era el que havia vist al maletí del seu pare, aquell de tan increïblement car, amb les flors vermelles.

La Leda va ensopegar, obnubilada, amb ganes de cridar. O de vomitar. Ara ho entenia tot: la manera tan estranya com actuava el seu pare aquells últims dies, els secrets que ocultava.

Tenia un idil·li amb l’Eris Dodd-Radson. O l’Eris Dodd o com coi es digués, ara.

—Leda?

—Ja era hora! —va etzibar ella, corrent cap a en Ross—. Per què has trigat tant?

—Quina impaciència.

Era jove, ell, tenia abundants cabells d’un castany rogenc i un rostre tan bell i innocent que semblava que no li pertoqués. Els ulls —castanys, grossos i de pestanyes poblades— mostraven les pupil·les lleugerament dilatades de qui portava lents de contacte, o de qui sempre anava col·locat.

Va parpellejar a poc a poc, com si hagués de batallar per mantenir-se despert.

—Daixò —va dir—, eeeh, tinc males notícies. No em queda xemperhidrè.

—Què? —La Leda havia quedat amb ell només per una raó, per aconseguir un paquet de xemperhidrè, i no parar de prendre’n fins que el seu món no s’esquincés per les costures—. Ho dius de debò?

Ell va fer una ganyota.

—Ho sento, és que no…

—I què coi tens?

En Ross va obrir la bossa que duia i va començar a treure’n coses, una per una.

—Doncs tinc BFX, i alguns tocaboires i relaxants, que diria que et fan falta…

—M’ho quedo tot —el va interrompre la Leda. Li va arrabassar la bossa i en va remenar el contingut.

—Ets conscient que hi ha prou droga per a uns quants…?

—T’he dit que tant me fa! Ho necessito tot, eh? —va xisclar, furiosa. En Ross no va dir res—. Tot menys això —es va corregir, i va agafar els característics sobres negres i els hi va tornar llançant-los-hi. Sabia per experiència que prendre males Amides era horrorós, i el fet que haguessin tocat la targeta de la recepta li indicava clarament que, fossin de qui fossin, no volia ficar-se-li al cap.

En Ross va assentir i va agafar les Amides, sense apartar la mirada de la noia.

—Per què no te’n quedes una? —va dir, després d’una pausa—. Gratis. Si tens un mal viatge, a mi no em vinguis a buscar, d’acord?

—No canviaràs mai, oi? —va dir la Leda, i va alçar la mirada al sostre en un gest d’afartament, en recordar quan eren relaxants, no-més, allò amb què l’obsequiava en Ross. «Em sembla que ja jugo a les grans lligues», va pensar, fent gala d’un humor negre. Però es va quedar el sobre d’Amides. Era massa car per rebutjar-lo.

Va assentir amb el cap per pagar a en Ross i va fer un gest que tant hauria pogut significar «gràcies» com «deixa’m tranquil·la». En Ross va arronsar les espatlles, va acceptar el pagament i es va ficar les mans a les butxaques abans d’anar-se’n.

La Leda es va aferrar la cartera de cuir vermell contra el pit i va sentir el tranquil·litzador sorollet del paper de la bossa de les drogues en rebregar-se. Necessitava col·locar-se desesperadament, tant que fins i tot el record de l’Eris fent un petó al seu pare se li esborrés descarnadament de la memòria.

Avery

—Estic contenta que se n’hagin anat, el pare i la mare —va murmurar l’Avery. Aquell cap de setmana, els seus pares assistien a un casament a Hawaii, i no tornarien fins diumenge—. Jo també. —L’Atlas estava estirat al sofà, darrere d’ella, i l’agafava per sota amb el braç. L’Avery encara duia posat l’uniforme de l’institut, però ell no portava samarreta, i la distreia—. Jo estic content estant amb tu, Aves —va dir, i li va fer un petó suau al clatell.

L’Avery va tenir una esgarrifança. Li encantava que la toqués d’aquella manera. Li encantava que la toqués de qualsevol manera, en realitat, encara que només fos fregant-li el peu per sota la taula, tal com havia fet tota la setmana a l’hora de sopar.

Sabia al que es referia l’Atlas. No havia ni sospitat que es pogués ser tan feliç, ella. Era com si hagués viscut tota la vida en un món amb límits, i, tot d’un plegat, hagués descobert la manera d’entrar en un món més espaiós, en un món millor, més il·luminat.

Li va aparèixer un missatge al camp de visió. «Què fas?», havia escrit l’Eris. L’Avery va parlar fluixet, per redactar una resposta.

—Perdona, em quedaré a casa, a veure pel·lícules amb l’Atlas. —I, llavors, com a explicació, ja que el noi l’havia sentit, va dir—: És l’Eris.

L’Atlas va fer un gest d’assentiment.

—La pots convidar que vingui, si vols —va proposar ell, però l’Avery va negar amb el cap.

—I fer-te posar una samarreta? Em sembla que no.

Va notar com l’Atlas somreia, tan arrambat als cabells com el tenia.

—Com li va a l’Eris, amb tot l’embolic familiar? —va preguntar ell. Havia vist l’enrenou a la festa d’aniversari.

—Em sembla que està bé —va contestar l’Avery, cosa que era veritat. L’Eris semblava millor, últimament, i tenia un posat més opti-mista—. Fins i tot ha començat a sortir amb algú, a la Zona Baixa. Em moro de ganes de quedar amb ella.

—No crec que en Cord estigui tan content —va suposar l’Atlas, però l’Avery va brandar el cap.

—Va ser en Cord qui va tallar amb l’Eris, em sembla.

—Ah, sí? Deu ser la primera vegada.

L’Eris era coneguda per ser qui tallava les relacions quan les coses es complicaven. Com a mínim ho havia fet amb dos amics de l’Atlas, l’any anterior.

L’Avery es va girar del costat contrari, de manera que li va quedar la cara a centímetres de la de l’Atlas.

—Saps que aquesta setmana l’Eris m’ha preguntat com és que últimament estic tan contenta?

—De debò? I què li has dit, tu?

—Que tinc un professor de ioga nou —va contestar ella, tota seriosa, de broma.

—Ioga? És aquest el meu nom en clau? —L’Atlas es va inclinar per fer-li un petó, i l’Avery es va arrambar més a ell, per tornar-l’hi.

Estaven ben arraulits, amb la respiració compassada, suau, sense ganes de moure’s cap dels dos.

—Atlas —va gosar dir l’Avery, al cap d’una estona—, quan vas saber que m’estimaves?

—T’he estimat sempre —va contestar ell, amb sinceritat.

—El que vull dir és quan te’n vas adonar realment?

L’Atlas va fer que no amb el cap.

—Ho he sabut sempre. Per què?, que ho vas saber un dia concret, tu?

L’Avery es va mossegar el llavi; ara li semblava una rucada, haver tret aquell tema, però l’Atlas la mirava encuriosit.

—Va ser un dia després de les classes. Tu no te’n deus ni recordar —li va explicar ella—. Caminàvem pel carrer junts, cap als ascen-sors, però tu anaves cap a la Zona Baixa, a la pista d’hoquei, a entrenar, i jo me n’anava a casa. Em vaig esperar una estona, allà aturada, i et veia a través del buc buit de l’ascensor. Em sembla que no em vas mirar… —Va dubtar un moment, en recordar com l’Atlas havia quedat il·luminat per darrere, amb una llum que li ressaltava i li embellia el contorn—. Per estrany que sembli, la idea que anéssim cap a llocs diferents em va produir tristesa. Sé que sona absurd —va continuar, afanyant-se a pronunciar aquelles paraules—. Però en aquell moment, quan et vaig mirar, vaig pensar: «No em vull separar mai d’ell».

—No era ben bé això el que m’esperava que diguessis —va admetre l’Atlas.

—Per què?

—Em pensava que havies tingut com un moment extraordinari, espectacular, èpic. Però ho prefereixo així.

Ella va assentir en silenci, i va entrellaçar els dits amb els d’ell. Va notar-li durícies noves al palmell, just a la base de cada dit, com a conseqüència de les dures feines que havia hagut de fer aquell any. Ella els hi hauria volgut besar tots, els dits, un rere l’altre.

—Preparada per anar a dormir? —va preguntar l’Atlas.

—No hem acabat de veure la pel·lícula —va remugar l’Avery, tot i que evidentment no l’havien mirat gaire.

Però el noi no va discutir, sabent al que es referia ella: no se’n volia anar al llit perquè allò significaria el final d’un altre dia, cosa que implicava que serien un dia més a prop de tornar a la realitat. Havien estat molt bé amb els pares fora, sentint-se els amos de la casa, sense por que els enxampessin. La noia va passejar la mirada pel caos meravellós en què s’havia convertit el pis: plats i coixins al costat del sofà i la samarreta de l’Atlas rebregada en un racó.

L’Avery sabia que ho trobaria a faltar, tot allò, quan tornessin els seus pares. Havia intentat negar la realitat de la seva situació, però la desagradable veritat sempre era present, assetjant-la des de qualsevol racó de la ment. Perquè, per més que s’hi esforcessin l’Atlas i ella, la seva relació no podria anar més enllà de moments robats, secrets, sempre que els fos possible. No podrien tenir mai una vida en comú.

—Quin dels llocs on has estat aquest any t’ha agradat més? —La noia es va incorporar, provant d’esborrar-se aquelles cabòries.

L’Atlas va rumiar la pregunta.

—He anat a molts llocs, Aves. Més o menys a tot arreu on preveia que seria difícil que em trobessin. Cuba, l’Àrtic, Budapest. Vaig treballar en uns allotjaments en plena natura a l’Amazònia i en una finca ramadera a Nova Zelanda. Vaig fer de cambrer a l’Àfrica durant un temps —va afegir, assenyalant amb el cap el collaret d’ella.

—Sona tot molt solitari —va xiuxiuejar l’Avery.

—Ho era. Sobretot perquè intentava oblidar-me de tu —va dir l’Atlas, amb un deix de dolor que a ella no li va agradar gens i que la va fer qüestionar amb quantes noies havia dormit l’Atlas en l’intent d’oblidar-la a ella, i seguidament es va voler treure aquell pensament del cap. Ja no tenia cap mena d’importància—. Però hi va haver un lloc que em va agradar especialment —va continuar el noi—. Una illa a Indonèsia més o menys oblidada per la resta del món, amb una sorra blanca espectacular i una aigua tan cristal·lina que es veia perfectament el fons. El poble és petit, té teulades de colors i només mengen peix amb arròs i beuen rom. Però tothom és feliç. Hi vaig treballar una temporada en un vaixell de pesca.

—Sona increïble. —L’Avery va somriure en imaginar-se l’Atlas amb les mànigues arromangades i un barret d’ala ampla, carregant peix en un vaixell enmig del no-res. No tenia res a veure amb el que feia ara, que treballava per al seu pare.

—És un indret tecnofosc —va continuar l’Atlas—. No reben mai visitants. Vaig haver de llogar una barca només per arribar-hi, i vaig trigar gairebé tot un dia.

L’Avery va tenir un rampell, una idea boja i meravellosa.

—I si hi anéssim? —va proposar. L’Atlas se la va quedar mirant. A ella la idea l’anava convencent, guanyava força—. Acabes de dir que és un lloc tecnofosc del tot. No ens hi trobaria mai ningú. Ens podríem reinventar, començar una nova vida.

—Avery —va dir ell, amb prudència.

Però ella no li va fer cas, ja s’ho imaginava tot: la caseta on viurien, amb un porxo i una hamaca per a les càlides nits d’estiu, i uns graons que baixarien fins a la platja, per on passejarien agafats de la mà mentre el sol es ponia damunt l’aigua. Si no fos per…

—La mare i el pare —va dir ella en veu alta, i aquella imatge perfecta es va desdibuixar una mica.

—Això mateix —va afirmar l’Atlas—. T’entristiria haver-los de deixar.

Ella va assentir en silenci, tot i que la imaginació li continuava maquinant aquell pla. Llavors es va adonar que li havia semblat estrany el que havia dit ell.

—Ens entristiria a tots dos.

Va ser com si a ell li costés parlar.

—Però no són els meus pares.

—I tant que ho són!

—Avery —va dir l’Atlas, en to calmat—, jo vaig néixer en un entorn molt diferent del teu. Tenia set anys quan em van dur aquí a dalt. Recordo com era la meva vida anterior, recordo què era tenir gana i por. No saber en qui podies confiar.

—Ja —va dir ella, amb un xiuxiueig, i amb una punxada al cor. L’Atlas no li havia explicat mai cap d’aquells records. Quan ella li preguntava alguna cosa de la seva vida anterior, ell es tancava i prou. Al final havia deixat de preguntar-li res.

L’Atlas li va agafar les mans i les hi va estrènyer fort, mirant-la directament als ulls.

—Jo no puc perdre una vida que no m’ha pertangut mai. Tu sí, però. Vull que t’ho pensis molt bé, abans de dir que ho vols deixar tot.

L’Avery es va reprimir les llàgrimes. Però la decisió no admetia dubtes. Faria qualsevol cosa, abandonaria el que fos, per estar amb l’Atlas.

—Potser els podrem visitar algun dia —va suggerir ella.

L’Atlas la va mirar, en adonar-se del significat d’aquelles paraules.

—Parles de debò —va dir ell, a poc a poc, com si no s’ho acabés de creure—. Hi vols anar de veritat.

—Sí —va xiuxiuejar l’Avery, i llavors ho va repetir, més fort—. Sí, sí, sí! —Va omplir l’Atlas de petons, convençuda que aquella era la decisió correcta, el començament de la resta de la seva vida.

L’Atlas la va abraçar i la va estrènyer contra ell. Ella es va estar d’aquella manera una estona, amb el cap a l’espatlla del noi, assabo-rint la sensació. Quina meravella, poder-lo tocar. Ho valoraria cada dia de la seva vida, es va prometre.

—Quan ens en anem? —va preguntar, quan finalment es van separar.

L’Atlas va alçar una cella.

—Quan te’n vols anar?

—Aquesta setmana?

Ell va deixar escapar una riallada, però no semblava sorprès.

—D’acord. Em sembla que ho puc solucionar.

—Demà a la nit farem una festa —va decidir l’Avery, en un impuls.

Tan bon punt ho va haver dit, va saber que era una idea fantàstica. Farien venir tothom, i actuarien com si fos una nit de dissabte normal, però en realitat, en secret, seria una festa de comiat. Algun dia, quan l’Atlas i ella visquessin a l’altra punta del món, mirarien enrere i riurien en recordar-ho: una ridícula festa d’institut on tothom havia acabat massa borratxo, mentre ells es dirigien mirades d’amagat tota l’estona, completament enamorats, i s’acomiadaven en silenci de tots els seus amics.

—De debò? —va preguntar l’Atlas.

—Sí! No hem fet cap festa aquí des d’abans que te n’anessis. Seria divertit, organitzar-la junts. Com si fos el nostre adéu secret.—L’Avery va titubejar uns instants, conscient que no tornaria a veure l’Eris ni la Leda. Però no ho havia de pensar, allò. Havia de pensar en ella i l’Atlas, i que estaven fent el que sempre havia semblat impossible. En el fons, estaven construint un futur junts.

—Molt bé. M’has convençut. —L’Atlas va somriure.

L’Avery va agafar la tauleta, va redactar un anunci i el va penjar als fils de continguts.

—Perfecte —va dir ell, en veure el missatge a les lents de contacte quan es feia públic—. Tu, ets perfecta. —Es va inclinar per fer-li un petó, però l’Avery es va apartar.

—Ningú és perfecte, i jo encara menys —va replicar ella, una mica tocada per aquella afirmació. L’Atlas sabia de sempre que no li havia de dir coses com aquella. Era l’única persona que ella confiava que no les diria.

—Perdona. Hauria d’haver dit que ets perfecta per a mi —va matisar l’Atlas.

Satisfeta, l’Avery es va impulsar endavant per fer-li un petó. Notava una felicitat intensa com no l’havia conegut mai.

—Saps que aniria on fos amb tu —li va dir ella, i l’Atlas va somriure.

—Ostres —va respondre ell, en veu baixa—. Anem on sigui. Junts.

I llavors es va acabar realment la nit, i l’holopantalla va continuar emetent la pel·lícula per a ningú.

Leda

La Leda va perdre l’equilibri i va caure de genolls darrere la font, intentant que no la veiessin des del restaurant. Tot i que no era pas ella qui s’havia de sentir avergonyida. L’Eris i el seu pare. Li va passar pel cap d’anar a casa, però estava massa trasbalsada, li tremolaven les mans i no es podia arriscar que l’enxampés la seva mare. La seva pobra mare, a qui enganyaven, aliena a tot.

Va regirar la bossa que li havia donat en Ross. Les drogues es van escampar davant seu, damunt els trèvols, com una font particular de felicitat inventada. Els ulls li van anar directament al sobret negre d’Amides. Potser no era tan mala idea, allò de ficar-se al cap d’una altra persona; un cap destarotat, segur, però que no l’hi tenia també ella, de destarotat, el cap?

La Leda va estripar la part de dalt del sobre, es va ficar l’Amida d’un color groc lluent a la boca i se la va empassar sense aigua.

Durant un moment fugaç, va tenir una sensació desagradable, quan la seva ment va intentar refusar la pastilla instintivament, cosa que no passava si les Amides s’havien fet expressament per a qui les prenia. Però sempre es trigava un minut d’acomodament quan es prenien les Amides d’algú altre, com si les necessitats d’aquella cons-ciència aliena es fiquessin a la força al cervell propi. La Leda va aguantar la respiració, obligant la ment a calmar-se, i l’Amida es va installar fluidament sobre la seva consciència com un mantell.

