El diumenge de Pasqua de 1919, el poble de Perdido, Alabama, comença el dia completament inundat pels rius Perdido i Blackwater. L’Oscar Caskey i en Bray Sugarwhite rescaten de l’Hotel Osceola una jove de misteriós passat anomenada Elinor Dammert. L’Elinor, que sembla haver trobat el seu hàbitat natural al riu Perdido, és acollida a casa d’en James Caskey, l’oncle de l’Oscar. Durant els següents mesos ajudarà la família Caskey a reconstruir el poble, guanyant-se així la confiança de tots menys de la matriarca, la Mary-Love. Aquesta, furiosa pel compromís de la jove amb el seu fill, intenta boicotejar la seva relació, i quan l’Oscar i l’Elinor es casen d’amagat els fa un regal enverinat: mana construir-los una casa que no podran habitar fins que no acabin les obres. Després de mesos de retards, l’Elinor, desesperada per sortir de casa de la Mary-Love, accedeix a intercanviar la seva primera filla, Miriam, per la seva pròpia llibertat.

Michael McDowell

El dic

Blackwater - 2

ePub r1.0

Titivillus 25.08.2024

Títol original: Blackwater. Part II: The Levee

Michael McDowell, 1983

Traducció: Anna Llisterri, 2023

Disseny de portada: Pedro Oyarbide & Monsieur Toussaint Louverture

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

1

L’enginyer

—Senyor, protegiu-nos de les riuades, els incendis, els animals embogits i els negres fugitius.

Era l’oració que deia la Mary-Love Caskey abans de cada àpat, apresa de la seva mare, que havia amagat objectes de plata, esclaus i pollastres de la rapinya dels saltamarges ianquis morts de gana. Però aquests dies, l’empara davant d’un cinquè perill s’afegia en silenci tant als seus pensaments com als de la Sister: «Senyor, protegiu-nos de l’Elinor Dammert Caskey».

L’Elinor, al capdavall, era una dona temible En les vides ben ajustades dels Caskey de Perdido, Alabama, l’Elinor havia portat problemes i sorpreses. Després d’haver aparegut misteriosament a l’hotel Osceola al punt àlgid de la gran inundació del 1919, havia embruixat primer en James Caskey, el cunyat de la Mary-Love, i després l’Oscar, el fill de la Mary-Love. S’havia casat amb l’Oscar molt en contra dels desigs de la Mary-Love. L’Elinor tenia els cabells del color vermell fangós del Perdido, però no tenia parents ni referències familiars, ni tampoc mitjans econòmics. Al final, li havia pres l’Oscar a la Mary-Love, se l’havia endut a la casa del costat, i havia deixat la seva pròpia criatura com a pagament pel dret d’anar-se’n tots dos. Això, considerava la Mary-Love, només demostrava que l’Elinor era una dona per a la qual no hi havia sacrificis massa grans al camp de batalla. Era una adversària formidable per a la Mary-Love, que fins ara no havia vist qüestionada per ningú la seva sobirania.

Si abans la Mary-Love i la Sister ja eren molt protectores amb la petita Miriam, de quina manera la vigilaven ara de prop! Havien passat dues setmanes des que l’Elinor i l’Oscar se n’havien anat, i l’Elinor encara no havia donat cap senyal de penedir-se del tracte. La Mary-Love tenia cinquanta-un anys i no tornaria a tenir cap fill propi. A la Sister li faltava poc per fer-ne trenta i no tenia perspectives de matrimoni; era poc probable que arribés a tenir cap filla tret de la que li havia cedit la seva cunyada. No deixaven la criatura sola ni un segon, per por que l’Elinor —que les observava a través d’una de les cortines acabades de penjar a la seva sala del darrere— hi anés corrents, agafés a coll la criatura d’una revolada i se l’emportés a casa en un triomf traïdor. Cap de les dues dones pensava renunciar a la Miriam encara que el món sencer i la llei els ho exigissin.

La Mary-Love i la Sister, al principi, s’havien armat de valor contra el que s’imaginaven que serien visites constants de l’Elinor. Estaven segures que tindria suggeriments sobre maneres millors de fer tal o tal altra cosa amb la nena, que esclafiria a plorar i suplicaria tenir la Miriam ni que fos una hora cada matí, que contemplaria tristament el bressol de la seva filla i que no pararia de buscar oportunitats per prendre’ls-la. Però l’Elinor no va fer res d’això. De fet, l’Elinor no va anar ni una vegada a veure la seva filla. Es gronxava plàcidament al porxo del davant de la casa nova i corregia la pronunciació de la Zaddie Sapp, que seia als seus peus amb un llibre de lectura de sisè curs. L’Elinor saludava educadament amb una inclinació de cap la Sister i la Mary-Love quan les veia, o almenys quan era impossible fer veure que no les havia vist, però no demanava mai per veure la nena. La Mary-Love i la Sister —que no havien estat mai tan unides absolutament en cap tema— van deliberar i van intentar escatir si es podia confiar en l’Elinor o no. Van decidir que, per anar sobre segur, la seva actitud distant s’havia de considerar una tàctica per fer-los abaixar la guàrdia. Per tant, van mantenir la vigilància.