Tot semblava més tou, més líquid. Semblava que el temps s’estirés com una goma. Va parpellejar. Era evident que el propietari de la pastilla tenia ansietat; gairebé era un relaxant, allò. Gairebé percebia l’altra persona, com una presència, quan la substància li va començar a entrar al cervell, buscant records que no hi eren, provant de suscitar les respostes emocionals que necessitava l’altra persona.

La Leda va estirar les cames i es va ajeure, aguantant-se mig alçada damunt els colzes, amb la resta de drogues encara escampades da-munt els trèvols, com si fossin caramelets de colors. Les ombres creixien, s’allargassaven damunt de la font i de les cames de la noia. Ja no feia fred, allà a fora. L’Eris i el seu pare, va tornar a pensar la Leda, amb una riallada fosca, escanyada. Va tancar els ulls. Ombres de records, pensaments a mig formar se li amagaven agotzonats a la ment. «Ho sé», volia dir, «però per què?». Que estrany, semblava un déjà-vu, com si tot plegat fos una cançó que ja hagués sentit. Veia colors i formes.

Va identificar aquella col·locada.

Ho va saber de cop, de manera instintiva, amb la profunda certesa animal que li potenciava la droga, de la mateixa manera que hauria sabut que li faltava aire per respirar. Ja ho havia viscut, allò, ja havia provat aquella barreja particular de productes químics i neuroestimulants. Eren les Amides d’en Cord.

Va pensar que era ben estrany, mentre enfonsava les mans entre els trèvols de quatre fulles. Es va trencar una ungla. Li va fer una mica de mal. Com era que en Ross tenia les Amides d’en Cord? En Cord no necessitava diners a la desesperada. Les hi devien haver robat.

En Cord ho havia de saber! L’hi havia de dir!

La Leda va pujar fins a la 969, com un globus, surant.

—Cord! —Va clavar cops a la porta. Fos com fos, havia aconseguit arribar fins a allà, tot i que no recordava haver agafat cap ascensor ni cap aerotransportador. «Encara sort», va pensar, perquè se li començaven a separar les mans del cos i s’estava preocupant. Se les va ficar sota les aixelles—. Cord! —va repetir, més fort.

La porta es va obrir de cop, però no va aparèixer en Cord, sinó en Brice.

—Leda? Què passa? —va preguntar a poc a poc el germà gran d’en Cord. S’havia arreglat per sortir, i duia uns texans negres mig descolorits i una camisa amb molts botons descordats. Estava fantàstic. A ella li hauria agradat ser més com ell.

La Leda va pestanyejar. No sabia ben bé per què hi havia anat, allà. Potser en Brice ho sabia.

—Que estàs bé? —li va preguntar ell, arrufant les celles, preocupat. Ella tenia un posat estrany, amb les mans sota les aixelles. Les va abaixar, cohibida. Era més important agradar a en Brice. Encara que se li escapessin les mans.

—Per què no entres? —va dir ell, agafant-la pel colze i duent-la suaument a dins. Semblava que les parets s’ondulessin cap a ella, com les ones del mar.

En Brice la va fer seure al sofà de la sala d’estar, i li va posar un got d’aigua freda a la mà. La noia se’l va beure de seguida. Ell no va dir res, i l’hi va tornar a omplir. La Leda es va beure el segon got més a poc a poc.

—T’has col·locat fins al coll —va dir ell, i ella es va alegrar perquè aquelles paraules anaven acompanyades d’un to d’aprovació, o com a mínim de diversió—. Què has pres?

La Leda encara tenia la bossa vermella. En va treure el sobre buit de l’Amida i el va atansar a en Brice en silenci.

—D’en Cord —es va recordar de dir.

En Brice va entretancar els ulls.

—De debò que és d’en Cord? Que te l’ha donat ell? —La noia no va contestar, i en Brice va etzibar, de sobte, agafant-la per les espatlles—: Leda Marie Cole!

I va ser justament aleshores, potser perquè ell l’havia cridat pel seu nom sencer —que ni s’havia adonat que sabés—, que la Leda va tornar de cop a la realitat, com a mínim en part. Va brandar el cap.

—No —va aconseguir dir, amb veu rogallosa, i es va aclarir la gargamella—. Les tenia el meu traficant. Per això volia… O sigui, m’he amoïnat, per en Cord. Són robades, eh? —Es va posar les mans sota les cuixes i hi va seure al damunt, per evitar els tremolors.

En Brice va fer cara d’entendre-ho tot.

—La Rylin —va dir, en veu baixa.

—Què? —va preguntar la Leda.

En Brice la va mirar amb les celles arrufades, i seguidament va ser com si pensés que anava massa col·locada per recordar-ho després o que tant hi feia, al capdavall.

—La nostra noia de fer feines nova. Em sembla que ella i en Cord han passat moltes estones… junts —va explicar.

—Despatxa-la —va dir la Leda, de manera automàtica—. Però, coneixent en Cord, a hores d’ara ja se’n deu haver anat al llit amb ella, igualment.

—M’encanta que siguis tan despietada. —En Brice va esclafir a riure—. I, Leda, m’ho has de demanar a mi o a en Cord, si vols Ami-des. No tornis a recórrer al teu traficant. Aquest cop has estat de sort, i tant.

—Però si jo ni en volia, d’Amides; era el que tenia el meu traficant… Jo volia xemperhidrè.

—Espera un moment —va demanar en Brice—. Queda’t aquí.

Com si hagués d’anar a algun lloc, va pensar ella, amb el cap emboirat.

El noi va tornar al cap d’uns instants.

—Mira què tinc. —Va deixar caure un blíster sencer de pastilles al palmell de la Leda.

Eren menudes, blanques i quadrades, i estaven marcades amb una X petitona.

—Ai, gràcies —va mig gemegar la Leda, i en va prendre dues alhora. Els pensaments, que havien estat lents i confosos, se li van re-vifar a l’instant. Va notar que l’envaïa una onada d’energia renovada per tot el cos. Va mirar en Brice, que l’observava assegut, aparentment molt entretingut—. Gràcies —va repetir, articulant els sons amb més claredat—. Brice Anderton, farmaciola humana. Tens raó, hauria d’haver vingut a veure’t a tu de bon començament.

—Aquesta és la Leda Cole que coneixem i estimem tots —va dir el noi, amb una certa ironia, mentre la Leda passejava la mirada per la casa amb una perspectiva renovada. Els darrers anys només hi havia estat a les festes que hi celebraven, envoltada de xivarri i gent. El pis era més gran del que recordava. Tot semblava més contrastat, amb més de detall, com si ho haguessin repassat amb els retoladors negres gruixuts amb què dibuixava quan era petita. Li bategava tan fort el cor que li feia la impressió que li sortiria del pit.

—Me n’he d’anar —va dir en Brice, al cap d’un moment, sense deixar de mirar-la—. Tot i que m’encantaria quedar-me. Ets molt més divertida que en Cord darrerament.

A desgrat, ella va fer el gest de tornar-li el blíster de xemperhidrè, però en Brice va fer que no amb el cap.

—Queda-te’ls, sisplau. És el mínim que puc fer, després del que m’has explicat.

La Leda va assentir, agraïda.

—Em puc quedar aquí una estona abans de tornar a casa? —va preguntar, i en Brice va arronsar les espatlles i va sortir per la porta.

Al cervell accelerat de la Leda hi dansaven milers d’escenes. L’Eris i el seu pare, fent-se un petó. L’Atlas. L’Avery. Aquell noi amb qui ara sortia l’Avery, en Watt, rient-se d’ella a la festa. Els ulls de l’Atlas quan li va dir que hi havia algú més. «Et mereixes saber la veritat», li havia dit ell. La veritat et farà lliure, no feia així la dita? Havia de dir a en Cord que fes fora la noia de fer feines. Havia de saber a qui preferia l’Atlas en comptes d’ella. «Com vulguis», havia dit la Nadia, i li havia promès que ho descobriria. Però a partir d’aleshores les coses no havien anat com li hauria agradat a la Leda, oi?

Li giravoltava tot al cap, com un calidoscopi de colors desenfocats, però si abans l’havien amenaçat i aclaparat, ara la Leda se sentia centrada, i amb una sensació de neguit, de pressa. Ostres, li encantaven els estimulants. I el xemperhidrè era el millor de tots. Va inspirar fondo, i va assaborir la sensació de picor que li produïa la substància per les venes, per tot el cos, fins a la punta dels dits.

La Nadia. Havia de preguntar a la Nadia sobre l’Eris i el seu pare, havia d’esbrinar quant feia que havia començat la cosa. «Ostres», va pensar, indignada, «segur que va començar just quan l’Eris va descobrir que era pobra. Coi de caçafortunes».

A mig missatge la Leda va recordar que ja no podia preguntar res, que la Nadia l’havia deixat.

Ara que hi pensava, allò de la Nadia també era força estrany.

I tot d’un plegat, la Leda hi va caure. La resposta era d’una senzillesa tan elegant que es va estranyar de no haver-la pensat abans.

Sabia on havia d’anar, i què havia de fer. Amb moviments ràpids, els ulls vidriosos i la respiració una mica accelerada, es va penjar la bossa a l’espatlla i es va dirigir a l’ascensor exprés.

Watt

En Watt i en Derrick eren a la sala d’estar de casa d’en Watt, asseguts al sofà de plàstic groc mentre s’anaven polint de mica en mica el whisky barat que havia portat en Derrick.

—Feia temps que no volies beure sol un divendres al vespre —va dir en Derrick, tot i que no semblava especialment preocupat per la perspectiva.

—No estic sol. Tu ets aquí —va assenyalar en Watt.

Si no hagués estat per en Derrick, però, en Watt hauria estat sol; la Nadia estava apagada. Últimament l’apagava més sovint, sobretot des de les notícies que li havia donat dies enrere. No sabia ben bé per què, però el que sí que tenia clar era que volia una mica de pau al cap. A més, era una mica corcó, fins i tot moralista, quan ell decidia beure de valent; sempre li recordava el nivell d’alcohol a la sang i li enviava sentències sobre les conseqüències d’una intoxicació etílica.

—Tens raó. —En Derrick va passejar la mirada per l’estança, pels quadres penjats a les parets, per les joguines escampades dels bessons: peces de construcció d’escuma, un llapis autoacoloridor i una diadema de la Zahra—. És per l’Avery? —va preguntar. En Watt va prendre un altre glop de whisky. I ell hi va insistir—: Què ha passat?

—Parlem d’una altra cosa. —En Watt no tenia ganes d’explicar que l’única noia que li havia agradat de debò dormia amb el seu ger-mà. Sabia, és clar, que en realitat no eren parents, que havien adoptat l’Atlas quan l’Avery era petita. Però tot i així…

—Vols anar a Pulsacions? —va proposar en Derrick, però en Watt va fer que no amb el cap.

Sabia que en Derrick tenia raó, que enterraria tots els records de l’Avery en braços d’alguna noia desconeguda, una noia de qui l’en-demà no recordaria ni la cara. Però en aquells moments es decantava pel whisky, que, com a mínim, no intentaria parlar amb ell.

En Derrick va obrir la boca per fer una altra proposta, però uns cops contundents a la porta el van interrompre.

—Watt?

«Què coi…?», va pensar en Watt, desconcertat. Era una veu que mai de la vida no s’hauria pensat que sentiria a casa seva, ni en cap altre indret de la Zona Baixa.

—Watt —va continuar la veu—, serà millor que em deixis entrar!

—No m’has dit que esperaves la visita d’una noia —va dir en Derrick, amb una rialla, i mostrant una admiració amb reserves.

—No l’esperava —va dir en Watt, senzillament. Se li van despertar els reflexos que l’alcohol havia atordit. Tenia l’esperança que els seus pares no haguessin sentit l’enrenou, i va córrer a obrir la porta.

I al llindar hi va veure la Leda Cole, amb l’uniforme de l’institut rebregat, repicant impacientment les ballarines contra el terra desgastat del primer graó de l’entrada.

—Hem de parlar —li va etzibar la noia.

En Watt es va quedar mut. No acabava d’interioritzar la presència d’ella. Però en Derrick semblava tenir més autocontrol, o potser era que havia begut menys.

—Hola. Sóc en Derrick, amic d’en Watt —va dir, fent una passa endavant i allargant la mà—. Encantat de coneixe’t, …?

En Derrick es va interrompre, esperant que la Leda li digués com es deia, cosa que no va fer.

—Hem de parlar —va repetir la noia, mirant en Watt—. Sols. Sobre la Nadia.

L’esment de la Nadia va ser com una esquitxada d’aigua freda a la cara d’en Watt.

—Derrick —va dir, a poc a poc, tombant-se cap al seu amic—. Em sap greu, et fa res…?

Però en Derrick ja s’havia posat en moviment, passava pel costat de la Leda i sortia al rebedor, on les llums s’havien abaixat per crear una suau claror de capvespre. Es va tombar i, amb els llavis, sense veu, va articular: «Qui és la Nadia?», però en Watt no li va respondre i va obrir més la porta perquè la Leda entrés a casa.

—Per què no passes a dins? —va dir, conduint-la fins a la sala d’estar i llançant llambregades neguitoses per la casa, que estava a les fosques. Els seus pares es posarien fets unes feres si s’assabentaven que hi havia fet entrar una noia.

—Sembla que he interromput alguna cosa —va dir ella, arronsant el nas en veure l’ampolla de whisky i els gots de plàstic damunt unatauleta auxiliar de nyigui-nyogui. Però no tenia aquell posat arrogant de sempre, sinó que li tremolava la veu i mostrava nerviosisme, per la manera com es bellugava, amb moviments ràpids, apressats, un comportament que no li havia vist mai en Watt. Es veia tan tensa que era com si el més petit frec l’hagués d’esmicolar en milers de bocins.

—Vols prendre res? —va preguntar en Watt.

Era ben curiosa, i tant, la idea que la Leda Cole prengués whisky amb ell a la planta 240. Inesperadament, ella va assentir amb un gest i va seure. Ell n’hi va omplir un got i es va tornar a omplir el seu, i seguidament es va asseure al sofà tan lluny d’ella com va poder. La Leda el mirava amb expectació, però ell va fer un gest amb el cap una mica matusser pels efectes de l’alcohol, com si digués: «Les dames primer». Estava massa borratxo per gosar parlar en aquells moments. Calia que la noia fes el primer moviment, perquè ell pogués determinar què sabia exactament.

—Sé que ets la Nadia. —En Watt va obrir la boca per replicar, tot i que no sabia pas què dir, però la Leda va continuar parlant—: Ja ho he descobert, o sigui que no cal que et molestis a negar-ho.

La Nadia. Necessitava que la Nadia l’ajudés. «Quant encès», va pensar, i es va tranquil·litzar quan va sentir el lleu bip de la Nadia en posar-se en funcionament.

—I què t’ho fa pensar? —va preguntar ell, cautelós, ni confirmant ni desmentint res.

—Sisplau. El primer cop que et vaig veure, a la festa de l’Eris, ja em va semblar que hi havia alguna cosa que no quadrava.

—Si aquella nit ni tan sols vaig parlar amb tu! —va protestar en Watt, però la Leda es va limitar a arronsar les espatlles.

—Et comportaves de manera estranya, ho observaves tot massa estona, vagant per allà com si et sentissis fora de lloc. I hi estaves. —El va mirar arrufant les celles—. A més, portes lents de contacte, però no t’he vist mai donar cap ordre verbal. La veritat és que és ben estrany. És com si no les fessis servir.

En Watt no se’n sabia avenir, que la Leda se n’hagués adonat. És clar que no es dirigia a les seves lents de contacte; pensava totes les ordres a través de la Nadia.

—Però no acabo de veure com has sabut que jo era la Nadia —va insistir ell.

Els llavis maquillats de la Leda van dibuixar un somriure, i en Watt es va adonar que ho acabava d’admetre sense voler.

—Per ser un autoanomenat «expert en serveis d’informació», no és que siguis gaire curós. Als teus missatges sempre deies: «Com vul-guis». —La noia va alçar la mà per dibuixar unes cometes enlaire—. I també ho vas dir en persona, a la festa. No vaig trigar gaire a lligar caps.

No es podia creure que hagués estat tan imbècil. «Si no m’haguessis apagat cada vegada que tenies l’Avery a prop, t’hauria pogut avisar», li va recordar la Nadia.

—Com has sabut on visc? —va preguntar en Watt, ignorant l’estil «jo ja t’ho deia» de la Nadia.

—No ha estat pas difícil de descobrir. Em vas dir que anaves a l’Institut Jefferson. Només em va caldre trucar a l’institut i fer veure que era una mare que havia perdut l’enllaç online del directori. —Va fer un moviment amb el cap, impacient—. No cal piratejar sempre, per resoldre problemes, mira. De vegades parlar amb la gent és igual d’efectiu.

No tenia mala intuïció, ella.

—Fa l’efecte que ni tan sols hauries necessitat contractar-me, per començar —va dir ell, perdent pistonada.

«No vagis per aquest camí. És altament improbable que acabi bé», li deia la Nadia, però en Watt no se l’escoltava.

—Tant de bo no ho hagués fet, ja que ets un desastre en la teva feina…

—Sóc el millor del mercat! —es va defensar ell—. Vaig piratejar tots aquells missatges, vaig trobar l’Atlas a l’Amazònia…

—Per no esmentar que ets una persona horrible —va continuar la Leda, sense immutar-se—. No em puc creure que fessis veure que em volies ajudar, que et quedessis els meus diners, tot per intentar anar-te’n al llit amb la meva amiga. —La noia va fer cara de desespe-ració—. És tot tan previsible! Saps quants nois han intentat anar-se’n al llit amb l’Avery? Cap d’ells no se n’ha sortit. És una bleda.