Els diumenges, la Mary-Love i la Sister feien torns per quedar-se a casa amb la nena durant l’ofici del matí. L’una o l’altra seia al mateix banc de l’Elinor, la saludava educadament amb el cap i hi parlava si l’ocasió ho permetia. Però llavors la Mary-Love va suggerir que, per provocar l’Elinor, la Sister i ella anessin totes dues a l’església. L’Elinor, quan les veiés allà juntes, s’adonaria que la petita Miriam estava sola, protegida només per l’Ivey Sapp… però no podria escapar-se de l’església per anar a buscar la seva filla. La Sister i la Mary-Love sempre anaven amb compte de no sortir de casa el diumenge al matí fins que havien vist l’Oscar i l’Elinor anar junts a l’església amb el cotxe, per por que un dia l’Elinor es quedés a casa i furtés la seva filla abans que arribessin a cantar el primer himne.

Un diumenge, però, per casualitat tant la Mary-Love com la Sister eren lluny de la finestra del davant quan el cotxe de l’Oscar va arrencar. Van suposar que l’Elinor havia anat amb ell. A l’església van descobrir, amb una consternació terrible, que l’Elinor s’havia quedat a casa per tenir cura de la Zaddie, que estava passant les galteres. La veu els tremolava a l’hora de cantar els himnes, no van sentir ni una paraula del sermó, es van oblidar d’aixecar-se quan havien d’alçar-se i es van quedar dretes quan havien de tornar a seure. Van tornar a casa a correcuita i van trobar la Miriam ben adormida al bressol que tenien al porxo lateral. L’Ivey Sapp li cantussejava una cançó sense paraules. A la casa del costat, l’Elinor Caskey seia al porxo del davant llegint el Register de Mobile. Per a l’Elinor, no hi hauria hagut res més fàcil al món que travessar de dret el jardí i pujar al porxo, apartar l’Ivey amb una paraula severa, treure la Miriam del bressol i tornar amb pas decidit a casa amb ella. Però l’Elinor no havia fet res d’això.

L’Elinor, segons la conclusió a què van arribar la Sister i la Mary-Love, no tenia cap voluntat de recuperar la seva filla.

Convençudes que l’Elinor havia renunciat de veritat a la seva filla —tot i trobar-se considerablement perdudes a l’hora d’entendre per què podria haver fet una cosa així—, la Sister i la Mary-Love van començar a preguntar-se què opinava l’Oscar de tot plegat. L’Oscar sí que visitava de tant en tant la seva mare i la seva germana, però no feia cap àpat amb elles i, com va assenyalar la Sister, no entrava mai a la casa, sinó que limitava les visites al porxo lateral. De vegades, a última hora de la tarda, si les veia al porxo, travessava el jardí i seia uns minuts al gronxador. Després de parlar un moment per saludar la germana i la mare, s’inclinava damunt del bressol i deia «Com estàs, Miriam?», ben bé com si esperés que la criatura de sis mesos li contestés. No semblava especialment interessat en la seva filla i es limitava a fer que sí amb el cap i somriure una mica quan la Sister li descrivia algun esdeveniment extraordinàriament avançat o d’una comicitat fascinant en el desenvolupament de la Miriam. I aviat s’acomiadava amb l’excusa que l’Elinor es devia estar preguntant on era i què feia, tot dient: «Passi-ho bé, mama. Adeu, Sister. A reveure, Miriam». Amb la repetició d’aquest patró, que només servia per subratllar la lleugeresa de l’atracció que la seva companyia i proximitat exercien en ell, la Sister i la Mary-Love van arribar a entendre que, quan havien guanyat la Miriam i s’havien desfet de l’Elinor, també havien perdut l’Oscar.

A la gran casa nova del límit del poble, els moviments de l’Oscar i l’Elinor ressonaven per les setze estances. Al vespre, l’Elinor i ell seien a la taula de la sala d’esmorzar i menjaven les restes fredes del dinar d’aquell dia. Deixaven la porta de la cuina oberta perquè la Zaddie, que estava dreta al taulell i menjava el seu àpat idèntic, no se sentís tan sola. Vespre sí i vespre no, quan canviaven el programa, l’Oscar i l’Elinor anaven al Ritz. Encara que l’entrada només valgués cinc centaus, sempre donaven un quart de dòlar a la Zaddie perquè anés a la galeria de la gent de color, tant si hi anava com si no. Quan arribaven a casa, seien en un dels quatre gronxadors del porxo per dormir del pis de dalt. Al cap d’un moment, mentre l’Oscar movia el gronxador a un ritme irregular amb la punta d’una sabata, l’Elinor es girava i li posava el cap a la falda. Tots dos junts contemplaven a través de la mosquitera el Perdido il·luminat per la lluna, que corria gairebé sense fer soroll darrere la casa. I si l’Oscar deia alguna cosa, parlava de la seva feina, o de l’empenta amb què progressaven els roures d’aigua (que, després de només dos anys de creixement, ara ja feien gairebé deu metres d’alt) o de les tafaneries que havia sentit explicar aquell matí a la barberia.

Però no esmentava mai la seva filla, tot i que la finestra de l’habitació de la Miriam era visible des del seient on es gronxaven, i de vegades s’encenia un llum en aquella finestra, i de vegades la Mary-Love o la Sister apareixien movent-se amb un propòsit, atenent la filla que havien perdut amb la mateixa certesa que si els l’haguessin robat els gitanos o s’hagués ofegat al riu.

L’Elinor tornava a esperar una criatura, però a l’Oscar li semblava que aquest embaràs era molt més lent que el primer. Semblava que el ventre de la seva dona creixia menys, i més tard, i ell li insistia que anés a veure el doctor Benquith. L’Elinor li va fer cas i va tornar amb l’informe que tot anava bé. De tota manera, va accedir al desig de l’Oscar que no tornés a fer de mestra aquella tardor i, si bé l’Oscar es va sorprendre força, va semblar que s’acontentava a estar-se tot el dia a casa. A més, per respecte a les convencions i per tranquil·litzar l’Oscar, va renunciar a nedar els matins al Perdido. Tanmateix, malgrat les precaucions de la seva esposa i les bones paraules del doctor Benquith, l’Oscar continuava insatisfet i neguitós.