—Dius que sóc una persona horrible, i parles així de la teva amiga?

—En tinc motius —va engaltar la Leda, i es va polir el whisky. Va allargar el got per demanar-ne més, i en Watt l’hi va tornar a omplir sense badar boca.

—Només perquè ho sàpigues, ni tan sols sabia que existia l’Avery fins després que em contractessis. —No estava segur de per què sentia la necessitat de defensar-se, però va continuar parlant, esperonat pel whisky i una certa inquietud. No havia gosat parlar de l’Avery amb ningú, o si més no amb ningú que la conegués—. I sí, vaig pen-sar que era bonica i la vaig intentar conèixer, acostar-m’hi. I què? No vaig fer res de dolent.

—Coneixe-la, acostar-t’hi —va dir la Leda, en to de burla—. Acostar-te als seus pantalons, és el que vols dir.

—Com a mínim jo no estic obsessionat amb algú que està enamorat d’una altra persona!

La Leda va entretancar els ulls i, al capdamunt de les galtes, li van aparèixer dues taquetes de color.

—Ets penós —va deixar anar—. I incompetent. És l’única cosa que et vaig demanar que descobrissis, i ni tan sols ho vas aconseguir. Quin tros de pirata que estàs fet.

Però el cas era que sí que ho havia descobert. En Watt va tenir una esgarrifança; pensar en l’Avery i l’Atlas junts el feia posar malalt. Va escurar el whisky que li quedava per emmascarar el desassossec que sentia. La sala va començar a giravoltar de manera desconcertant.

La Leda l’observava, amb una mirada misteriosament calculadora.

—Ha trencat amb tu, oi? —va dir, en veu baixa, acostant-se al noi.

A en Watt el va desconcertar aquella proximitat sobtada, però es va adonar que, alhora, no li desagradava gens. Notava el seu perfum de roses, dolcenc i intens.

—Sí.

—Em sap greu. Si et serveix de consol, l’Atlas també ha trencat amb mi. Però estic convençuda que ja ho saps, amb tanta pirateria.

—Només em faltaria controlar-te, ara que ja no em paguen per fer-ho —va dir en Watt, amb ironia.

La Leda va deixar escapar una riallada, com si fos la cosa més divertida que hagués sentit mai. Va regirar la bossa un moment.

—En vols una? —va preguntar, mostrant una varietat de pastilles de diverses formes i colors.

La Nadia va enviar senyals d’alarma al cap d’en Watt.

—No, gràcies —va dir en Watt, amb aire cansat—. Jo sóc més d’alcohol, ves.

Durant un instant fugisser, al rostre de la Leda es va dibuixar una sensació indeterminada, i de seguida es va esvair.

—És clar —va dir ella.

La noia va tornar a desar les pastilles a la bossa i es va inclinar damunt la taula, per omplir els gots altra vegada. Quan va posar el got de whisky a la mà d’ell, en Watt es va adonar que alguns botons de perleta de l’uniforme escolar de la noia s’havien descordat, de manera que li veia els delicats sostenidors blancs a través de l’obertura.

—Brindem per nosaltres —va dir la Leda—. Tots dos rebutjats pels germans Fuller. Però sobreviurem, oi? Salut.

Va allargar el got, esperant-lo a ell. En Watt va fer topar el got amb el de la noia i seguidament es va acabar el whisky d’un sol glop. L’ampolla estava més buida que plena.

—Gràcies. —La Leda va estirar els braços enlaire i llavors es va reclinar al sofà, ajaient-s’hi com si fos a casa—. Que bé, no haver d’estar sola, ara mateix —va murmurar.

En Watt notava que la Nadia intentava posar-s’hi en contacte. Però tot i que ella no estava afectada per l’alcohol, ell sí que ho estava; les neurones se li encenien a una velocitat molt més lenta de la normal, incapaces de processar plenament els missatges que li enviava ella a través de les sinapsis.

—D’endeng —va dir ell, i es va adonar que arrossegava una mica els sons.

—Watt…

La Leda li va posar la mà a la cuixa, i el va mirar inquisitiva. Era molt més maca del que s’havia adonat mai ell: ulls lluminosos, boca molsuda i pell infinitament suau.

No va ser una bona idea. Ella es va moure per asseure’s damunt d’ell, amb els doblecs de la faldilla desplegats damunt les cames del noi com les plomes d’un paó, i va acostar la boca a la d’ell. Durant uns segons, en Watt va pensar si no s’havia de queixar, però aleshores la Leda ja li havia posat les mans sota la camisa, i es movia avall, i llavors a ell ja li va semblar que tampoc era tan greu.

Rylin

El dissabte al vespre, la Rylin es dirigia al pis d’en Cord amb la sensació de no carregar el pes que l’havia turmentat les darreres setmanes. Havia quedat amb en V una estona abans per lliurar-li els cinc sobres d’Amides addicionals —havia tingut terror que ell n’hi demanés més, encara, i no sabia què li hauria dit, llavors—, però ell s’havia limitat a assentir amb el cap i dedicar-li un somriure desagradable, i de seguida li va fer la transferència dels quinze mil nanodòlars. Ella els havia lliurat a la policia com a fiança d’en Hiral, però encara no tenia notícies sobre quan el posarien en llibertat. Tampoc és que en tingués gaires ganes, tenint en compte com havia anat l’última trobada. Com reaccionaria, ell, quan li digués que havien acabat?

«Ja me n’ocuparé quan sigui el moment», es va dir. Havia aconseguit els diners de la fiança tal com ell li havia exigit; no li podia demanar res més. I en aquells moments el que li importava era en Cord, només volia pensar en ell. Cada vegada que recordava la tarda que van passar a Long Island —les onades rompien a la platja, els peus descalços se’ls enfonsaven a la sorra mentre la pluja queia a raig damunt l’aerotendal que els aixoplugava—, gairebé es marejava.

Es va situar davant de la porta d’entrada, amb un vestit nou sense mànigues molt escotat i adornat amb cremalleres lluents negres als costats. En Cord no li havia dit què farien aquell vespre, però quan li havia enviat un missatge una estona abans, feia la sensació que pensava en alguna cosa especial.

Va mantenir els ulls oberts perquè l’escàner de retina els hi examinés. Però la porta no es va obrir automàticament, tal com passava des que feia unes setmanes en Cord l’havia afegit a la llista d’entrades permeses. La Rylin va arrufar el front; en Cord hauria d’avisar un tècnic perquè hi fes una ullada. Va trucar al timbre.

—Cord? —va cridar, trucant a la porta, tal com feien els habitants de les plantes inferiors.

Finalment la porta es va obrir. La Rylin va travessar el rebedor i va passar per davant de la cuina. Hi planava un silenci estrany; no trans-metia calma, sinó que era com un silenci expectant, com en un holocinema quan estava a punt de començar una pel·lícula. Va caminar una mica més de pressa.

—Ja has arribat —va dir en Brice des de la sala d’estar.

Seia en una cadira alta amb respatller; recolzava els peus a terra amb fermesa i, els colzes, als braços de la cadira. A la Rylin li va fer pensar en un rei assegut al tron.

—Hola, Brice —li va dir, amb ganes de sortir d’allà. Aquella postura tan rígida, tan teatral, li glaçava la sang.

—Seu. —El noi va assenyalar amb el cap la cadira de davant seu.

—Brice, és que…

—Hem de parlar d’aquesta addicció teva a les Amides —va dir ell, en un to suau com la seda, i va alçar un braç per bloquejar-li el camí.

La Rylin es va quedar dreta.

—Què vols dir? —va preguntar, sense alterar-se. Però va notar una esgarrifança freda a l’espinada que li va provocar pell de gallina als braços.

—Rylin, tots dos sabem que vas robar a en Cord, o sigui que deixa de fer comèdia.

Ella callava, amoïnada per si deia res que la pogués enfonsar encara més. El cor li va fer un bot perillós.

En Brice l’observava amb mirada intensa, còmplice.

—Sabia que en passava alguna tan bon punt et vaig conèixer. Vaig provar d’avisar en Cord, però no em va voler escoltar. I mira. Tenia raó, jo.

—Sisplau, deixa que t’ho expliqui —va dir ella, inclinant-se endavant.

—No, deixa que t’ho expliqui jo. Et diré el que passarà ara mateix: aniràs a l’habitació d’en Cord i trencaràs amb ell, i de manera que ell no et vulgui tornar a veure mai més.

—No —va dir la Rylin a l’instant. No ho podia fer. S’hi negava.

—Deixem les coses clares. Si no trenques amb el meu germà, li diré que el vas utilitzar per robar-li el medicament, i llavors ho comunicaré a la policia. Aniràs a la presó. Ha quedat clar?

—No el vaig utilitzar —va xiuxiuejar ella. En Brice la continuava mirant—. No en tens proves —va afegir la noia, però el cor se li anava encongint.

—Serà la meva paraula contra la teva. A qui penses que es creuran?

En Brice tenia raó. La Rylin sabia com funcionava la cosa.

—Sisplau —va tornar a xiuxiuejar.

—Tens cinc minuts —li va dir en Brice.

La Rylin es va sorprendre de notar com li lliscaven unes llàgrimes per la galta. Estava plorant. Ella, la noia que no plorava mai. Va fer una inspiració tremolosa, es va alçar, es va eixugar les llàgrimes i es va dirigir a l’habitació d’en Cord.

—Ei —va dir ella, amb un fil de veu, alhora que trucava a la porta—. Que estàs enfeinat?

—Rylin! Em pensava que vindries més tard. —En Cord va obrir la porta, i l’expressió tan ansiosa que reflectia aquell rostre de trets atractius gairebé va posar fi a la determinació de la noia—. Una amiga meva organitza una festa aquesta nit —va explicar en Cord mentre sortia al passadís. La Rylin el va seguir, impotent—. Havia pensat que vinguessis. Així coneixeràs alguns dels meus amics. —En Cord continuava caminant i parlant-li de la seva amiga Avery, que tenia un pis al·lucinant, però la Rylin no l’escoltava; mirava amunt, on la silueta en penombra d’en Brice li va fer un gest d’assentiment imperceptible des del capdamunt de les escales.

—Cord —el va interrompre la Rylin, trencant-se-li una mica el cor—, hem de parlar.

El noi va fer una pausa.

—És clar —va dir, al cap d’un moment, provant de pronunciar-ho en el to més optimista possible—. Anem a seure.

La Rylin va brandar el cap. Ho volia enllestir; prou mal que li feia.

—No ens podem continuar veient.

—Què? —va fer ell, perplex—. Rylin, per què ho dius, això?

—És que… —«Que no et vulgui tornar a veure mai més»—. Tinc nòvio —va dir, ras i curt.

—No ho entenc. —En Cord es va deixar caure en una cadira, com si de sobte li faltés energia per continuar dret.

—El meu amic Hiral, el que et vaig dir que havien detingut per traficar. He estat sortint amb ell tot aquest temps. He… fingit amb tu, perquè m’agradava la feina. I llavors em vas dur a París, i… —Es va entrebancar, però tant hi feia; ja ho havia dit.

El pitjor era que el que havia dit era cert. Si més no al principi. La Rylin no s’havia odiat mai tant com en aquells moments.

—No senties res, realment? —En Cord la mirava com si no l’hagués vist mai, com si no es cregués les paraules que li sortien de la boca.

—No.

—Fot el camp de casa meva. —Ho va dir en un to gèlid.

—Ho sento —va xiuxiuejar la Rylin, mirant en Cord amb ulls aquosos. Es coneixia les faccions del noi de memòria, ja que les hi havia resseguit amb el dit l’altra tarda, sota la penombra embruixada de la tempesta. Però alguna cosa havia canviat.

La noia es va adonar que ell ara tenia el posat que li havia vist a la festa, feia tantes setmanes: com si no li importés res ni ningú. Com quan amagava els seus sentiments, com quan la Rylin encara no sabia com era a sota de totes aquelles capes.

—T’ho diré una vegada més —va etzibar, enrabiat—. Fot el camp i no tornis.

La Rylin va fer passes insegures enrere, impactada per la buidor que transmetien els ulls d’en Cord. La fitava com si la travessés amb la mirada, com si ella no fos allà. De sobte, feia la impressió que la tarda que havien passat junts a la platja l’hagués viscut una altra noia.

—Adéu. —La Rylin va fer mitja volta, cap a la porta. La pena se li agrumollava al pit i l’esgratinyava amb urpes minúscules i esmolades.

Era al rebedor, a punt de sortir del pis d’en Cord segurament per última vegada, quan va sentir repic de graons: en Brice baixava les escales.

—Em sap greu, Cord —deia. Es va sentir el dring de glaçons dins d’un got, i la Rylin, enrabiada, es va adonar que prenien una beguda—. Però és que viu a la planta 32. Quina altra cosa se’n pot esperar, d’una noia així?

Eris

—Eris! —La Mariel trucava a la porta.

—Ja vinc! —va cridar l’Eris, fent equilibris amb una sabata de taló alt amb sola vermella mentre es posava l’altra, i seguidament va córrer a obrir la porta a la Mariel. No s’havia adonat que la llista d’accés instantani fos tan pràctica fins que li havia tocat anar a obrir la porta personalment—. Perdona, és que necessito uns minuts més, per fer-me els rínxols… —va dir, tornant a l’habitació. La seva mare havia sortit, segurament a veure pisos en venda; no havia parlat de res més des que havia rebut la transferència del senyor Cole.

La Mariel va entrar tranquil·lament a l’habitació de l’Eris, esquivant el desordre.

—Hauria d’haver sabut que seguiríem l’horari de l’Eris —va dir, sense mala intenció—. Sempre et costa tant prendre decisions? —Amb el cap va assenyalar l’estret llit de l’Eris, invisible sota una muntanya de roba.

—M’agrada poder triar —va contestar l’Eris, sentint una inexplicable fiblada de culpabilitat. La majoria de la roba l’havia adquirit aquell matí de compres gairebé compulsives amb la seva mare, finançades pel senyor Cole.

L’arrissador de cabells va emetre un senyal acústic i l’Eris el va agafar per atacar els manyocs que li emmarcaven la cara, mossegant-se el llavi inferior. En veure-li l’expressió, la Mariel va deixar escapar un sospir.

—Va, que t’ajudo —va dir, dirigint-se al racó on era l’Eris. Quan es va tombar, l’Eris li va veure el vestit negre per darrere. Era extraor-dinàriament escotat. En altres circumstàncies l’Eris no s’hi hauria ni fixat; era una gran defensora d’ensenyar sempre més pell. Però aquell vestit queia tan avall per darrere que deixava a la vista un dels tintatuatges de la Mariel, una frase escrita en espanyol. L’Eris va tenir una sensació desagradable en veure’l. Aquell tintatuatge mig a la vista quedava com força vulgar.

—Què hi diu? —no es va poder estar de preguntar.

—Ah, el tatuatge? —La Mariel va torçar el coll per mirar-se per sobre de l’espatlla—. Que no saps buscar les coses, Eris? —Va riure i va començar a enrotllar blens del pentinat de l’Eris a l’arrissador, per formar-li uns rínxols rebels—. Ho veus? Hi tinc més pràctica que tu.

—Gràcies. —L’Eris va mirar la Mariel als ulls a través del mirall. La Mariel somreia. Li va tornar el somriure a l’instant.

—Explica’m més coses d’aquesta festa —va continuar la Mariel—. Tinc moltes ganes de conèixer els teus amics.

L’Avery feia una festa aquell vespre, la primera festa de debò que l’Atlas i ella organitzaven des que ell havia tornat de l’estranger. Seria molt sonada.

—Vols que et deixi un vestit? —va dir l’Eris, sense pensar.

La Mariel es va aturar. El floc de cabells de l’arrissador va crepitar, i el va deixar anar.

—Què li passa, al meu vestit? —va preguntar.

L’Eris va obrir la boca per contestar, però no en va sortir cap so. Com li podies dir a la teva nòvia que no anava bé? Que al costat de les teves glamuroses companyes de classe, vestides amb roba feta a mida i perfectament maquillades, gairebé feia pena?

Quan va pensar en el que dirien de la Mariel —i d’ella mateixa, per dur la Mariel a la festa—, es va posar vermella com un tomàquet.

—Res. Deixa-ho estar —es va afanyar a rectificar. Al cap d’un segon de silenci dolorós, va continuar parlant, contestant la pregunta de la Mariel com si no hagués passat res—. Bé, és igual. Sí, t’encantarà l’Avery. És la meva millor amiga des que érem petites. Ella i el seu germà, l’Atlas, són els que fan la festa. I també hi haurà la Jess i la Risha, segur, i totes les noies amb qui jugava a hoquei sobre herba… —Estava parlotejant, n’era conscient. La Mariel va continuar arreglant-li els cabells, amb moviments tensos, amb l’esquena encarcarada per l’orgull ferit.

—I la Leda?

—Segur que hi serà.

—Ho sap ja, allò del seu pare?

L’Eris va dubtar un moment.

—No l’hi pensa explicar, ell.

—Què?! —La Mariel va deixar l’arrissador i es va situar davant de l’Eris per mirar-la directament als ulls—. Eris, per què no m’ho has comentat abans? Em pensava que havies dit que el sopar havia anat bé! Què vols dir, que no l’hi pensa confessar? —Semblava ofesa.

L’Eris va inspirar fondo i va explicar tota la història, sobre el restaurant, el mocador i les preguntes que li havia fet el senyor Cole per saber com els anava la vida, a ella i la seva mare. També que l’home havia dit que segurament no era bona idea de fer públic que eren parents, que li causaria massa problemes a la feina, i amb la seva família.

—Ens ha fet una transferència d’una pila de diners —va dir l’Eris, al final—. Ens podrem tornar a mudar a les plantes superiors, tan aviat com trobem pis.

—Un moment. Vejam si ho he entès bé. —La Mariel havia reculat una passa, i mirava l’Eris amb una sensació molt semblant a la indignació—. Et paga perquè no revelis que ets filla seva?

—És una manera cruel de plantejar-ho.

—Perdona, però com ho plantejaries tu? Eris, aquest home està comprant el teu silenci amb un pis nou ple de cosetes boniques. Que no ho veus? És un suborn!

—Doncs em penso quedar els diners. —L’Eris va dreçar les espatlles amb tossuderia—. Ja ho he decidit. Ostres, ja me n’he gastat unsquants. —Va assenyalar la pila de roba que hi havia al llit, tot de peces noves i cares, encara amb els penja-robes de vellut de les boutiques.

—No et preocupa que el teu pare et compri perquè callis? Perquè la teva existència l’incomoda? —La Mariel havia alçat la veu.

—Per què t’ofèn tant, tot això? —va contraatacar l’Eris—. No el puc obligar a estar amb mi si no vol. Com a mínim, amb diners puc fer coses.

—Fer què? Comprar-te galindaines inútils? —La Mariel va agafar un grapat de collarets del tocador i els va deixar lliscar dits avall—. Et fa realment feliç, això, Eris?

—Sí que me’n fa! —va respondre. La Mariel va parpellejar, horroritzada. L’Eris va sospirar i va parlar en veu baixa—. No volia dir això. És que… que no ho veus? Puc fer coses, amb diners, coses de veritat, que m’importen. Et podria ajudar a tu i la teva família! —Mal interpretant l’expressió de la Mariel, l’Eris va continuar per aquell camí—. Us podríeu traslladar més amunt. No hauries de treballar més a l’Altitude després de l’institut. Et podries centrar en els estudis, passar més temps amb la teva mare.

—Ostres, Eris. No ho entens. No vull el teu coi de caritat.

—No és…

—Em pensava que havies canviat —va continuar la Mariel, i la decepció que se li va dibuixar a la cara va resultar tan dolorosa per al’Eris com un cop de puny—. Em pensava que eres diferent. Però m’he equivocat. Ets la mateixa mal educada, la mateixa malparida de quan et passejaves cada dia per l’Altitude i em miraves com si no hi fos.

—Que no he canviat? —L’Eris va notar que es posava de mal humor—. Doncs tu ets tossuda i creguda com el dia que et vaig conèixer!

—Saps què, Eris? Els diners no et solucionaran els problemes.

—Com a mínim em faran sortir d’aquest forat de mala mort! —va cridar l’Eris.

De seguida es va adonar que s’havia passat.

—Aquest forat de mala mort és el lloc que m’ha vist créixer —va dir la Mariel, amb fredor, emfasitzant cada paraula.

—Perdona —va començar l’Eris, però la Mariel ja feia una altra passa enrere, de manera que augmentava la distància que les separava.

—Deixem-ho córrer, Eris. Déu me’n guard d’anar a la teva festa i avergonyir-te, amb aquest vestit que sembla que et desagrada tant.

Va fer mitja volta i va sortir de l’habitació. Al cap d’un moment, l’Eris va sentir com es tancava la porta d’entrada.

Va sospesar de sortir corrent darrere la Mariel, però es va quedar clavada a terra. Va notar com si se li esmicolés alguna cosa per dins. Potser era el seu orgull, aquell orgull tan absurd, insensat, tossut. O potser era el cor.

Es va acostar al mirall, i va inspirar una alenada tremolosa, per mirar de refer-se. Era innegable que estava espectacular, amb aquell vestit nou d’un vermell intens. Per sort, tenia el complement perfecte.

L’Eris es va nuar el mocador que li havia regalat el senyor Cole amb una llaçada ampla al coll, a l’estil parisenc, i se’n va anar sola a casa de l’Avery.

Watt

—Llum apagat —va gemegar en Watt, tot rodolant cap a l’altre cantó. Li feia mal tot. Es notava la gargamella seca, la llengua balba, i el cap li martellejava més fort que el dia que li van instal·lar la Nadia.

No entenia per què no s’apagava aquell coi de llum, però va continuar tancant els ulls ben fort en un valerós intent d’impedir-li el pas.

Volia renegar, però semblava un esforç excessiu.

—Watzahn —li va dir la Nadia a les auriantenes.

—Ai! Massa fort! —Va fer cara de dolor, i es va tapar les orelles amb les mans. Es va girar de costat i es va adonar, de manera imprecisa, que encara anava vestit des de la nit anterior. Què passava?

—Beu —li va ordenar la Nadia.

Hi havia una gerra d’aigua a la tauleta de nit i un flascó d’analgèsics. En Watt va aconseguir incorporar-se per quedar-se assegut i va agafar la gerra amb les dues mans.

—Uf —va dir, brandant el cap, després de beure’n gairebé la meitat—. Quina hora és?

—Vuit del vespre del dissabte.

—Ostres! —En Watt es va començar a aixecar, però es va tornar a desplomar enrere, ja que les cames no l’aguantaven—. Els meus pares…

—Es pensen que estàs malalt. M’he colat al sistema mèdic local i he piratejat un robot d’admissions perquè creés un informe mèdic que certifiqui que tens la grip. Fins i tot he fet venir un robot ordenança per fer desaparèixer el whisky abans que es llevessin els teus pares, per amagar les proves —li va explicar la Nadia, gairebé cofoia—. El teu pare t’ha portat al llit aquest matí. I la teva mare t’ha estat cuidant abans, fins que ha anat a treballar. He fet que el robot mèdic li demanés que et portés tot això —va afegir, referint-se a l’aigua i als analgèsics.

—Gràcies —va murmurar. El mode crisi de la Nadia era més que impressionant.

—Ja et vaig advertir sobre els potencials efectes secundaris de les substàncies il·legals.

—Què? —Va prendre un altre glop d’aigua i es va fregar els ulls, esgotat—. Ostres, no havia estat mai tan ressacós.

—No és ressaca. Et van drogar —va insistir la Nadia—. La Leda. Què recordes?

La Leda. Havia oblidat que l’havia visitat. En Watt va fer esforços per ordenar els esdeveniments de la nit anterior, però tot era com una nebulosa. Recordava que havia estat amb en Derrick, i que després havia aparegut la Leda…, que li havia fet preguntes sobre l’Atlas… i que es van fer petons que tenien gust de whisky…

No recordava res més, després d’allò.

—Què va passar? —va preguntar, amb un xiuxiueig ronc.

—Te’n projectaré una visualització —va contestar la Nadia.

Quan en Watt estava massa ebri perquè la Nadia hi pogués contactar, quan estava massa afectat per enregistrar els records, la Nadia sempre era allà per arxivar-los. Era una benedicció i alhora una maledicció.

La Nadia l’hi va projectar tot directament a les lents de contacte, com si fos un vídeo d’immersió. En Watt va reviure la nit anterior des de la seva perspectiva, en estat d’embriaguesa, i va veure com arribava la Leda d’improvís, parlava amb ell de l’Avery, li oferia drogues. Es va observar a ell mateix com les rebutjava —era la part que recordava— i llavors ella arronsava les espatlles i optava per omplir els gots de tots dos de whisky.

—Aquí. —La Nadia va aturar el vídeo, va fer zoom per ampliar les mans de la Leda i va tornar a passar aquell fragment a càmera lenta—. Ho veus? Et va ficar alguna cosa a la beguda.

—I per què nassos ho havia de fer? —va cridar ell.

La Nadia va continuar passant la projecció. En Watt va veure, consternat, com la Leda se li asseia al damunt i li feia petons. Que burro que havia estat, va pensar. El petoneig va continuar, massa estona perquè se sentís còmode observant-lo.

—Pots saltar-te aquesta part, Nadia —va demanar ell, i la Nadia li va fer cas.

Al final, a en Watt se li començaven a tancar les parpelles —va suposar que per efecte de la droga—, just en el moment en què la Leda se’n separava, sense treure-li del damunt una mirada astuta.

«Watt». La noia parlava en to lleuger i persuasiu, amb una dolçor embafadora. «Com et trobes?».

«Genial», va mormolar ell.

«T’has portat molt malament». En Watt va obrir els ulls, va pestanyejar un instant i va veure com ella li tocava el cap. Es va imaginar que jugava amb els seus cabells. Per sort, la reproducció de la Nadia només incloïa estímuls sonors i visuals, no pas tàctils.

«No», va rondinar en Watt. Va tancar els ulls i ja no els va tornar a obrir.

«Em vas mentir, quan vas fer veure que no podies descobrir qui veia l’Atlas d’amagat».

«No vaig…».

«Ho saps, oi?». El to de la noia era suau, flonjo com un llit de plomes. Era el to amb què tothom es dirigiria a un infant malalt.

«Sí».

«Merda», va pensar, en sentir-ho ara, i se li va fer un nus a l’estómac de pànic.

«Qui és?». La dolçor havia desaparegut, i era substituïda per la urgència.

«L’Avery…».

«Concentra’t, Watt! T’he preguntat amb qui es veu l’Atlas. Oblida l’Avery!».

«No, l’Avery i l’Atlas, estan junts…».

Es va fer un silenci prolongat. Tot d’una, en Watt es va sentir agraït d’haver tingut els ulls tancats tota l’estona. No es volia imaginar la ganyota de la Leda en interioritzar la notícia.

«N’estàs segur?», va dir finalment, molt fluix. El noi li va detectar el sotrac a la veu. «L’Atlas i l’Avery Fuller? Saps que són germans», va continuar, però va ser com si l’hi recordés a ell i alhora s’ho recordés a ella mateixa.

«La Nadia ho va piratejar! Els vaig sentir al llit…».

Es va percebre el dring de flascons de pastilles en sacsejar-se, de frec, de moviment, i aleshores la veu de la Leda es va sentir des de méslluny, des de la porta. «Gràcies, Watt», va dir. «M’has estat de molta utilitat. Que dormis bé».

En Watt va sentir com es tancava la porta, i llavors es va acabar la projecció.

«Què he fet?», va pensar en Watt, esgarrifat.

—No te’n culpis —va dir la Nadia—. T’he escanejat les constants vitals aquest matí, i he vist que ella t’havia donat una dosi molt alta de vertolomina, barrejada amb alguns sedants. És una substància inhibidora i reductora, coneguda per alentir tant els processos del pensament que a la gent li costa mentir.

—He dit el teu nom! —va exclamar en Watt, amb una inquietud creixent.

—Sí, però Nadia ja era el nom que feies servir amb ella. Segurament devia pensar que era una relliscada provocada per l’alcohol.

—Oblides que la Leda està completament sonada. —I ara sabia allò de l’Avery i l’Atlas.

En Watt no trobava paraules per expressar la responsabilitat que sentia per l’Avery. Es va recordar que en realitat no li devia res; ella li havia clavat una puntada al cul per embolicar-se amb el seu germà. Però no estava gens satisfet per com havia portat tot allò. Va recordar que ella estava molt trista, la primera vegada que la va veure, a l’Arena, quan va dir amb nostàlgia que una persona no podria conèixer mai una altra, perquè tothom amagava coses importants.

Ell li havia pres el seu secret més gran i l’havia lliurat directament a mans de la seva examiga guillada, que estava disposada a creuar totes les línies vermelles.

—Ja ho ha esbombat, la Leda, això de l’Avery i l’Atlas? —En Watt es va incorporar, angoixat.

—No —li va assegurar la Nadia—. Avui li he seguit tots els moviments, i no sembla que la Leda hagi fet res, de moment. Que jo sàpiga, ni tan sols ha vist l’Avery.

—On són, elles?

—L’Avery ha organitzat una festa —va dir la Nadia, i li va mostrar el fil de continguts de l’Avery a les lents de contacte—. La Leda hi va ara.

—Doncs jo també hi he d’anar! —En Watt es va dirigir cap a la porta, vestit encara amb la roba rebregada i usada de la nit anterior.No sabia ben bé per què, però tenia un mal pressentiment, gairebé com la premonició que passaria alguna cosa terrible. Tot allò era massa retorçat i s’havia embolicat massa perquè no acabés en desastre.

Rylin

La Rylin estava asseguda al llit, sense veure-hi, gairebé sense pensar. L’habitació era a les fosques. Sabia que la Chrissa estava amoïnada per ella, que li hauria d’anar a dir alguna cosa, però en aquells moments no es podia moure. L’únic que podia fer era pestanyejar a les fosques, immersa en una voràgine de pensaments foscos. Li hauria agradat tornar enrere i fer les coses d’una altra manera.

Es van sentir uns cops a la porta d’entrada.

—Ry —va cridar la Chrissa, des del rebedor, amb veu tremolosa—, és en Hiral.

La Rylin es va aixecar i es va passar la mà pels rínxols enredats.

Encara duia el vestit amb cremalleres que tan innocentment s’havia posat una estona abans.

—Ja hi vaig. No t’amoïnis —va dir a la Chrissa, i va anar a obrir la porta.

Ell era allà, al llindar, com si no hagués canviat res entre tots dos, amb els mateixos pantalons de xandall que duia quan el van detenir.

Li devien haver tornat la roba quan l’havien posat en llibertat, cosa que indicava que havia vingut directament. No era bon senyal.

—Hiral —va dir ella, amb cautela, sense acostar-se-li—. Que bé que hagis sortit d’allà.

—Gràcies a tu, nena. —La va repassar amb la mirada i va dibuixar un somriure estrany—. Preparada per anar a celebrar-ho?

—Per què no entres? —va ser el que va contestar ella, obrint més la porta.

—Ei, no hi ha petó de benvinguda?

—Hiral, seu. Hem de parlar —va dir ella, repetint el que havia dit a en Cord abans, però aquest cop ho deia de veritat. No li va passar per alt la tràgica ironia de la situació.

El noi es va asseure en una de les cadires de plàstic, i va tamborinejar els dits a la taula. Se’l veia més musculós que abans, com si li haguessin ombrejat el contorn del cos amb un llapis, tot i que la Rylin no s’explicava com s’havia musculat a la presó.

—Encara estàs enfadada perquè et vaig demanar que m’ajudessis amb la fiança —va suposar ell, fitant-la.

En part, sí.

—No m’agrada en V, sí.

—És gràcies a en V que he pogut sortir d’allà. Li hauries d’estar agraïda!

—Em va fer tornar a robar!

En Hiral va arrufar les celles.

—El que passa és que no t’agrada fer la feina bruta. Ostres, Ry, si no et conegués diria que no t’alegres de veure’m.

Allò li posava les coses en safata.

—Vull que ens separem —va dir ella.

Les paraules es van quedar surant, entre tots dos. Ella es va tensar, preveient un rampell, violència…

En Hiral va deixar escapar una riallada estrident, lúgubre.

—No puc dir pas que em sorprengui, tenint en compte com vas actuar quan em vas venir a veure a la presó. Com si t’hi sentissis obli-gada. —Va entretancar els ulls—. Al principi vaig pensar que era només perquè t’espantava tot allò, però és que després no em vas voler ni tocar. Quan et vaig fer un petó de comiat, gairebé t’hi vas resistir.

—Em vas amenaçar!

—I va funcionar! Tots dos sabem que, si no, no hauries fet la venda. —Com que la Rylin no va contestar, ell es va inclinar endavant, fent una ganyota desagradable—. És l’Anderton, oi? —la va acusar—. Et veus amb aquell altejat imbècil.

—Hiral, tu i jo ja fa temps que vam acabar. Ho sabem tots dos —va dir ella, amb la màxima delicadesa.

—I una merda —va saltar en Hiral, amb una ira evident—. Te n’has anat al llit amb ell.

La Rylin no va dir res. No es veia capaç de mentir. Però devia tenir la veritat escrita a la cara, perquè tot d’una en Hiral va fer un so ronc, rabiós, i amb un cop va tombar la taula de costat.

—Què fots? —va deixar anar la Rylin, en produir-se el terrabastall.

S’havia trencat una pota de la taula i hi havia vidres esmicolats per terra. En Hiral estava tot vermell, i respirava amb grans alenades.

—Confiava en tu, Rylin!

—És evident que no, o no m’hauries fet xantatge! —va xisclar ella.

Es va imposar el silenci, i en Hiral va fer una expressió d’una tranquil·litat inquietant.

—Potser te’n continuaré fent —va dir—. Potser, ara que sé que m’has enganyat, ho explicaré tot de tu a la poli, els explicaré aquestes activitats il·legals teves.

—No, no ho faràs —va dir la Rylin, amb més valentia de la que sentia—. Perquè, encara que de vegades actuïs d’aquesta manera, no et trobo detestable. Encara ets la persona de qui em vaig enamorar, per més que els nostres camins s’hagin separat. —Va abaixar la veu, una mica nostàlgica—. Sé que vas dir a en V que vas ser tu qui va robar les Amides. Gràcies. Per protegir-me.

En Hiral la va mirar un instant.

—Em repugnes —va dir, al final, i va sortir, tancant la porta d’una trompada.

—Rylin? —La Chrissa va venir de la seva habitació. Havia perdut el color de la cara.

—Has sentit res?

—Sí. Què passa?

A la Rylin li bullia el cap. No podia pensar. Volia protegir la Chrissa, mantenir-la al marge de tot allò, però no se’n sortia.

—D’acord —va dir—. Però… promet-me que m’escoltaràs abans d’inquietar-te. —Va inspirar fondo i ho va explicar tot a la Chrissa. Des de la primera nit que va treballar a casa d’en Cord, passant pel robatori, fins a la detenció d’en Hiral i l’amenaça posterior, i tot el que havia passat des d’aleshores. Només va ometre els moments privats, com el de la platja.