La Mary-Love Caskey hauria volgut que Perdido reconegués que havia guanyat la batalla contra la seva jove. I com podia Perdido no pensar una cosa així, quan la Mary-Love tenia el botí de guerra en poder seu? Encara que hagués guanyat la petita Miriam a costa de l’afecte del seu fill, per força l’Oscar se n’hauria anat a algun lloc, amb algú o altre, tard o d’hora. A més, quin fill es mantenia distanciat per sempre més de la mare? Als pensaments de la Mary-Love no hi havia el més mínim dubte que algun dia l’Oscar tornaria amb ella; i llavors la seva conquesta de l’Elinor Caskey seria realment dolça i completa!

Però Perdido, per a consternació de la Mary-Love, semblava que no veia ni de bon tros les coses d’aquella manera. El que Perdido veia era que, quan s’havia esvaït tota la fumarada, l’Elinor Caskey estava plantada al capdamunt del turó, fent onejar una bandera sense estrips ni taques de sang. Havia renunciat a la seva única filla però a tots els efectes semblava que a ella tant li feia.

I, cosa més important, l’Elinor Caskey no actuava com una dona derrotada. Si bé no anava mai a visitar la seva sogra, la seva cunyada i la filla que havia abandonat, en públic sempre era agradable i simpàtica amb elles. En el seu to de veu no hi havia res que fes olor d’ironia o de sarcasme o de brases enceses que s’acumulaven; no se li sentia dir mai una mala paraula sobre la Mary-Love o la Sister. Tampoc havia intentat subornar la Caroline DeBordenave o la Manda Turk perquè es rebel·lessin contra la Mary-Love, establint una major intimitat bé amb aquelles dones o bé amb les seves filles.

L’Elinor no havia posat mai objeccions a les visites de l’Oscar a casa de la seva mare, i no l’havia fet sentir mai culpable per anar-hi. Hi enviava la Zaddie amb caixes de préssecs i ampolles de concentrat de mora que havia preparat ella mateixa. Però no havia posat ni una vegada els peus a casa de la Mary-Love, no preguntava mai per la salut de la seva filla i no va convidar mai la Mary-Love o la Sister a veure com havia quedat la casa nova després de moblar-la i decorar-la.

Per tant, quan va estar convençuda que no hi hauria cap intent d’apropiar-se novament de la Miriam, la Mary-Love va decidir que l’Elinor no havia estat prou humiliada i va començar a buscar alguna manera d’esclafar la seva jove.

Feia un any i mig, l’endemà que l’Elinor anunciés el seu primer embaràs, havia arribat a Perdido un home que es deia Early Haskew. Tenia trenta anys, els cabells i els ulls castanys i un espès bigoti castany. Tenia la pell colrada pel sol, els braços forts, les cames llargues i un vestuari que pel que semblava consistia únicament en pantalons caquis i camises blanques. Havia estudiat a la Universitat d’Alabama i durant la Gran Guerra havia rebut ferides superficials a la riba del Marne. I havia après, durant l’estada a França, tot el que es podia saber sobre moviments de terres i terraplens. La terra, de fet, semblava que impregnava la seva consciència, i no estava mai del tot còmode si no tenia els dos peus grossos fermament plantats en un terreny sòlid. Semblava, a més, que sempre tenia terra a sota les ungles i als plecs de la pell colrada pel sol; però a ningú que el mirés se li acudiria pensar que això es podria atribuir a una relaxació de la higiene personal. Només semblava que la terra era part de l’home i no s’hi podia posar absolutament cap objecció. Era enginyer i havia vingut a Perdido per veure si seria possible protegir el poble de futures inundacions amb la construcció d’un seguit de dics al llarg de les vores dels rius Perdido i Blackwater.

Amb l’ajuda de dos estudiants de topografia de l’Escola Politècnica d’Auburn, l’Early Haskew va traçar un plànol del poble, va sondar les profunditats dels rius, va mesurar les altures sobre el nivell del mar, va examinar els arxius de l’ajuntament i va observar els senyals mig esborrats d’on havia arribat l’aigua en la inundació del 1919. Va parlar amb els capatassos de les serradores que feien servir els rius per al transport de troncs, va enviar cartes amb consultes a enginyers de Natchez i Nova Orleans, i va cobrar un salari que, sense que ho sabés ningú excepte els regidors de l’ajuntament, va pagar tot sencer en James Caskey. Passades vuit setmanes, durant les quals va semblar que era pertot arreu, carregat de mapes, instruments, llibretes, càmeres, llapis i ajudants, l’Early Haskew va desaparèixer. Havia promès enviar plànols detallats en menys de tres mesos, però al cap de poc temps en James Caskey va rebre una carta on li anunciava que no podria complir aquell termini, a causa d’una feina que estava obligat a fer per a l’exèrcit a Camp Rucca. L’Early Haskew encara estava a la reserva.

Però ara havia acabat la feina de reservista i tornaria a Perdido amb la intenció d’acabar els plànols tan de pressa com fos possible. Qui sabia quan hi podria haver una altra crescuda?

L’Early Haskew havia viscut amb la seva mare en un poble minúscul que es deia Pine Cone, al límit de la part de les planes de Wiregrass que pertanyia a Alabama. La mare havia mort feia poc i l’Early no havia trobat cap motiu per tornar a Pine Cone. Havia venut la casa de la mare i havia escrit a en James Caskey per demanar a l’amo de la serradora si seria tan amable de trobar-li un lloc on viure. L’Early tenia l’esperança de no tan sols proporcionar els plànols del dic sinó també supervisar-ne la construcció —si l’ajuntament estava satisfet i el considerava adequat per a la feina— i, per tant, podria ser que passés fins a dos anys al poble. I dos anys eren prou temps per justificar la compra d’una casa.

En James Caskey va comentar aquesta notícia a la Mary-Love un dia al vespre. En James havia pensat que era informació interessant, però no gaire important, i el va sorprendre la vehemència amb què la Mary-Love Caskey hi va reaccionar.

—Oh, James —va exclamar—, no permetis que aquell home compri una casa!

—Per què no? —va dir en James tranquil·lament—. Si la vol i té els diners…

—Seria llençar els diners! —va dir la Mary-Love.

—Bé, i què vol que faci aquell home, mama? —va preguntar la Sister, que seia de costat a la cadira i feia saltar amunt i avall la Miriam a la falda mentre la Grace, que tenia nou anys i seia al seu costat, allargava un dit a la menuda perquè s’hi agafés per mantenir l’equilibri i no caure.

—No vull que malgasti els diners —va dir la Mary-Love—. Vull que vingui aquí i s’estigui amb nosaltres. Tenim l’habitació extra que abans era de l’Oscar. Té un bany privat i una saleta on pot instal·lar una taula de dibuix. Potser podria buscar-me una taula d’aquestes jo mateixa —va rumiar en veu alta, o va semblar que rumiava—. Sempre n’he volgut una.

—No n’ha volgut cap —va dir la Sister, contradient la seva mare igual que hauria pogut dir «Passi’m els pèsols, sisplau».

—I tant que sí!

—Mary-Love, per què vols que el senyor Haskew s’allotgi aquí? —va preguntar en James.

—Perquè la Sister i jo ens hem quedat soles, i el senyor Haskew necessita un lloc on anar. No deu voler viure tot sol. Qui li cuinaria? Qui li rentaria la roba? És un home agradable. Va venir a dinar a casa un dia l’altra vegada que va ser al poble, te’n recordes? James, escriu a aquell home i digues-li que es pot quedar amb nosaltres en aquesta casa gran i maca.

—Va menjar els pèsols fent servir el ganivet —va dir la Sister—. Mama, vostè va dir que no havia vist mai un home decent que fes una cosa així en públic. Es va preguntar de quina mena de família venia. Vaig ser l’única persona de la casa que va ser amable amb ell. Un vespre que el senyor Haskew va venir a parlar amb l’Oscar, l’Elinor es va aixecar immediatament de la cadira i ni tan sols va voler permetre que l’hi presentéssim. No havia vist tanta mala educació en ma vida.

—I per què suposeu que va fer una cosa així? —va dir en James, que de cop i volta va començar a tenir una idea del rerefons d’aquella proposta enèrgica i inesperada de la Mary-Love.

—No ho sé —va dir la Mary-Love de seguida—. El que sí que voldria saber és si escriuràs tu la carta, James, o ho faré jo.

En James va arronsar les espatlles, tot i que no sabia com acabaria tot plegat.

—Li escriuré demà al despatx…

—Per què no aquesta nit?

—Mary-Love, com saps que aquell home dirà que sí? Potser no vol viure aquí.

—Per què no? —va voler saber la Mary-Love.

—Bé —va dir en James al cap d’un moment—, potser no voldrà estar en una casa amb una criatura petita que plora.

—La Miriam no plora —va dir la Sister, indignada.

—Ja ho sé, que no —va replicar en James—, però els nadons tendeixen a plorar, i no podeu esperar que l’Early Haskew entengui que aquí es trobaria un cas especial.

—Bé, doncs l’hi expliques tu —va dir la Mary-Love, i en James va accedir a escriure la carta aquella mateixa nit.

—I una altra cosa, James —va xiuxiuejar la Mary-Love quan es va acomiadar del seu cunyat a la porta aquell vespre—. No diguis ni una paraula a l’Oscar d’això, ni tampoc en diguis res a l’Elinor. Vull que estigui tot ben lligat abans de dir-ne res; vull que sigui una gran sorpresa!

2

Plans i prediccions

L’Early Haskew va rebre cartes tant de la Mary-Love Caskey com del seu cunyat, en James, oferint-li l’hospitalitat de la casa de la Mary-Love i un lloc a la seva taula durant tot el temps que durés l’estada de l’enginyer a Perdido. La resposta de l’Early va ser per rebutjar l’oferta amb paraules tosques però corteses, dient que no volia aprofitar-se del poble i de la família que li proporcionaria una ocupació lucrativa durant un llarg període de temps. Dues cartes més van sortir disparades: una d’en James afirmant que l’oferta de la Mary-Love s’havia fet de manera espontània i sense prejudicis i que, atès que no hi havia cap casa a la venda, seria la solució que semblaria millor a tothom; i una de la Mary-Love queixant-se que acabava d’adquirir una taula de dibuix i què diantre faria ella amb allò si l’Early Haskew s’instal·lava a l’hotel Osceola. Debilitat per aquesta segona descàrrega, l’Early Haskew va capitular amb bones maneres. Després de rendir-se, però, va insistir a pagar deu dòlars setmanals per l’allotjament i el menjar.