La Chrissa no va dir res mentre la seva germana parlava, simplement escoltava amb un pam d’ulls. Van aixecar la taula entre totes dues —amb tres potes només, trontollava, però encara s’aguantava prou— i van recollir els gots caiguts. Finalment, quan la Rylin es va quedar sense paraules, va seure i es va aguantar el cap amb les mans, amb els ulls tancats.

—L’estimes —va dir la Chrissa, amb tendresa. La Rylin va assentir en silenci, sense aixecar la mirada—. Doncs vés a dir-l’hi! —va continuar la Chrissa.

—No puc! El seu germà em va amenaçar!

—Si ell t’estima com l’estimes tu, ja trobareu la manera! Impedirà que el seu germà ho xerri tot a la poli. O dirà que va ser ell qui et va donar les Amides. Sigui com sigui, us en sortireu!

La Rylin va dubtar en sentir el deix que desprenia la veu de la Chrissa. Es va adonar que era esperança: una esperança ximpleta, in-gènua, romàntica, segons la qual l’amor ho superava tot. La Rylin es va sentir ridícula per creure-s’ho, però la Chrissa tenia raó.

Com a mínim ho havia de provar.

—Puja allà a dalt! —va dir la Chrissa, amb entusiasme, cada vegada més convençuda—. Vés a dir-li la veritat, exactament com me l’has dit a mi!

La Rylin va negar amb el cap.

—Ara mateix és en una festa, a la planta mil. L’organitza una tal Avery. —L’últim que volia era colar-se en una festa i fer un espectacle.

—Ah, sí, Ry? Des de quan t’atura a tu una festa?

La Rylin va esclafir a riure, brandant el cap.

—Deu ser la primera vegada que em convences d’anar a una festa.

—Doncs vés-hi!

La Rylin va fer un gest d’assentiment en sentir les paraules de la seva germana, immersa en una sensació d’urgència, de neguit. Havia de pujar, explicar la veritat a en Cord i provar d’arreglar el que havia destrossat. Potser ell sabria perdonar-la.

Leda

La Leda es va aturar davant la porta de la festa de l’Avery i l’Atlas, passejant la mirada per la sala amb un estrany somriure als llavis. Caram, era agradable tornar a ser allà. Se sentia perfectament desperta per primera vegada en molts mesos. Tenia totes les cèl·lules del cos en alerta màxima, zumzejant per la ràbia i pel xemperhidrè.

«Quin viatge més salvatge en què s’han convertit aquestes últimes vint-i-quatre hores», va reflexionar, pensant en tot el que havia passat, i tots els secrets que havia descobert, que ara la seva sobreestimulada ment sospesava, avaluava i acumulava amb molt de compte.

L’Eris i el seu pare. Aquí la Leda es va estremir, ja que no es podia desempallegar de la sensació de repugnància. Descobrir que les Amides d’en Cord eren robades i anar a explicar-ho a en Brice. Enfrontar-se a en Watt per assabentar-se de la veritat sobre l’Avery i l’Atlas.

El que li havia dit ell era esgarrifós, incomprensible, i havia deixat laLeda sense paraules, però s’adonava que, per més fotut que fos, no deixava de tenir una certa lògica retorçada. Explicava moltes coses dels dos Fuller, des del moment en què la Leda s’havia embolicat amb l’Atlas a Catyan. Ostres, des del moment en què l’Avery i ella s’havien fet amigues.

Una mica alterada, la Leda va pensar que no era estrany que necessités drogar-se. Des del començament havia fet d’espelma en la tortuosa història d’amor dels germans Fuller, i ni tan sols n’havia estat conscient.

Bé, aquella nit les coses canviarien.

Amb prou feines havia dormit, després de saber allò de l’Avery i l’Atlas. S’havia passat el dia arraulida a casa, prenent diverses pastilles de la bosseta, transitant pels laberíntics viaranys de la seva ment, tramant revenges cada vegada més rebuscades. Era justament per allò que aquella nit havia anat a la festa. Volia destruir l’Avery i l’Atlas, en públic, causant dolor.

Va avançar entre la gentada en direcció a les finestres de la sala d’estar, on sabia que trobaria l’Avery. Va arrabassar un traguet atò-mic d’una safata que passejaven per allà i se’l va polir de cop. L’alcohol va avançar com un riu de lava pel seu organisme sobreestimulat.

Se li van encendre les lents de contacte amb una sol·licitud de connexió, ni més ni menys que de la «Nadia». En Watt. El noi l’havia de tornar a afegir, ja que s’havien desconnectat de manera permanent. Atrapada per una mena d’exultació obscura, recargolada, la Leda va acceptar la sol·licitud.

—Hola —va dir, quan ell s’hi va posar en contacte de seguida—. Com et trobes?

—Què li faràs, a l’Avery?

Ella va deixar escapar un sospir molt teatral.

—Abandona aquesta actitud de cavaller errant, Watt. Ja has perdut.

—Leda, sisplau…

—Ara mateix tens prou motius per preocupar-te per tu mateix, i ho saps —el va advertir ella, i va penjar.

El secret d’en Watt havia estat el més sorprenent de tots. Després de drogar-lo i d’aconseguir que confessés allò de l’Avery i l’Atlas, la Leda no havia pogut resistir la temptació de tafanejar pel pis. La porta de l’habitació del noi era oberta; li va ser molt fàcil esmunyir-se a dins i donar-hi un cop d’ull. No tenia gaire clar què buscava, exactament. Només volia saber per què era tan bon pirata, com podia ser que un noi de disset anys de la Zona Baixa de la Torre s’hagués infiltrat al sistema de seguretat de casa dels Fuller i al Departament d’Estat.

En un dels calaixos de l’escriptori d’en Watt havia trobat una capsa plana de processadors òptics de silici. En va buscar informació online, i el que va descobrir la va deixar de pedra. Només es feien servir per construir ordinadors quàntics.

En Watt Bakradi tenia un quant il·legal.

«La Nadia ho va piratejar». Quina gràcia, Nadia devia ser el nom que havia posat a la seva joguina il·legal.

Havia tafanejat per l’habitació del noi una estona més, buscant l’ordinador per robar-lo; però després de mitja hora de cerca, ho ha-via deixat estar. Tampoc era tan important si tenia o no l’ordinador en qüestió. Comptava amb l’as definitiu per fer xantatge a en Watt, i el podria utilitzar indefinidament. Perquè, si el delatava, aniria a la presó per a tota la vida.

Seria divertit, i tant, tenir en Watt a la seva mercè. I amb el seu quant piratejant per a ella, ningú no podria sorprendre la Leda mai més.

Va pensar que eren uns mentiders, tothom: l’Atlas i l’Avery, l’Eris, els seus pares… Tots li havien amagat alguna cosa. Era dolorós, però al mateix temps el fet de saber la veritat li resultava curiosament tranquil·litzador, com si en certa manera ho hagués sabut de bon començament i ara tingués la satisfacció de veure com les seves sospites eren certes.

No podia confiar en ningú, només en ella mateixa; però, de tota manera, la Leda no hi havia acabat de confiar mai, en ella mateixa.

Eris

Quan l’Eris va arribar a la festa de l’Avery, hi havia més gent del que s’havia imaginat. Hi va veure gairebé tots els alumnes que estaven a punt d’acabar els estudis a Berkeley, així com els novells més temeraris, i uns quants més que l’Eris estava convençuda que no anaven a Berkeley.

Es va moure lentament entre la multitud, aturant-se constantment per saludar, explicar alguna anècdota, acceptar compliments.

Es va dir que aquella nit seria una autèntica celebració. Per fi, després de setmanes de turment, estava a punt de recuperar la seva antiga vida.

Però, per alguna raó absurda, aquella nit tot semblava fictici. Els vestits de marca de les seves amigues no eren gens elegants, les seves paraules semblaven buides. L’Eris no podia deixar de pensar en el que li havia dit la Mariel. Si comparava aquella festa amb les coses que feia amb la Mariel, tot allò li semblava un remolí estrany que es movia massa de pressa. Per què li amoïnava tant, tot plegat, al capdavall?

Va sentir curiositat pel que devia estar fent la Mariel en aquells moments. Li hauria agradat que fos allà; li hauria agradat discul-par-se. «Per què no?», va pensar, ja no podia empitjorar més les coses. Empassant-se l’orgull, l’Eris va redactar un missatge a la Mariel. «Perdona. No volia dir el que he dit. Ha estat una bestiesa, t’he ferit, i me’n penedeixo. Et puc compensar?». Va assentir, i es va enviar.

Quan l’Eris va alçar la mirada, va veure que la Leda l’observava des de l’altra banda de la sala.

D’esma, es va obligar a somriure, tot i que li va sortir més aviat una ganyota, i també la va mig saludar amb la mà. Però la Leda no li va tornar el gest. Simplement la fitava, sense pestanyejar, amb un odi tan brutal en la mirada que l’Eris va fer una passa enrere sense voler. Se sentia incapaç de moure’s mentre els ulls de la Leda se li passejaven pel damunt, a poc a poc, i finalment s’aturaven al mocador que duia a les espatlles. Feia una expressió tan incisiva i implacable com la fulla d’un ganivet.

«La Leda ho sap», va pensar l’Eris, esverada, aclaparada pel pànic. Ho devia saber, si la mirava d’aquella manera.

L’Eris va flaquejar i va desviar la mirada, preguntant-se què li podia dir. No era just que la Leda l’odiés; ella no tenia cap culpa de tot allò. No havia demanat de ser família d’ella. Va alçar els ulls, prepa-rada per tornar la mirada a la Leda, o fins i tot acostar-s’hi i encarar-se amb ella. Però la Leda havia desaparegut entre la multitud.

—Ei. —Va notar que li tocaven el braç i, quan es va tombar, va veure que era l’Avery—. Que estàs bé?

—Suposo. —L’Eris tremolava una mica, trasbalsada per tota aquella escena. Va començar a sentir un martelleig al cap. Va pensar si la Leda no li havia ficat a dins aquell dolor per pura maldat.

—Què passa?

L’Eris no tenia gaires ganes de parlar-ne.

—No res. Estàs espectacular, per cert. —L’Eris s’havia fixat que l’Avery semblava molt feliç darrerament. Gairebé era com si irradiés felicitat en forma d’ones centellejants.

—I tu també —la va lloar l’Avery—. On és la teva parella? —Va mirar pel voltant, però l’Eris va negar amb el cap.

—No ha vingut, ella. Ens hem barallat. I molt.

—Ostres, Eris. —L’Avery li va estrènyer la mà amb afecte—. Em sap greu, això que em dius. Però ho superareu, eh?

—Espero que sí. —Aquesta vegada l’Eris no n’estava tan segura.

Va tremolar, en sentir l’inesperat pes d’una altra mirada. Durant un moment va sentir un terror cec en pensar que tornava a ser la Leda, i es va plantejar si havia fet bé anant a la festa. Però no era la Leda.

Era en Cord, que la fitava. Bevia sol al costat de la finestra, i l’Eris va saber a l’instant que passava alguna cosa.

—Vaig a… —va dir a l’Avery, sense ni adonar-se’n.

L’Avery li va seguir la direcció de la mirada i va sospirar.

—Vigila —la va advertir. Però l’Eris ja travessava la sala cap a l’únic noi que l’havia deixat.

—Què ha passat? —va preguntar ella, com a salutació.

—Jo també m’alegro de veure’t, com sempre. —En Cord gastava el seu antic sarcasme, però l’Eris va percebre que per sota hi havia una profunda capa de dolor. Tenia els ulls vermells. Va pensar si no anava col·locat.

—També he tingut un dia fastigós, si et serveix de consol —li va dir ella.

Es van dirigir cap a un racó, darrere una de les immenses escultures que col·leccionava la mare de l’Avery. Se sentia tant de soroll, allà a dins, que les converses no es distingien les unes de les altres. Aquella era la màxima privacitat que podien trobar, si no és que anaven a una habitació. O a un vestidor.

—Ah, sí? —En Cord va fer una rialla amarga—. T’asseguro que el meu ha estat més fotut. Si no és que el teu nòvio nou ha fet veure que s’enamorava de tu pels diners. Perdona —va afegir, en recordar que ella ja no tenia diners.

—Aquesta vegada és una nòvia nova —va dir l’Eris, impassible—, i no, no ha estat així. Però m’he passat amb ella. —En Cord va fer el gest d’atansar-li la seva beguda, però ella va fer que no amb el cap—. No t’hi amoïnis, no em ve de gust —li va dir ella. El noi va arronsar les espatlles i es va acabar la copa—. De debò que algú ha fet veure que s’enamorava de tu? —va pressionar l’Eris, sense acabar-s’ho de creure.

—Sí. Era qui em feia les feines a casa, si és que t’ho pots creure. Ja ho sé, sóc un imbècil. —Va mirar l’Eris de reüll—. Tot i que, ara que sé que a principis d’any anaves tan justa de diners, m’imagino que devies fer el mateix, tu.

—Et perdonaré aquest comentari perquè estàs molt borratxo, però molt.

En Cord va arronsar les espatlles.

—Posa’t al meu nivell —va dir ell, i li va donar un gotet d’una de les safates que passejaven per allà.

L’Eris va negar amb el cap.

—Per ser sincera —va continuar ella—, no tenia la intenció d’enamorar-me de tu. Només em vaig embolicar amb tu.

—I prou bé que ho fas —va dir en Cord, fent lliscar la mà pel cul de la noia.

L’Eris la va apartar amb un copet desenfadat.

—El més trist —va començar ella— és que aquesta noia m’agradava de debò.

—Que l’estimes? —va preguntar en Cord.

—No ho sé.

—Si no ho saps segur, senyal que no n’estàs enamorada —va comentar en Cord.

L’Eris va deixar anar una riallada.

—Ha parlat l’expert. —«Però potser…»—. Ei, que estàs enamorat d’aquesta noia?

—No crec en l’amor —va anunciar en Cord.

—Quin horror —va dir l’Eris, de seguida, tot i que ella tampoc no ho tenia tan clar—. Tothom creu en l’amor.

—Jo crec en la felicitat —va assegurar en Cord. La seva mirada insinuava que era molt lluny, en aquells moments, lluny d’ella, de la festa, de la Torre—. Però no sé si es pot aconseguir amb l’amor.

L’Eris no va saber què dir, però tampoc li va fer la sensació que en Cord esperés cap resposta. Era curiós: estar amb ell no tenia res a veure a estar amb la Mariel. En certa manera, era més fàcil. Com si en Cord fos el mirall fosc de l’Eris. El noi no esperava de l’Eris més del que esperava de si mateix, que tampoc no és que fos gaire.

L’Eris es va inclinar endavant, sense amoïnar-se per si el pit se li marcava més amb els sostenidors push-up, deixant-se portar pel joc del flirteig. Era com si no hagués passat el temps, com si tornés a ser estiu i ella i en Cord fessin el ruc. Però, alhora, tot era diferent. Allò només era un ressò d’aquella època, menys intens, una mica menys emocionant. Havien canviat massa, tots dos.

—T’he trobat a faltar, Eris. —En Cord va tornar a riure, amb una riallada buida—. Tu i jo, és com si ens mereixéssim l’un a l’altre, oi?

En una altra època, l’Eris s’hauria emocionat en sentir-li dir allò, però ara aquelles paraules només van trobar una sensació de solitud en ella. Va alçar la mirada, cap a ell, i va deixar escapar un sospir imperceptible.

—Sí. Potser sí.

Avery

—És la festa més boja que hem organitzat mai —va xiuxiuejar l’Avery a l’Atlas, arrambats tots dos en la minúscula habitacioneta armari de la roba de casa. Des de l’inici de la festa que havia esperat impacient aquell moment. Havia estat una tortura infinita, allò de coincidir amb la mirada de l’Atlas per la sala, de tocar-se lleument amb la mà quan passaven l’un al costat de l’altre, però sense poder fer res més fins que s’havien amagat.

—Que acabarà de manera espectacular —va contestar ell, i li va fer un petó.

A l’Avery la sorprenia aquella sensació d’il·licitud, de ser als braços del noi que estimava, del noi amb qui tenia pensat fugir al cap d’uns dies, mentre els seus companys de classe eren a uns metres passadís enllà, només. Era una bogeria.

Es va arrambar a l’Atlas; li volia arrencar la camisa botó a botó i empènyer-lo damunt l’esponjositat de les tovalloles, però accidentalment li va fer picar el cap contra un prestatge. El noi va deixar anar un renec i va fer cara de dolor.

—Perdona! —va exclamar l’Avery, fent una passa enrere.

—No, perdona’m tu a mi. —L’Atlas va riure, com amb penediment—. Hauríem pogut anar a la meva habitació, però ja estava ocupada.

—La meva també! —En unes altres circumstàncies, l’Avery s’hauria empipat que hi hagués una parella a la seva habitació. Però en aquells moments, en companyia de l’Atlas, tota despentinada i amb el vestit blau ple de borrissol de les estoretes blanques del bany, tant se li’n donava—. Senyal que és una festa genial, suposo —va afegir.

—Ja t’ho deia, i encara acabarà millor. —L’Atlas li va tornar a fer un petó als llavis—. Ens veiem aquí a fora —va murmurar, i es va esmunyir al passadís.

L’Avery va comptar fins a vint abans d’anar-se’n en direcció contrària, incapaç d’esborrar-se el somriure de la cara.