L’enginyer va arribar a Perdido el març del 1922. En Bray Sugarwhite el va anar a buscar a l’estació d’Atmore amb l’automòbil de la Mary-Love i va arribar a casa de la Mary-Love a temps per al dinar d’aquell dimecres.

Immediatament, a la Sister li va entrar timidesa davant d’aquell home, que era molt alt i cepat, i ben plantat, i posseïa una naturalitat que no era gens pròpia de la població masculina de Perdido. L’Early Haskew era clarament diferent de l’Oscar, que era callat i —a la seva manera— subtil. I no s’assemblava gens ni mica a en James, el silenci i la major subtilesa del qual estaven marcadament tenyits de feminitat. L’Early Haskew no tenia res de silenciós, subtil o femení. Aquell dia a l’hora de dinar, el plat de l’enginyer va estar a punt de tombar-se unes quantes vegades damunt de les estovalles, va fer soroll amb els coberts, va vessar una mica de te quan va moure el got i va fer servir constantment el tovalló. Van haver de cridar l’Ivey tres vegades perquè li canviés la forquilla que, un altre cop, li havia caigut a terra. Quan va esmentar, durant la conversa, que la seva mare havia estat gairebé completament sorda, el costum de parlar fort i enunciant molt clarament les paraules va semblar que quedava satisfactòriament explicat. També va explicar que aquell nom de pila tan poc habitual li venia del fet que la seva mare havia nascut a Early, al comtat de Fairfax a Virgínia. Amb els gestos grans i els petits accidents que li esdevenien a taula, feia que la sala semblés una mica massa petita per ser còmoda, com si el gegant d’una fira ambulant s’hagués vist obligat a instal·lar-se a la caravana dels nans.

Des que la Sister tenia memòria, un home així no havia segut mai a la taula de la Mary-Love. La Mary-Love Caskey era distingida fins al moll de l’os. La Sister no sabia què pensar de la paciència de la seva mare amb la poca traça de l’Early, i de la franca hospitalitat de la Mary-Love envers l’enginyer.

—Espero, senyor Haskew —va dir la Mary-Love amb un somriure que es podria descriure com a joiós—, que tingui intenció de salvar-nos a la meva família i a mi de les riuades.

—És justament el que penso fer, senyora Caskey —va respondre l’Early Haskew, en una veu que s’hauria sentit si hagués estat assegut a taula a casa de l’Elinor—. És per això que soc aquí. I de debò que m’agrada la meva habitació al pis de dalt, només em sap greu que hagi fet la despesa d’aquella taula de dibuix!

—Si aquella taula de dibuix ens pot salvar d’una altra inundació, valdrà fins a l’últim centau que m’hi he gastat. A més, no crec que hagués vingut a viure amb nosaltres si no l’hagués tingut allà esperant.

Després de dinar, quan en James havia tornat a la serradora i la Mary-Love, la Sister i l’Early seien al porxo amb gots de te a mà, van veure la Zaddie Sapp que passava, evidentment anant a fer algun encàrrec per a l’Elinor. La Mary-Love es va afanyar a dir en veu baixa:

—Sister, digues a la Zaddie que pugi un moment al porxo.

A la Zaddie la va intrigar força que la cridessin, perquè era ben sabut que ella anava a favor de l’Elinor i, per tant, difícilment era benvinguda a casa de la Mary-Love, ni tal sols al porxo. La Zaddie encara passava el rasclet pel jardí de la Mary-Love cada matí, però la Mary-Love amb prou feines era capaç de saludar amb el cap la nena de dotze anys.

—Ei, Zaddie —va dir la Mary-Love—, entra un moment. Hi ha una persona que vull que coneguis.

La Zaddie va entrar al porxo lateral per la porta mosquitera. Es va quedar mirant l’Early Haskew, que se la va quedar mirant a ella.

—Zaddie —va dir la Mary-Love—, et presento l’Early Haskew. És l’home que ha vingut per salvar Perdido de la pròxima inundació.

—Senyora?

—El senyor Haskew construirà un dic per salvar Perdido.

—Sí, senyora —va dir amb educació la Zaddie.

—Com estàs, Zaddie? —va cridar l’Early Haskew, i la Zaddie va parpellejar davant de la força de la seva veu.

—Estic bé, senyor Skew.

—Haskew, Zaddie —la va corregir la Sister.

—Estic bé —va repetir la Zaddie.

—Zaddie, dona les gràcies al senyor Haskew per salvar-te de la pròxima inundació —li va indicar la Mary-Love.

—Gràcies, senyor —va dir la Zaddie, obedient.

—De res, Zaddie.

La Zaddie i l’Early Haskew es van quedar mirant-se una mica desconcertats, perquè cap dels dos no tenia ni idea de per què s’havia causat aquella trobada. La Zaddie es preguntava com era que l’havien fet anar allà per presentar-la a un home blanc quan aquell matí mateix l’havien fet fora quan havia intentat mirar un moment al cotxet de la Miriam. I l’Early es preguntava si la Mary-Love tenia la intenció de presentar-lo a tots els homes, dones i criatures del poble (blancs, de color i indis), les vides i els béns dels quals quedarien protegits pels dics que ell pensava construir al voltant de la població.

La Sister va pensar que tenia la resposta: la Zaddie era tan eficient com un telègraf a l’hora de disseminar informació i l’Elinor s’assabentaria de la presència de l’Early Haskew a casa de la Mary-Love amb la mateixa seguretat que si un home de la Western Union truqués a la porta i li lliurés el missatge en un sobre groc.

—T’hem fet entretenir, nena —va dir la MaryLove a la Zaddie—. Que no havies de fer encàrrec per a l’Elinor?

—Sí, senyora —va contestar la Zaddie—. He d’anar a buscar parafina.

—Doncs ves —va dir la Mary-Love, i la Zaddie se’n va anar corrents.

—La Zaddie és de l’Elinor i l’Oscar —va dir la Mary-Love, dirigint-se a l’Early—. Ja coneix el meu fill.

—Sí, senyora.

—Però no coneix la seva esposa Elinor, la meva jove?

—No, senyora.

—Suposo que ja la coneixerà —va dir la MaryLove, sense donar-hi importància—. Vull dir, que espero que en tingui l’oportunitat. Viuen aquí al costat, en aquella casa gran i blanca. La vaig fer construir per a ells com a regal de noces.

—És una casa magnífica!

—Ja ho sé. Però quan passi una mica més de temps aquí, senyor Haskew, veurà que no hi ha gaires anades i vingudes entre aquestes dues cases.

—No, senyora —va dir amb cortesia l’Early Haskew, ben bé com si ho entengués tot.

—Bé… —va dir la Mary-Love, vacil·lant, i després va acabar en sec—. Això és tot.

A la reunió de l’ajuntament aquell vespre hi van assistir no tan sols els regidors escollits directament (l’Oscar, en Henry Turk, el doctor Leo Benquith i tres altres homes més), sinó també en James Caskey i en Tom DeBordenave, com a parts directament interessades i propietaris de les serradores. Davant d’aquests homes, l’Early Haskew va presentar les línies generals d’un pla, un calendari i una previsió de despeses per a la construcció dels dics.

El dic tindria tres parts. La part més gran i més important s’aixecaria a banda i banda del Perdido per sota de la confluència. Això protegiria el centre de la ciutat i la zona on hi havia les cases dels treballadors de les serradores, a l’oest del riu, i Baptist Bottom a l’est. El pont que travessava el Perdido just a sota de l’hotel Osceola s’ampliaria i s’aixecaria a l’altura del dic, i es construirien rampes d’accés amb pendents suaus. En gran manera, es tractava d’un dic municipal, perquè protegia la major part de la zona residencial i comercial de Perdido. Un segon dic, d’uns vuit-cents metres de llarg i connectat amb el primer, s’aixecaria a la vora sud del riu Blackwater, que arribava al poble pel nord-est des del seu origen al pantà de xiprers. Aquest dic protegiria les tres serradores. La tercera part del dic era la més curta; resseguiria la vora sud del Perdido més amunt de l’aiguabarreig, i protegiria les cinc cases propietat d’en Henry Turk, en Tom DeBordenave, en James Caskey, la Mary-Love Caskey i l’Oscar Caskey. Aquell dic s’acabaria uns cent metres més enllà del terme municipal. Quan hi tornés a haver una crescuda dels rius, com per força havia de passar seguint el curs natural de les coses, els dics protegirien el poble i només s’inundarien les terres baixes deshabitades de just al sud de Perdido, seguint el curs del riu.

En un termini de quatre mesos, l’Early tindria plànols detallats. La construcció del dic podria començar immediatament després. Caldrien almenys quinze mesos de feina per al doble dic al llarg de la part baixa del Perdido i sis mesos per a cadascun dels dics secundaris. El cost calculava que seria d’aproximadament un milió cent mil dòlars, una xifra que per un moment va fer tremolar l’ajuntament.

L’Early es va quedar assegut en un segon pla durant la resta de la sessió mentre els líders de Perdido debatien el tema. El 1919 el poble havia perdut considerablement més que el cost projectat del dic. Si el poble creixia i les serradores tallaven més arbres i produïen més fusta, Perdido podria perdre encara més en una inundació posterior. Per tant, si era possible obtenir els diners d’alguna manera, s’hauria de construir el dic. En James i l’Oscar, que es van posar d’acord amb només un gest del cap, es van oferir a pagar les despeses de l’Early mentre elaborava els plànols detallats pel dic. Seria la contribució dels Caskey al poble que els havia permès prosperar. Llavors, autoritzat i animat a tirar endavant, l’Early es va acomiadar i va deixar la reunió.

Quan l’enginyer va ser fora, i molts d’ells van haver expressat la bona opinió que tenien d’aquell home, els ciutadans prominents van examinar de nou les xifres de l’Early i van decidir que el dic municipal costaria set-cents mil dòlars, el dic al llarg del Blackwater costaria dos-cents cinquanta mil dòlars i el dic al llarg de la part alta del Perdido, darrere les cases dels propietaris de les serradores, suposaria uns altres dos-cents cinquanta mil. Els propietaris de les serradores, en una conversa a part, van decidir que cobririen ells el cost del dic de darrere de les seves cases, i que es repartirien amb el municipi el del dic que protegia les serradores. Això va rebaixar la càrrega per a la ciutat a vuit-cents vint-i-cinc mil dòlars, cosa que almenys sonava força millor que un milió cent mil dòlars.

En James va accedir a anar amb l’automòbil a Bay Minette i visitar el parlamentari del comtat de Baldwin, per veure si seria possible fer una emissió de bons a través del govern de l’estat. En Tom DeBordenave parlaria amb els bancs de Mobile.