Sí que era una festa genial. L’Avery provava d’assaborir cada detall; així després els podria rememorar tots algun dia, quan ella i l’Atlas envellissin junts i feliços. Hores enrere, aquella mateixa tarda, havien donat instruccions als robots perquè arrambessin tots els mo-bles contra les parets i deixessin un espai lliure al mig per fer-hi una pista de ball. Ara l’estança estava atapeïda de gent, i tothom reia, bevia i s’ho passava bé. A la barra del bar s’hi arrengleraven lluents ampolles d’alcohol, que eren substituïdes tota l’estona segons les or-dres que havia donat ella prèviament. La música sonava fort pels altaveus, i el volum s’autoregulava per ajustar-se a la intensitat de les veus. I, si més no fins aleshores, ningú havia fet cap bestiesa.

Però l’Avery hauria recordat aquella festa tota la vida encara que hagués estat un desastre total. Atresorava cadascun dels moments viscuts amb l’Atlas, sobretot ara que finalment havien descobert l’amor que sentien l’un per l’altre.

Es va dirigir a la pista de ball, on va veure la Risha amb l’Scott Bandier —allò era una novetat— i la Jess amb en Patrick, com sem-pre. Tant de bo hagués pogut ballar encara que fos un minut amb l’Atlas. De tota manera, es va recordar amb un altre somriure incontenible, tenien la resta de la vida per ballar junts.

Una mà se li va aferrar al braç.

—T’estava buscant.

L’Avery va ofegar una exclamació. La Leda es veia horrible. Duia els cabells recollits en un monyo tibant, que li ressaltava la duresa dels trets. Se la veia demacrada, cansada, i els llavis no eren més que una línia fina. Segons com, semblava fràgil, vestida amb aquell estampat geomètric, com si el cos li funcionés només per la força de la voluntat. I les drogues.

L’Avery reconeixia aquella aparença; era la que de vegades solia mostrar la Leda abans dels exàmens, quan s’havia pres algun xem-perhidrè de més. Llavors anava accelerada tot el dia, feia l’examen i se n’anava a casa a dormir la col·locada. A l’Avery no li havia semblat mai bé, però cada vegada que treia el tema, la seva amiga es tancava i es posava a la defensiva.

La Leda li va deixar anar el braç. Tremolava, de tan trasbalsada com estava.

—No m’ho puc creure. Ets molt mala amiga, ho sabies? Per no dir que ets fastigosa —li va deixar anar.

—Leda, què has pres? —va preguntar l’Avery, apartant suaument la seva amiga cap a un costat de la sala.

—Vés-te’n! —La Leda va alçar la veu, sense importar-li si feia una escena. Algunes persones van dirigir la mirada cap a elles, amb cara d’estranyesa—. Ho sé —va dir la Leda—. O sigui que no em toquis els nassos, eh?

L’Avery va notar un neguit, una inquietud. No gosava parlar. Intentava desxifrar l’expressió de la Leda, que passejava la mirada per la festa com una boja. Un pressentiment terrible va indicar a l’Avery que la Leda buscava l’Atlas.

—On és? —va preguntar la Leda, amb la veu ofegada.

—Qui? —va fer l’Avery, tan innocentment com va poder.

—El teu germà! O hauria de dir el teu amant?

L’Avery va sentir un mareig, com si el món es decantés perillosament. La Leda havia pronunciat les paraules gairebé en un xiuxiueig, i el xivarri de la sala havia pujat tant de volum que l’Avery estava gairebé segura que no les havia sentit ningú… de moment. No podia córrer riscos.

—En podem parlar soles? —va preguntar, amb tanta dignitat com va poder. Va mirar la Leda directament als ulls—. Sisplau. En-cara que sigui per tots els anys d’amistat. Sisplau, no em facis això, no pas aquí.

Els ulls de la Leda van reflectir un sentiment nou, i es va encorbar una mica, com si fins aleshores l’hagués propulsat la pura indignació i en aquells moments li faltés l’empenta per mantenir-se dreta.

—D’acord —va acceptar—. Un parell de minuts.

L’Avery va assentir en silenci. Era tot el que aconseguiria.

—Segueix-me —va demanar, impostant un somriure i saludant amb el cap a tothom com si tot anés tan bé. Com si la seva millor amiga i ella se n’anessin a retocar el maquillatge juntes i a intercanviar tafaneries, no pas a amenaçar-se amb els seus pitjors secrets.

Però anessin on anessin hi trobaven gent. A la seva habitació i a la de l’Atlas, a la biblioteca, a l’hivernacle; la festa havia estès els seus tentacles per tota la casa. A cada estança hi havia algú, gent que havia perdut el coneixement o que es petonejava, o una combinació de totes dues coses. L’Avery notava que la inquietud de la Leda creixia, com el compte enrere silenciós d’una bomba.

Llavors va tenir la idea que ho canviaria tot, per sempre.

—Aquí —va dir, obrint la porta del rebost i agafant la maneta amagada—. A dalt no hi haurà ningú. Podem parlar tranquil·lament.

Va agafar l’escala i, quan la va estirar avall, va deixar a la vista un quadradet de cel blau fosc de mitjanit per damunt d’elles. La Leda estava tan alterada que ni tan sols va reaccionar en descobrir que hi havia un terrat amagat a sobre del pis de l’Avery. Es va limitar a inclinar una mica el cap i a dir, amb la veu freda com el gel:

—Tu primer.

I l’Avery, amb les sabates de taló de disseny italià relliscant-li una mica als travessers de l’escala, va començar a enfilar-se cap a la foscor.

Leda

La Leda va avançar amb passes insegures, enmig de la ventada. L’instint de supervivència li hauria d’haver demanat a crits que tornés avall per l’escala, però tenia l’instint adormit per culpa d’un poderós còctel de xemperhidrè i altres pastilles de les quals havia oblidat el nom, fins i tot. En aquells moments, el xemperhidrè la mantenia a ratlla, tot i estar una mica tensa i tenir els ulls vidriosos. Però ja començava a tenir estranyes distorsions visuals; veia formes que s’allargassaven i ombres que brillaven. Tot era agradable i ple de vida, com l’holograma d’una fira infantil.

—Embolicar-te amb el teu germà i un terrat amagat. —Es va tombar de cara a l’Avery—. Quins altres secrets amaga la perfectaAvery Fuller?

—No cal que siguis cruel. —L’Avery es mostrava impassible.

La claror de la lluna se li reflectia al blau platejat del vestit de tal manera que li conferia la imatge de l’estàtua antiga d’una deessa grega.

—Cal el que jo digui que cal —va dir la Leda, amb malícia. Allà dalt al terrat, tan a prop de les estrelles, se sentia jove, viva i detestable—. O sigui que tu i l’Atlas. Què creus que diran els teus pares, quan se n’assabentin?

—Com ho has descobert? —va preguntar l’Avery, en veu baixa.

—Tinc els meus recursos. —Ni de broma pensava parlar a l’Avery d’en Watt. Encara que tot plegat desprenia una mena de justícia poètica meravellosa: el noi que s’havia enamorat perdudament de l’Avery era també qui havia xerrat el seu secret més inconfessable.

Es va recordar que aquella nit havia anat a la festa buscant venjança. Què hi feien, xerrant allà al terrat? La Leda va fer un moviment brusc amb el cap, amb la intenció de concentrar-se. No estava del tot en forma. Potser havia pres massa pastilles.

—Leda —va dir l’Avery, amb la veu entretallada—, l’estimo des de sempre. Des que érem petits. Però fins ara no havia pensat mai que poguéssim… —Se li va anar apagant la veu—. No he tingut mai la intenció de ferir-te. Em sap molt de greu tot el que t’ha passat.

—Per això has estat tan malparida amb mi tot el curs? Perquè m’agradava l’Atlas?

—Ho sento —va començar a dir l’Avery, però la Leda li trepitjava les paraules, forçant la veu.

—Em vas fer disculpar a la festa de l’Eris! Em vas obligar a demanar-te perdó! Em vaig imaginar que no et semblava prou bona per a ell!

—Leda! És clar que ets prou bo…

—I resulta que l’únic que passava és que el volies tot per a tu!

L’Avery havia perdut el color de la cara.

—Ho sento. Per a mi era molt dur, haver de veure-us junts.

—I no creus que per a mi no va ser dur perdre l’únic noi que m’ha importat mai de debò i la meva millor amiga, tot alhora, just quan la meva família s’esquerda? —gairebé va cridar la Leda. Es va eixugar amb ràbia l’única llàgrima que se li havia escapat. Coi de pastilles, que li feien perdre el control de les emocions. No s’havia promès que no permetria mai que la veiessin plorar?

L’Avery es va fixar en el gest i va avançar una passa, però la Leda va estirar un braç endavant de seguida, per advertir-la que no se li acostés.

—Leda, què li passa a la teva família? —va preguntar l’Avery.

La Leda no va contestar. A la merda l’Avery i la seva falsa compassió. No en volia parlar. Col·locada i tot, només podia entomar una crisi, no pas dues a la vegada.

L’Avery parlava amb dolçor.

—Per què no tornem a baix? Podem ajudar-te, t’hagis pres el que t’hagis pres, i…

—No te m’acostis! —va cridar la Leda. Li tremolava tot el cos de tensió.

L’Avery va callar.

—Què vols fer? —li va preguntar, finalment.

—No ho sé!

I per què era al terrat? Era tot culpa de l’Avery, que l’havia enganyat per dur-la allà, «per tants anys d’amistat». «Quina amistat?», hauria d’haver preguntat. Havia de tornar al seu pla; però li costava recordar quin era… L’únic que sabia era que volia que l’Avery patís tant com havia patit ella. L’Atlas també, tot i que, fos pel que fos, concentrava tota la ràbia en l’Avery. I era lògic. Era una traïció més greu.

—No ho sé —va repetir, mirant la seva vella amiga, mentre un núvol lliscava i tapava la lluna.

Rylin

La Rylin va travessar l’entrada de la planta mil, la que l’endinsava en un altre món. Ni treballar al pis d’en Cord, ni tan sols el viatge a París que li havia ofert ell, l’havien preparat per a tanta esplendor. Tot, des del rebedor de dues plantes fins a l’enorme sala d’estar amb finestrals fins al sostre, s’havia dissenyat amb el més petit detall per emfasitzar el gust i la riquesa de la família Fuller.

I ensardinats en aquell pis extraordinàriament car hi havia centenars d’adolescents, sorollosos i amb els ulls vidriosos per la beguda i el ball. La Rylin va avançar entre la multitud com va poder, fent mans i mànigues per trobar en Cord.

La gent la mirava. La majoria es van adonar que duia roba senzilla i li agradava res de tot allò: la gentada aclaparadora, la música a tot volum o com els ulls de tothom es dilataven per les lents de contacte.

Es va recordar que aquell era el món d’en Cord. No tenia res a veure a quan estaven junts, immersos en el seu món particular, ells dos sols. Però aquells eren els amics del noi. Ell l’havia volgut convidar a aquella festa, abans que ella ho espatllés tot.

La tauleta li va vibrar amb un missatge de la Lux. «Sóc al bosc d’acer, i en Hiral és aquí, disgustat. On ets? Va tot bé?».

«Estic bé. T’ho explico després», va contestar. Els nois que tenia a prop es van adonar que teclejava en una tauleta barata. La van mi-rar als ulls, es van fixar que no tenia lents de contacte i encara la van observar amb més curiositat.

La Rylin, ignorant-los, va recórrer metòdicament tota la festa buscant en Cord, intentant trobar les paraules que li diria quan el veiés. Va agafar una beguda d’una safata que li passaven pel costat, amb l’esperança que li calmaria els nervis. No ho hauria d’haver fet; havia estat un error, allò de presentar-se allà. On coi era, ell? Va voltar per tota la festa, una vegada més; ni rastre. Potser ja se n’havia anat.

I llavors el va veure.

Era al racó de la biblioteca, al costat de la sala d’estar, parlant amb una noia de cabells rogencs. A la Rylin se li va glaçar la sang en veu-re’ls. La proximitat confiada dels dos cossos, la mà d’ella sobre el braç del noi, els malucs lleument en contacte. Va saber, sense que l’hi haguessin de dir, que en Cord se n’havia anat al llit amb ella.

La Rylin es va aturar un moment, observant com la noia reia d’alguna cosa que havia dit ell. Era guapíssima, va pensar la Rylin amb amargor, tot corbes suaus, ulls grossos i aquella cabellera desbocada. En Cord reia amb ella, repassant-la de dalt a baix amb la mirada, fent baixar la mà fins a la cintura de la noia. El fet de veure’ls junts va ser com si a la Rylin li clavessin un cop de puny a l’estómac.

En sentir-se observat, en Cord va alçar la mirada.

—Rylin? —va dir, com si no estigués segur de poder refiar-se dels seus ulls. Però, per què se n’hauria de refiar? Quin motiu tenia la Rylin Myers per ser a la planta mil?

Es van quedar tots dos quiets un moment, mirant-se l’un a l’altre, com si fossin els actors d’una pel·lícula dolenta i la videopantalla s’hagués bloquejat.

—Ui —va fer la noia, tombant-se per mirar la Rylin amb uns ulls d’un estrany color ambre, com si la reconegués—. Que és ella? La noia de fer feines?

Aquelles paraules, i la certesa que en Cord havia parlat d’ella amb aquella desconeguda, van disparar alguna cosa en la Rylin, que es va tombar de cop, amb unes ganes boges de fugir.

—Espera, Rylin! —li va semblar que cridava en Cord, però no estava segura d’haver-ho sentit, amb el xivarri de la gent, i a més era massa tard: ja havia emprès la fugida.

Eris

Que és ella? —va tornar a preguntar l’Eris, tombant-se cap a en Cord—. La teva noia de fer feines? —Era prou guapa, va haver d’admetre l’Eris, amb aquella cara ovalada de pell clara i uns ulls ametllats ben vius.

—Sí. —En Cord, pendent de la noia, ho va dir amb veu pensarosa.

—Per què ha fugit així? —A l’Eris li havia semblat molt estrany.

Si ella hagués vist el noi que li agradava parlant amb algú altre, s’hi hauria interposat, hauria ficat cullerada en la conversa i segurament hauria fet una escena fins a aconseguir el que volia.

En Cord la va mirar de cua d’ull.

—Intimides força les altres noies. N’ets conscient, oi?

—Jo? —L’Eris va riure. En divuit anys li havien dit moltes coses: sexi, egoista i superficial. Però era la primera vegada que li deien intimidadora.

Va començar a dir alguna gracieta, però quan va observar en Cord, es va adonar que l’ambient havia canviat. Les brometes s’havien acabat. En Cord estava immers en els seus propis pensaments, i semblava dubtós per alguna cosa.

—Ostres, ostres —va murmurar l’Eris—. Estàs enamorat d’aquesta noia. —En Cord no va contestar, i, d’alguna manera, va ser com una resposta—. L’estimes, encara que t’hagi utilitzat —va continuar ella, fent suposicions—. Després de declarar amb tanta grandiloqüència que no creus en l’amor, ets tan burro com tothom.

—L’amor i la confiança no són el mateix —va contraatacar ell, just en el moment en què les lents de contacte de l’Eris s’il·luminaven amb un missatge entrant.

«Ho has dit de debò, o és que anaves borratxa?».

L’Eris es va apartar a un costat, i amb un gest de la mà va indicar a en Cord que havia de fer una trucada, i va trucar a la Mariel, que va contestar després del quart to.

—Ho he dit perquè ho sento de debò. Si ni tan sols he begut aquesta nit! I em sap greu —es va afanyar a dir l’Eris, amb una sola alenada—. Em sap molt, molt i molt de greu. No ho hauria d’haver dit mai, el que t’he dit. —La Mariel callava. L’Eris sabia que havia de fer una cosa més—. Ha estat un error de part meva, una falta de sensibilitat. Era només per atacar-te, perquè em volia defensar, per la manera com has reaccionat quan t’he dit que em quedava els diners.

—No em vull barallar amb tu, Eris —va dir la Mariel, després d’una pausa. Semblava cansada—. A mi també em sap greu. Sé que t’he provocat. És només que… em preocupo per tu.

—Jo també em preocupo per tu —va dir l’Eris, fluixet.

—De debò que no has begut? —va preguntar la Mariel, com si no s’ho cregués.

—No. No em venia de gust, després de la nostra baralla. —Va deixar escapar un sospir—. Hi he estat pensant tota la nit, rumiant com ho podia arreglar. No et vull perdre —va afegir, una mica més fluixet.

La Mariel va inspirar fondo.

—Per què no véns a casa, i en parlem?

—Sí! —va contestar l’Eris—. Ara vinc!

Del centre del pit, li va néixer una escalfor que se li va estendre per la resta del cos, i va esclafir a riure; era una riallada plena d’alegria, d’entusiasme, que li sortia sola. La Mariel la perdonava. I si la Mariel la perdonava, la resta ja es resoldria.

Es va disposar a marxar, però es va aturar en veure l’expressió de dolor que feia en Cord. I per què no es podia resoldre també l’idil·li d’en Cord amb aquella noia? Si la Mariel i ella podien trobar la manera, res no feia pensar que en Cord i la seva noia de fer feines no poguessin fer el mateix.

—Si l’estimes, vés a parlar amb ella —va insistir.

Però en Cord va fer que no amb el cap, amb la tossuderia i l’estupidesa que sempre gastaven els nois. L’Eris se sentia dividida. No el podia deixar d’aquella manera, no pas quan ella havia recuperat el que l’aterria més perdre. D’altra banda, se sentia expansiva, plena d’una joia inacabable i gairebé salvatge.

«L’hi puc arreglar jo!». Aquella idea li va ressonar amb intensitat al pensament, de manera clara, com les campanes de l’església de la Mariel.

«He de fer una coseta per a un amic. És important. Ho sento! Arribo d’aquí a mitja hora», va contestar a la Mariel, i va alçar la mirada cap a en Cord.