En tot cas, després de la reunió tothom se sentia més bé. La riuada del 1919 havia estat un desastre tan gran, tan inesperat, per al qual el poble havia estat tan poc preparat, que fins i tot aquest primer pas per estar protegits semblava molt important a l’ajuntament. Es van imaginar com seria tenir els dics aixecats. Les aigües del Perdido i el Blackwater ja podrien alçar-se contra els terraplens de l’Early Haskew, però els infants de Perdido, amb la cara riallera, jugarien a bales i a saltar a corda en un terreny sec que estaria molt per sota del nivell de les aigües fosques i arremolinades que clapotejarien a l’altra banda.

Aquell vespre, mentre l’Oscar era a la reunió de l’ajuntament, l’Elinor va seure a cosir al porxo del pis de dalt. La Zaddie va anar amb ella i li va explicar allò tan estrany que li havia passat a casa de la senyora Mary-Love aquella tarda.

—Per què volia que conegués en aquell home? —va preguntar la Zaddie amb curiositat, i amb la confiança absoluta que l’Elinor li podria donar la resposta.

L’Elinor havia deixat la labor. Tenia la boca tensa. Es va aixecar i va anar cap a la barana del porxo. La panxa d’embarassada només va crear una lleugera oscil·lació i malaptesa en el seu pas decidit.

—No ho saps, Zaddie?

—No, senyora.

L’Elinor es va girar i amb ràbia amb prou feines reprimida va dir:

—Volia que coneguessis aquell home perquè tornessis aquí i m’ho expliquessis, aquest és el motiu.

—Senyora?

—Zaddie, ja saps que la senyora Mary-Love no em diria ni l’hora que és…

—No, senyora! —va assentir emfàticament la Zaddie, com si només s’hagués arribat a aquella situació per mitjà d’algun astut estratagema de l’Elinor.

—… però volia que sabés que aquell… home havia tornat al poble.

—Es refereix al senyor Skew?

L’Elinor va fer que sí amb el cap, molt seriosa.

—I per què la senyora Mary-Love volia que vostè ho sabés?

—Perquè sap fins a quin punt no suporto l’Early Haskew, aquest és el motiu. Ho ha fet per trasbalsar-me, Zaddie. I et diré una cosa: sí que m’ha trasbalsat!

—Per què?

—Que no ho saps, Zaddie? Que no en tens ni idea?

—No, senyora.

—Saps què vol fer, aquell home? Vol contenir els rius. Vol construir dics tot al voltant del poble perquè no hi pugui haver riuades.

—Senyora Elinor, no volem que hi hagi més riuades —va dir la Zaddie amb compte—. Oi que no?

—No hi haurà més riuades —va dir amb èmfasi l’Elinor.

—L’Ivey diu que potser sí. L’Ivey diu que tot depèn dels esquirols.

—L’Ivey no té ni idea del que parla —va dir l’Elinor—. L’Ivey no hi entén gens, de riuades.

Va caminar de pressa amunt i avall seguint la barana del porxo, fent de tant en tant una mirada ràpida a casa de la Mary-Love, o al seu esplèndid bosquet de roures d’aigua, però sobretot contemplant el Perdido vermell i fangós que corria ràpid i silenciós darrere la casa. La Zaddie es va quedar molt quieta, amb una mà aixecada que encara aguantava la cadena del gronxador, observant la senyora Elinor.

—Cap d’ells no entén de riuades ni sap ni un borrall de rius, Zaddie. Es podria pensar que n’han après alguna cosa, oi, vivint tant de temps aquí, on cada vegada que miren per la finestra veuen passar el Perdido, on cada vegada que van a treballar o a comprar han de passar un pont i veure l’aigua que corre per sota, on van a pescar peix per sopar el dissabte, on bategen els fills grans, on s’ofeguen els fills petits. Semblaria que a hores d’ara n’haurien d’haver après alguna cosa, oi, Zaddie?

—Sí, senyora —va dir la Zaddie en veu baixa, però la senyora Elinor ni tan sols es va girar a mirar la nena negra.

—Però no —va dir amargament l’Elinor—. No en saben ni un borrall. Contractaran aquell home perquè construeixi dics, faran veure que els rius ja no són allà. I et dic una cosa, Zaddie, la senyora MaryLove farà tot el que pugui per tirar endavant aquest projecte, encara que hi hagi de posar diners de la seva butxaca. I saps per què?

—Per què?

—Per contrariar-me. És per això que ho fa, i per cap altre motiu hagut i per haver-hi. Senyor, quin menyspreu que em té aquella dona!

L’Elinor es va girar inesperadament, va fer unes gambades i es va deixar caure al gronxador. Va mirar la Zaddie, que s’havia assegut amb cautela al gronxador al costat de l’Elinor. Amb un cop de peu ràpid, l’Elinor va impulsar el gronxador. Es va pressionar la panxa amb les dues mans i, quan va parlar, semblava que les paraules seguissin el ritme de les estrebades de la cadena.

—Zaddie, saps què veurem d’aquí a uns quants mesos quan seiem en aquest gronxador?

—No, senyora. Què?

—Estarem mirant una pila de terra. Aquell home ens taparà la vista del riu amb una pila de terra. I la Mary-Love serà allà amb una pala ajudant-hi. Ho farà per fer-me parar boja. I posarà una pala a les mans de la Sister. I portarà allà la Miriam amb un cotxet, i s’ajupirà i li dirà a la Miriam: «Mira, nena, mira com li destrosso les vistes a la teva mama! Mira com apilo terra davant dels ulls de la teva mama de debò!». Ai, Zaddie, quina ràbia em fa! Em fa una ràbia del dimoni!

L’Elinor es gronxava i contemplava el Perdido. Tenia la respiració ronca i irregular.

—Senyora Elinor, li puc fer una pregunta? —va dir tímidament la Zaddie.