—Te la vaig a buscar —li va comunicar.

—Què? —En Cord semblava desorientat—. On penses…?

—Te la tornaré aquí, i després me n’aniré a casa de la Mariel! —va cridar tota contenta l’Eris, girant-se.

Va arrencar a córrer en la direcció que havia agafat aquella noia de les plantes inferiors, rient altra vegada davant les rareses de l’univers.

Rylin

La Rylin corria tan de pressa com podia entre la festa, sense importar-li ja si es reien d’ella. L’únic que volia era sortir d’allà, però s’havia perdut en aquell coi de pis tan gran, i casualment havia anat a parar a la cuina. Hi havia gent, allà, altres nois i noies, just en tombar pel passadís; sentia com parlaven. Va girar sobre si mateixa, buscant la sortida, i va veure una cabellera rogenca al passadís, a tocar de la cuina. «Ostres», va pensar la Rylin, desesperada: que l’estava seguint, aquella noia?

Va obrir una porta que semblava la d’un rebost i s’hi va ficar a dins.

Va esbatanar els ulls en veure el que tenia al davant, i amb el trasbals, es va deixar la porta oberta. Al mig d’aquell rebost minúscul hi havia una escala, i duia fins a un quadradet de cel blau fosc que només podia ser el cel nocturn, esquitxat d’estrelles.

Aquella escala s’enfilava fins al terrat.

Va sentir veus, allà a dalt, veus de noia, però eren massa lluny i el vent bufava massa fort per poder sentir què deien. La Rylin va dubtar, ja que durant uns instants la curiositat va vèncer la resta d’emocions. Per què no pujava per aquella escala i comprovava on duia? A la festa hi havia en Cord i la noia dels cabells rogencs, i la dolorosa batzegada de la decepció. I, més avall, hi havia la Chrissa, i en Hiral, i la Lux, i tota la resta a qui la Rylin havia ferit. Aquell coi de Torre estava farcida dels seus errors. Però al capdamunt, al terrat, qui sabia què hi havia?

Es va agafar als laterals de l’escala, aguantant-se fort amb les mans d’ungles pintades de negre, i la va pujar.

Al cap d’uns moments, ja sortia per la trapa. Gairebé no es creia el que veia. Era al terrat de la Torre. Tothom que hi hagués al bosc d’acer quedava quatre quilòmetres per sota d’ella. Aquell pensament li va fer rodar el cap.

Era en una plataforma central, segurament prou gran perquè hi cabessin unes trenta persones si fa no fa, si s’arrambaven les unes a les altres, i en un dels costats hi havia una barana. Als altres extrems, el terra desapareixia entre les ombres, en un pendent pronunciadíssim. Per damunt seu, la Rylin hi va veure l’agulla de la Torre, alçant-se cap al cel. Va tremolar, i es va fregar les mans. No s’havia imaginat que hi pogués bufar tant el vent, allà a dalt.

S’estaven barallant, les persones que hi havia a l’altra banda de la plataforma. La Rylin els ho notava en la veu. N’hi havia dues: una noia negra que tenia els punys alçats i gesticulava irada, i una de rossa que segurament era la noia més bonica que havia vist mai la Rylin. Encara no s’havien adonat de la seva presència.

—No ho sé! —va etzibar la noia més baixa, separant-se una passa de la rossa.

Aquella veu desprenia un deix d’un dolor tan profund, d’uns sentiments tan perillosos, que la Rylin es va espantar una mica. No li hauria agradat tenir aquella noia com a enemiga.

Havia de tornar a baix. No volia tenir res a veure amb tot allò. Però abans que pogués marxar, va sentir unes passes que pujaven per l’escala.

Leda

A la Leda li va semblar que sentia un soroll, i va girar bruscament el cap en direcció a la trapa. Desconcertada, es va adonar que hi havia una noia.

—Qui ets, tu? —li va engaltar.

—La Rylin Myers —va dir la noia, entrebancant-se amb les paraules, i a la Leda li va semblar que coneixia aquell nom—. Perdó, no volia…

—Te n’has d’anar —la va apressar l’Avery.

Es va tornar a sentir un repic de passes a l’escala, i, al cap d’uns instants, va aparèixer la cabellera d’un roig daurat de l’Eris. Perfecte. L’última persona al món que en aquells moments hauria volgut veure la Leda, i la tenia allà.

—Ja t’he trobat! —va exclamar l’Eris, acabant de pujar per l’escala. Mirava aquella tal Rylin—. Escolta, que només volia parlar amb tu. En Cord et buscava…

—I a tu què coi et passa? —va preguntar la Leda, aguantant la respiració, en un xiuxiueig carregat de verí. Havia desviat la ràbia dipositada en l’Avery cap a l’Eris, i ara confluïa en un punt àlgid encès.

L’Eris va alçar una cella.

—Tranquil·la, Leda. Segur que no volia venir aquí, de fet.

—No parlo amb ella, parlo amb tu! —La claror de la lluna es reflectia al mocador Calvadour, el mocador que el pare de la Leda havia regalat a l’Eris, i la Leda va perdre el poc domini de si mateixa que li quedava—. Com t’atreveixes ni que sigui a mirar-me?

—Eris! —va cridar l’Avery—. Torna-te’n a baix, eh?

L’Eris va mirar l’altra noia —la que havia seguit escales amunt— i després una altra vegada la Leda. Inexplicablement, no va cedir.

—M’imagino que ho has descobert —va dir, amb fermesa, mirant directament la Leda—. T’ho ha dit el teu pare?

—No vull parlar amb tu! —La Leda va recular a cegues, i es va acostar a la vora del terrat.

L’Avery va anar a situar-se al costat de l’Eris, i aleshores es van intercanviar una mirada de preocupació.

—Leda —va dir l’Avery, i la Leda li va detectar la por a la veu—, sisplau, aparta’t d’aquí i parlarem.

Però la Leda només mirava l’Eris, amb els ulls clavats al mocador. Com es podia passejar portant-lo a la vista de tothom, portant en públic el regal d’un home casat? Que no se n’avergonyia?

—I a tu què et passa? —va xisclar—. Per què no deixes la meva família en pau?

Va fer una altra passa enrere, aclaparada per la desesperació. L’estaven acorralant, aquelles dues noies que representava que eren amigues seves. Però una d’elles tenia una aventura amb el seu pare i l’altra li havia robat l’únic noi que li havia importat de debò. Tot i que va pensar, amb desesperació, que la culpa era seva, per tenir unes amigues tan desgraciades. Va regirar la butxaca que tenia al lateral del vestit, per si hi trobava un altre xemperhidrè. Necessitava pensar amb una mica més de lucidesa i ja està; llavors sabria com resoldre tot allò. Però no hi va trobar res.

—Entenc que et sentis disgustada! —L’Eris també havia alçat la veu—. Em sap greu, saps? Però no ho explicaré a ningú. I no tornaré a ve… a veure —va tartamudejar una mica— el teu pare, mai més. T’ho prometo.

—Agafa aquest mocador tan ridícul i vés-te’n! —La Leda volia plorar, o xisclar, o esquarterar l’Eris; qualsevol cosa, menys quedar-se allà un segon més sentint com l’Eris parlava de veure o no veure el seu pare. Com si aquella nit no hagués d’entomar prou coses.

En aquells moments l’Eris era al seu costat, prou a prop perquè la Leda li arrenqués el mocador del coll. El cor li bategava amb aquella claredat agudíssima que provocava l’estimulant. Totes dues eren massa a tocar de la vora, perillosament a prop. L’Avery no parava de cridar que se n’apartessin.

—Per a mi també ha estat molt estrany, tot això, saps? —va murmurar l’Eris, mirant la Leda directament als ulls—. Sisplau —va dir, i li va tocar el braç.

Allò va ser la gota que va fer vessar el got.

—T’he dit que no em toquessis! —va cridar la Leda, empenyent l’Eris sense pensar. Li va semblar que sentia més passes pujant per l’escala.

L’Eris va perdre l’equilibri enrere, gairebé a càmera lenta, torçant les sabates de taló d’agulla.

Durant uns segons va semblar que recuperaria l’estabilitat, i la Leda ja li allargava una mà. Però va ser massa tard; l’Eris havia caigut avall. Aquell rostre tan bell mostrava l’horror a través d’uns ulls esbatanats. La Leda va observar com es precipitava avall, amb els plecs del vestit vermell voleiant al seu voltant, amb el mocador que brandava al vent com una inútil bandera blanca de rendició. Amb una mena d’indiferència torbadora, la Leda va pensar que irradiava una bellesa estranya, aquell cos menut que es desplomava avall, engolit per la foscor de la ciutat.

La Leda va continuar observant fins força estona després que l’Eris desaparegués de la vista.

Una eternitat més tard, la Leda va interioritzar finalment l’horror del que havia passat. Va enfonsar la cara entre les mans i va començar a xisclar.

A la llunyania, el sol despuntava per damunt l’horitzó, i estenia uns intensos dits vermells en el cel nocturn que es replegava.

Quan la Leda ho va mirar, només hi va veure l’esborronador vermell de la sang que s’acaba d’esquitxar.

Watt

En Watt no donava crèdit al que acabava de presenciar. Havia arribat a la festa i, avançant a empentes i rodolons entre la gentada, havia preguntat a tort i a dret si algú havia vist l’Avery, o la Leda. Finalment, un parell d’estudiants de primer, espantades, havien assenyalat en direcció a la cuina. Quan havia vist la porta oberta del rebost, i una escaleta que pujava cap a la fosca, se li havia fet un nus a l’estómac, de l’angoixa, fins i tot quan la Nadia li va dir, en to d’urgència:

—Puja-hi. Ara mateix.

Un cop va ser al capdamunt de l’escala, en Watt va veure la Leda i l’Eris cridant-se. L’Eris va tocar la Leda, que va recular i va empènyer l’Eris. I llavors l’Eris va caure, es va desplomar daltabaix de la Torre i va desaparèixer de la vista. El noi se la va imaginar precipitant-se a terra, estirant els braços amunt inútilment. Amb una mica de sort, moriria de por abans de l’impacte.

Va sentir nàusees en pensar quin aspecte tindria el seu cos —o el que en quedés— en aquells moments, estès a terra.

La Leda continuava allà palplantada, observant per damunt el caire de l’edifici, amb mirada buida i la boca oberta en un xiscle estrident i interminable. Al terrat hi havia altres noies: l’Avery i una noia d’ulls verds i cabellera fosca que no coneixia. Totes dues, amb cara d’horror infinit, tenien la mirada clavada en el punt on havia desaparegut l’Eris.

En Watt ja no ho suportava més. Va agafar bruscament la Leda amb totes dues mans i la va estirar enrere, fort, i amb el sotrac, la noia va moure el cap i per fi es va acabar aquell crit fantasmal.

Es van quedar tots mirant-se un moment, ell, l’Avery i l’altra noia. Tots havien vist el que havia passat. L’Avery estava pàl·lida, li tremolaven les espatlles, i aleshores en Watt es va adonar que plorava en silenci, i que, amb la llum de la lluna, les llàgrimes se li veien d’un platejat resplendent. Era comprensible; l’Eris havia estat una de les primeres amigues de l’Avery. La volia estrènyer entre els seus braços, ell, abraçar-la mentre plorava, però no es va moure.

La Leda s’havia encorbat endavant, i tremolava. Bellugava els ulls sota les parpelles tancades, i feia una ganyota de dolor. Ostres, enca-ra li durava la col·locada de la nit anterior? En Watt no es creia que fos ahir quan va estar prenent whisky amb en Derrick a la sala d’estar. Des d’aquell moment, tot estava envoltat d’una boirina: la Leda seduint-lo i drogant-lo, i ell despertant-se per arribar corrent fins allà, angoixat de preocupació per l’Avery.

Però era l’Eris a qui no havia arribat a temps de salvar.

La noia desconeguda va trencar el silenci.

—Hem d’avisar la policia —va dir, i només li va tremolar una mica la veu.

En Watt va preguntar a la Nadia qui era, i la Nadia va encreuar els trets del seu rostre amb el sistema principal de reconeixement facial de la Torre. «Rylin Myers, planta 32». En Watt no entenia com havia anat a parar allà a dalt.

L’Avery va pestanyejar, atordida.

—Ja ho faig jo —va dir, però encara plorava.

En Watt no podia suportar veure-la d’aquella manera. Podia fer ben poca cosa per ajudar, però com a mínim li podia donar l’oportunitat de passar el dolor en condicions.

—Deixa-m’ho a mi —es va oferir el noi.

L’Avery va fer que sí en silenci, agraïda.

Va ser com si aquelles paraules fossin un encanteri que arrenquessin la Leda del malson en què havia quedat atrapada. Es va dreçar i va alçar el cap, amb els ulls que li brillaven.

—Ah no, no l’avisaràs —va dir, amb una calma esgarrifosa—. No ho pots fer.

—Leda, l’Eris és morta —va dir l’Avery—. Hem d’anar a buscar ajuda!

—No la pot ajudar ningú, si ja és morta —va assenyalar la Leda, amb crueltat.

—És morta per culpa teva! —va cridar l’Avery.

—De debò? —La Leda va inspirar fondo. Com més aterrits estaven els altres, més semblava recuperar una certa calma, ella—. Si no ho recordo malament, ets tu qui ens has portat aquí a dalt.

—L’has empès!

—Ah, sí? —Després de sentir l’estridència de la veu de l’Avery, la de la Leda semblava greu i silenciosa—. No ho crec pas. El que crec és que l’Eris havia begut massa, a la teva festa. —Va tornar a dirigir la mirada a l’Avery, sense pestanyejar, com si fos un ésser mitològic que pogués convertir la seva amiga en pedra—. I llavors ha relliscat.

La Rylin hi va intervenir.

—Jo he vist com l’empenyies. Diré a la policia que és això el que he vist.

La Leda va mirar al seu voltant, passejant els ulls d’una persona a l’altra, com un animal acorralat que busqués la manera de fugir. Com si considerés diverses possibilitats.

—Rylin, oi? —va dir, dirigint-se a la noia de les plantes inferiors—. Ets l’última persona que hauria d’anar a la policia, ara ma-teix, i ja saps per què. —La Rylin va dubtar, i, durant el silenci que es va produir, la Leda va dreçar les espatlles, com si guanyés empenta—. Ningú de vosaltres no avisarà la policia fins que no tinguem la nostra versió preparada —va continuar la Leda—. L’Eris s’ha emborratxat; ha relliscat i ha caigut. Si algú diu cap altra cosa, aleshores no puc prometre que guardaré els vostres secrets. —Va deixar escapar una riallada neuròtica, amb una lluïssor espurnejant als ulls.

A en Watt se li va posar la pell de gallina quan va entendre a què es referia. A ell el volia amenaçar amb el pirateig. «Tant se me’n fot», va pensar; la Nadia i ell anaven massa amb compte, eren massa professionals per deixar cap mena de rastre.

—Et penses que em pots amenaçar amb les meves altres feines? —va engaltar, sense importar-li que el sentissin l’Avery i l’altra noia—. No ho podràs provar mai. No em pots enganxar per res.

—Ai, Watt —va fer la Leda. Va abaixar el to de veu, com si parlés amb complicitat—. Tal com he dit, et puc enganxar per una cosa pitjor. No em burxis. —Ell se la va quedar mirant, perplex—. Perdona’m per la pastilla —va afegir la Leda, en un to gairebé jovial—. Però m’hi vas obligar. Si haguessis estat una mica més divertit, com si diguéssim, no hi hauria hagut de recórrer.

L’Avery mirava ara en Watt ara la Leda, fent esforços per entendre de què parlaven. En Watt s’havia quedat pàl·lid.

—Trucaré a la policia i els ho explicaré tot! —va exclamar ell.

—Com vulguis —va dir la Leda, amb un somriure tens—. Després passa-me’ls, sisplau, així els podré explicar qui és realment la Nadia.

El silenci va planar pel terrat. La Leda observava en Watt. «Ho sap?», es va preguntar ell. Però com ho podia haver sabut?

—Oi tant —va continuar la Leda, endevinant els pensaments del noi—. Em moro de ganes de conèixer la Nadia, ves. En tinc unes ganesinquantificables. —Va posar l’èmfasi just en la síl·laba quant, de manera tan imperceptible que només se’n va adonar ell. En Watt se sentia fatal. Era incapaç de dir res—. I pel que fa a tu —va afegir la Leda, dirigint-se a la Rylin—, explicaré a la policia el que has estat fent a en Cord. Com a mínim et cauran deu anys de presó. O la perpètua.

La Rylin va empal·lidir. En Watt es va preguntar quin secret d’ella sabia la Leda. «Nadia, intenta descobrir-ho», va ordenar. Potser en-cara podria ajudar d’alguna manera. Tant de bo algun d’ells es pogués desempallegar del control de la Leda.

—No et penso encobrir, Leda, no pas després… —va començar l’Avery, però la Leda se li va girar de cara.

—Ni se t’acudeixi obrir la boca, Avery. El teu secret inconfessable és el pitjor de tots.

L’Avery va callar. En Watt va sentir pena per ella. Evidentment, sabia amb què l’amenaçava la Leda, perquè ell mateix l’hi havia entregat en safata.

—Així —va continuar la Leda, i per primer cop va transmetre una certa inseguretat, neguit—, ho tenim clar, oi? L’Eris s’ha emborratxat, ha relliscat i ha caigut. Entesos?

Va observar-los a tots, d’un en un. La Rylin va assentir amb el cap, a poc a poc, i llavors l’Avery va fer el mateix, com els titelles in-defensos que eren. En Watt va fitar la Leda un moment, calculant possibilitats com un boig, desesperat per trobar una solució.

Però no hi havia cap escapatòria possible. Mentiria sobre la mort d’una noia innocent.

Finalment en Watt va assentir, com no podia ser d’una altra manera, tal com la Leda estava segura que faria.

Avery

L’Avery no havia vist mai l’església de Saint Martin, a la planta 947, tan atapeïda de gent com el matí en què es va celebrar el funeral per l’Eris. El funeral per l’Eris. Gairebé semblava impossible de creure; fins i tot li costava de creure a l’Avery, que l’havia vist morir.

L’església estava poc il·luminada i embolcallada de negre, plena de persones de dol rigorós. L’únic punt de brillantor era una explosió de flors blanques al voltant del taüt de fusta envernissada situat a l’altar i la pantalla instal·lada al costat, que projectava imatges de l’Eris, uns retrats poc naturals, encarcarats, que la seva mare li devia haver obligat a fer, no pas les selfies espontànies amb què l’Eris omplia els seus canals de continguts.

«A l’Eris no li hauria agradat, tot això», va pensar l’Avery, amb un sanglot semblant a una mitja riallada. Era lúgubre i massa tradicional. Res a veure amb com havia estat l’Eris, expansiva i delerosa per viure.

Tenia molts records de l’Eris. Quan de petites jugaven a disfressar-se, i es barallaven per quedar-se el vestit de princesa que canviava de color quan movies la vareta màgica. La vegada que totes dues es van fer aquell tallat de cabells tan horrorós, estil patge, quan tenien dotze anys, la nit que van beure cervesa per primera vegada, i l’Eris havia portat d’amagat l’Avery a casa seva perquè la seva amiga es trobava malament i va mantenir aquell tallat de cabells tota la nit. Quan reien com ximpletes a la classe de Llatí perquè totes les paraules de la traducció semblaven paraulotes. Aquella vegada que s’havien escapat a Londres un cap de setmana, només perquè l’Eris va considerar que estava «avorrida de Nova York».

L’Eris havia passat una mala època últimament, però, i tot d’una l’Avery va pensar que l’hauria d’haver ajudat més. L’Eris l’havia neces-sitat molt, però ella havia estat massa capficada en la història de l’Atlas, la Leda i en Watt i només havia estat capaç d’organitzar-li una festa d’aniversari. I fins i tot això havia acabat en un desastre total.

Com a mínim l’Eris havia estat feliç les dues últimes setmanes amb aquella noia de les plantes inferiors amb qui es veia. L’Avery es va preguntar on devia ser, si era allà aquell dia. Li hauria agradat conèixer-la. L’Eris ni tan sols li havia dit com es deia.

L’Avery va mirar al seu voltant, des de la seva posició estratègica, al capdavant de l’església. Feia l’efecte que totes les persones que co-neixien l’Eris havien fet acte de presència, tots els seus companys de classe i professors, els pares dels seus amics i els amics dels seus pares. L’Avery havia vist en Watt cap al fons, amb tantes ulleres com ella, tot i que no havia parlat amb ell des d’aquella nit. Les altres amigues de l’Eris seien a la fila de darrere seu: la Jess, la Risha, fins i tot la Ming. I la Leda, és clar, que tenia els ulls clavats a l’esquena de l’Avery tota l’estona. La família de l’Eris s’aplegava al banc del davant de tot: la seva mare, amb un vestit de crepè negre no gaire apropiat per a un funeral, tot i que ningú gosaria dir-l’hi; la Layne, la tieta de l’Eris, que havia vingut de Califòrnia, i, cosa que va sorprendre l’Avery, l’Everett Radson i la seva mare anciana. L’àvia Radson mirava endavant, amb expressió inescrutable. Anava molt recoberta de diamants, en duia més dels que havia vist l’Avery en una sola persona, com si pogués compensar en quirats el que li faltava en joventut. Al seu costat, el senyor Radson sanglotava amb un mocador que tenia la inicial brodada.

L’Avery es volia enfadar amb ell en nom de l’Eris. No semblava correcte que l’hagués abandonat en vida, i que després es mostrés tan afectat per la seva mort. Però no es podia empipar, no pas amb un home que es veia destrossat pel dolor.

L’Avery i la seva família ocupaven el segon banc, darrere els Dodd-Radson, un sorprenent lloc d’honor tenint en compte que l’Eris havia mort a la festa de l’Avery. Però no feia l’efecte que els pa-res de l’Eris la culpessin del que havia passat. No podia dir el mateix dels seus propis pares, que amb prou feines la podien mirar. Encara estaven pàl·lids per l’impacte. Al costat de l’Avery hi havia l’Atlas, atractiu com sempre amb aquell conjunt negre. El noi provava de mirar-la als ulls, però ella tenia la vista obstinadament fixada endavant, a la pantalla, on apareixien els retrats gens espontanis de la seva amiga morta.

—Perquè hem vingut a aquest món sense res, i no ens en podrem endur res…

Res, res, res, la paraula li va ressonar al cap. L’Avery no sabia res, perquè era això exactament el que havia fet per l’Eris. No havia ex-plicat a ningú la veritat sobre la mort de la seva amiga. Ni tan sols a l’Atlas.

La veritat no canviaria les coses, provava de dir-se, apel·lant a la racionalitat. No tornaria la vida a l’Eris. Però l’Avery sabia queaquells pensaments eren covards i interessats, i es menyspreava per justificar-los.

Després que caigués l’Eris —feia tres dies només, tot i que semblava una eternitat—, l’Avery havia posat fi a la festa i havia avisat la policia. Havien arribat a l’escenari dels fets de manera immediata. L’Avery els va dur al terrat i els va explicar amb veu tremolosa com ho havia descobert, quan havia fet pujar uns amics fins allà a dalt per mostrar-los la vista. A tots quatre els havia interrogat la policia. Tal com havien quedat, van repetir la història de la Leda: l’Eris estava borratxa i va relliscar.

L’Avery no se’n sabia avenir que tothom acceptés tan fàcilment aquella mentida. Ningú els va demanar cap prova ni els van acusar de res. L’Avery sabia que la trobarien responsable per obrir el terrat, però l’única conseqüència que hi va haver va ser que uns operaris el van clausurar per sempre. A més de totes les mirades que la seguien des d’aleshores, pitjor encara que les que havia hagut d’aguantar sempre. «Que estrany que l’Avery Fuller demostrés tan poc seny», xiuxiuejava tothom, «i va permetre que la seva amiga beguda pugés al terrat en el seu estat. Quin accident tan tràgic».

Van sonar les notes de l’immens orgue de l’església, i tothom es va alçar per entonar un càntic fúnebre. L’Avery va agafar l’antiquat cantoral —en aquella església no es projectava la lletra de les cançons a les lents de contacte, com a la seva— i, amb veu rasposa, va provar d’unir-se a la resta de cantaires. Aguantava el llibre amb la mà dreta, però l’esquerra, la de prop de l’Atlas, la tenia al costat del cos. Ell l’hi va fregar amb el dit petit, amb molt de compte, en un gest silenciós de suport.

L’Avery el va ignorar. Notava que la Leda l’observava des de la fila del darrere, reptant-la a posar a prova els seus límits.

L’Avery no sabia què fer amb l’Atlas. Se l’estimava tant que li feia mal el cor, i amb un amor que li impregnava cada cèl·lula del seu és-ser. Però en aquells moments el seu amor era complicat, apuntalat damunt la tragèdia i el dolor.

No podien fugir, no pas ara que la Leda ho sabia tot. Abans ho haurien pogut fer, els seus pares s’haurien inventat alguna història, una manera de presentar-ho positivament, tal com havien fet l’any anterior quan va desaparèixer l’Atlas. Però si se n’anaven ara, l’Avery sabia que la Leda escamparia el secret tan bon punt marxessin. Es negava a sotmetre els seus pares a aquella situació. L’Atlas i ella s’havien de quedar, si més no fins que trobessin la manera de trampejar la situació amb la Leda.

«Un secret a canvi d’un secret», va pensar, amb ironia. Sí, sabia un secret de la Leda, per contrarestar el que la Leda sabia d’ella i l’Atlas. Però, fins quan duraria aquell malabarisme tan inestable?

Ara tot era diferent. L’època d’abans que morís l’Eris semblava una altra vida, un altre món. Un món del qual l’Avery havia sortit. Un món que l’Avery havia trencat, i del qual havia sorgit una nova Avery —més dura, més fràgil— de les ruïnes.

Mentre era allà, incapaç fins i tot de plorar de dolor per la seva amiga, li va fer l’efecte que no tornaria a sentir-se mai més segura mentre la Leda fos a prop seu.

Mariel

La Mariel era al fons de l’església, dreta, mig amagada entre les ombres, gairebé convertida ella també en una ombra. Duia el vestit que havia desagradat tant a l’Eris —no en tenia cap altre, de negre—, però s’hi havia posat un jersei per sobre, i combinat amb les sabates planes negres i les arracades de cèrcol de perles falses tampoc no quedava tan horrible. Ni tan sols s’havia pintat els llavis amb el vermell de sempre, i només s’havia aplicat una mica de pólvores al voltant dels ulls, vermellíssims de tant plorar. Volia estar bonica per dir l’últim adéu a l’Eris. L’única noia a qui havia estimat de debò, tot i que no l’hi hagués dit, si més no amb aquelles paraules.

Estrenyia tan fort el rosari que tenia a la butxaca que la mà li havia quedat blanca. Va passejar la mirada pel voltant.

L’església era plena com un ou amb multitud de persones vestides amb peces d’alta costura negres, aferrades a les bosses de xarol negre i mig plorant amb l’ajuda d’un mocador amb la inicial brodada. De debò que tots eren amics de l’Eris? No la podien haver conegut tan íntimament com la Mariel. I evidentment no la trobaven a faltar tant com ella, amb aquell dolor demolidor, punyent, que li rugia a les entranyes i amenaçava d’ofegar-la. Durant els tres últims dies, la Ma-riel s’havia llevat cada matí pensant que volia dir alguna cosa a l’Eris, i de seguida havia recordat que ja no hi era. Aleshores el desconsol la tornava a colpir.

Barrejada amb la pena, sentia una culpabilitat lacerant, per haver dit aquelles crueltats la nit que va morir l’Eris. No les havia dit de cor; havien estat fruit de l’empipament del moment, temorosa que, un cop l’Eris es traslladés a la Zona Alta, la perdria. Quan l’Eris va anar a la festa sola, la Mariel s’havia desesperat.

Sabia que estimava l’Eris més del que l’Eris l’estimava a ella; o fins i tot que l’Eris no l’estimava gens, potser. Aquell pensament l’aterria.

Havia estimat l’Eris des del principi, pràcticament. No hauria pogut dir per què, però s’hi havia sentit inexorablement atreta des delprimer moment. L’Eris era alegre i despreocupada, i tant; però també era lúcida i magnètica, amb una energia que a la Mariel la feia sentir viva a l’instant. Va provar de resistir-s’hi, durant un temps, però al final no va tenir cap altra opció. No va poder evitar estimar l’Eris.

Quan li va trucar aquella nit des de la festa, la Mariel es va treure un pes molt gran de sobre. Es reconciliarien. L’Eris li havia dit que hi anava de seguida. I ella l’havia esperat desperta tota la nit i mig matí, però l’Eris no hi va anar.

Al final, l’havia perdut per culpa d’aquell món de les plantes superiors.

La Mariel va dirigir la mirada al taüt que hi havia al capdavant de l’església. No es podia creure que l’Eris fos allà a dins. No era prou gran per encabir-la, amb la seva rialla encomanadissa, els seus gestos exagerats i les seves emocions desbordants. Aquella església sencera —no, la Torre sencera— no era prou gran per encabir-la. L’Eris era molt més que tot allò.

Mentre el capellà feia el sermó, la Mariel continuava pensant en com havia mort l’Eris. Van dir que havia seguit les estúpides amigues per una escala fins a una zona del terrat de la Torre que hauria d’haver estat clausurada. Que havia begut massa, que havia relliscat i que havia caigut; un terrible accident, tràgic i evitable.

La Mariel sabia que no era veritat. L’Eris li havia dit que no havia begut. I llavors li havia enviat aquell missatge tan estrany, en què li deia que primer havia de fer una cosa per un amic. Què era el que havia de fer l’Eris? Quina mena d’amic enviaria l’Eris al terrat? Hi havia alguna cosa que no acabava de quadrar, i l’estava turmentant.

Aquells altejats es consideraven immunes als problemes de la vida real, es pensaven que estaven segurs allà a dalt, instal·lats a quilòme-tres de distància de terra, amb els seus diners i els seus contactes. Però s’equivocaven. La Mariel descobriria la veritat sobre la mort de l’Eris. Si algú n’era responsable, si algú tenia res a amagar, l’hi faria pagar.

Es va quedar al fons de l’església la resta del funeral, sense que l’hi haguessin convidat, sense que ningú li fes cas. Però si algú l’hagués mirat, hauria vist que les ombres que el canelobre dibuixava als seus pòmuls prominents il·luminaven les llàgrimes que li lliscaven galtes avall.

Agraïments

Sempre havia somiat escriure una novel·la, però alguna vegada havia pensat que era una tasca gairebé impossible de portar a terme. Estic contenta d’haver comptat amb una quantitat ingent de suport i ajuda durant tot aquest procés.

Primer de tot, un milió de gràcies per a tot l’equip d’Alloy Entertainment. Joelle Hobeika, la meva intrèpida editora, incansable i eixerida: gràcies per ser la meva còmplice des de bon començament.

Aquest llibre s’ha beneficiat de la teva empenta i les teves idees molt més del que podré explicar mai. Josh Bank, la primera persona que va sentir la meva presentació de The Thousandth Floor: gràcies per enamorar-te’n de la manera en què te’n vas enamorar, i les incomptables hores que vas passar reelaborant passatges amb mi. Sara Shandler, gràcies per la teva energia, els teus ànims i la teva perspicàcia editorial. Les Morgenstein, Gina Girolamo, Maggie Cahill i la resta de persones de l’oficina d’Alloy de Los Angeles, gràcies pel vostre suport tan entusiasta i constant a The Thousandth Floor. Gràcies també a Theo Guliadis, pel teu talent amb les xarxes socials; Elaine Damasco, per aquesta coberta tan suggeridora, meravellosa i extraordinàriament perfecta; Liz Dresner, per la teva traça amb el disseny; Romy Golan, per controlar els calendaris; Stephanie Abrams i Matt Bloomgarden, per gestionar més fulls de càlcul financers i de transaccions que pàgines té aquest llibre, i Heather David, per aconseguir que tot plegat funcioni com una seda malgrat els nostres esforços en sentit contrari.

Estic profundament agraïda al fantàstic equip de HarperCollins, sense el qual aquest llibre no hauria estat possible. Emilia Rhodes,hem progressat molt des que tu i jo editàvem novel·les de vampirs juntes. No triaria ningú altre per treballar en aquest projecte. Gràcies per creure-hi, tant en el projecte com en mi. Jen Klonsky, gràcies, gràcies, gràcies pel teu inesgotable entusiasme i suport durant tot aquest procés. Alice Jerman, sé de primera mà que és molt dur treballar en tasques de suport editorial, i per això valoro tant la teva ajuda (sobretot totes les correccions d’última hora que amb tanta paciència vas introduir manualment!). Sarah Kaufman, Alison Klapthor, Jenna Stempel i la resta de l’equip de disseny de Harper, gràcies per fer que aquest llibre sigui tan maco, per dins i per fora. Gràcies infinites també a Elizabeth Ward i la resta de l’equip de màrqueting de Harper, i a Gina Rizzo i l’equip de publicitat, pels vostres incansables i increïblement creatius esforços per donar a conèixer The Thousandth Floor.

A tot l’equip de Rights People —Alexandra Devlin, Allison Hellegers, Caroline Hill-Trevor, Rachel Richardson, Alex Webb, Harim Yim i Charles Nettleton—, gràcies per fer arribar The Thousandth Floor a tants indrets arreu del món. No hauria pogut demanar un equip més generós, amable i magnífic d’agents de drets internacionals. Quina sort he tingut amb vosaltres, i tant!

Als meus amics i la meva família, gràcies per totes les aportacions fetes a l’obra, i per aguantar-me mentre la creava. Mare i pare, no ho hauria aconseguit sense l’ajuda i confiança a tota prova que m’heu demostrat. John Ed i Lizzy, heu estat sempre la meva inspiració, els meus admiradors i els meus primers fans. Gràcies als meus avis, sobretot Snake, per ensenyar-me a llegir fa molts anys. T’enyoro molt i sempre t’enyoraré.

Gràcies també a la família Field, per allotjar-me durant més d’un cap de setmana llarg per escriure, amb una menció especial a Kiki per portar-me a casa en cotxe després d’un casament mentre jo escrivia durant tot el trajecte de vuit hores al seient del davant. I finalment, és clar, Alex: gràcies per la teva paciència, els teus incentius de guacamole, per parlar d’adolescents ficticis molt més del que t’hauries imaginat i per llegir aquesta novel·la en cada fase del procés.

KATHARINE MCGEE (Houston, Texas, 1988) és una escriptora nord-americana. Va estudiar Literatura Anglesa i Francesa en la Universitat de Princeton, obtenint un màster en la de Stanford el 2016. Després va treballar en editorials com HarperCollins i Alloy Entertainment. El 2019, McGee va publicar el seu primer llibre de la sèrie American Royals. La sèrie, que inicialment s’esperava que inclogués dos llibres, es va ampliar a quatre (més una preqüela) i va vendre més de mig milió de còpies, cosa que la va situar a la llista de més venuts del New York Times a la divisió de joves adults. També ha escrit la trilogia The Thousandth Floor (La planta mil) de caire futurístic.