—Què?

—I si no aixequen el dic? No n’hi haurà cap més riuada? En algun dia, vull dir? Senyora Elinor, en aquella riuada hi va morir gent!

L’Elinor va posar el peu a terra de cop i el gronxador es va aturar amb una batzegada, que gairebé va fer caure la Zaddie a terra. L’Elinor es va girar i va mirar la nena negra directament a la cara.

—Escolta’m, Zaddie. Aquell dic, si mai arriben a construir-lo, no farà el més mínim bé a aquest poble.

—Què vol dir?

—Vull dir que mentre jo sigui viva i visqui en aquesta casa, tant és que hi hagi dic o no n’hi hagi, que a Perdido no hi haurà cap inundació. Els rius no creixeran més del compte.

—Senyora Elinor, no pot…

L’Elinor no va fer cas de la protesta.

—Però, Zaddie, quan jo sigui morta, tant és que hi hagi dic o no n’hi hagi: a aquest poble i tothom que hi sigui, l’aigua els esborrarà de la faç de la terra…

3

El bateig

Quan la Zaddie va portar a l’Elinor la notícia de l’arribada de l’Early Haskew al poble, no sabia que aquell home viuria a la casa del costat. La MaryLove hauria donat qualsevol cosa per veure la cara de l’Elinor quan s’assabentés que l’Early dormiria al llit de l’habitació que l’Elinor mateixa havia ocupat feia no gaires mesos. L’Oscar, sense anticipar la reacció de la seva dona, només ho havia comentat de passada aquell vespre. L’endemà al vespre, l’Oscar i la seva dona van passar per davant de la casa de la Mary-Love de camí cap al Ritz i van veure l’Early assegut al porxo amb la Sister. L’Elinor es va aturar en sec, va fer mitja volta, va tornar amb pas decidit cap a casa i no va voler dir ni una paraula a l’Oscar durant la resta de la nit. Va penjar una hamaca al porxo del pis de dalt i va dormir sense perdre de vista el riu.

L’endemà al matí a l’hora d’esmorzar, més calmada, va dir a l’Oscar:

—La teva mama vol que perdi la criatura.

L’Oscar va aixecar les celles, atònit.

—Elinor, quines coses dius!

—Vull dir que la senyora Mary-Love vol que tingui un avortament. Vol que la Miriam sigui filla única per poder passar-nos la mà per la cara amb la Miriam a tu i a mi.

L’Oscar no havia sentit parlar mai l’Elinor de la seva filla i, ara que ho havia fet, es va quedar parat per la perversitat de la seva actitud.

—Elinor —va dir tot seriós—, això no està bé. Per què podries pensar una cosa tan terrible?

—És l’únic motiu pel qual ella pot haver convidat aquell home a casa seva.

—El senyor Haskew?

—Aquell home dorm a la teva habitació, Oscar.

—Ja ho sé. I crec que la mama fa una cosa bona. Crec que ella ho considera una cosa que fa en benefici de Perdido, proporcionar un lloc agradable al senyor Haskew perquè faci els seus plànols. Sabies que li ha comprat una taula de dibuix que li ha costat seixanta-cinc dòlars? I una cadira amb seient giratori que va valdre quinze dòlars més? La mama pensava en el benestar del senyor Haskew.

L’Elinor va apartar la vista i va mirar fixament per la finestra cap a la casa de la Mary-Love.

—És que em regira la panxa seure aquí i mirar aquella casa i saber que aquell home està assegut a dins amb un llapis i un regle, dibuixant el dic.

L’Oscar va pensar que ho començava a entendre.

—Ara que ho dius, començo a recordar que no et va caure gaire bé el senyor Haskew quan va venir fa cosa d’un any…

L’Elinor va mirar el seu marit amb una expressió que semblava que digués «això és quedar-se tan curt com els d’Alabama exageren».

—… però vaig pensar que era perquè no el suportaves a ell com a persona, ja saps, igual que hi ha gent que no suporta l’ocra. Però no era això, oi? Era només perquè venia aquí a construir el dic, i a tu no t’agrada el dic.

—Exacte, Oscar, a mi no m’agrada el dic. Aquest poble no el necessita. Ja no hi haurà més inundacions.

—Elinor, no es pot saber del cert, això. No ens podem permetre córrer riscos. Encara que estigués segur que no es moriria ningú, igualment intentaria tirar endavant això. Saps quanta fusta vam perdre el 1919? Saps quants diners vam perdre? I nosaltres vam tenir sort. El pobre Tom DeBordenave encara no s’ha recuperat del tot, i no estic segur que arribi a sortir-se’n. Podria haver-hi una altra riuada l’any vinent, i llavors em sorprendria moltíssim que cap de nosaltres ens en recuperéssim.

—No hi haurà cap riuada l’any vinent —va dir tranquil·lament l’Elinor.

L’Oscar va observar la seva dona amb cara de desconcert.

—Elinor —va dir al capdavall—, no pots permetre que el senyor Haskew t’alteri. És un home molt amable i estic segur que no vol haver de sentir dir que hi ha una embarassada a la casa del costat passant-ho malament per culpa seva.

—La senyora Mary-Love ho ha fet a posta —va repetir l’Elinor.

Tornaven a ser al punt on havien començat. L’Oscar va sospirar, es va aixecar de taula i es va preparar per anar a treballar. Sabia que la visió de l’Elinor estava distorsionada com la imatge d’un objecte vist a través de tres metres d’aigua de riu en moviment. Però aquella tarda, quan va passar un moment per casa de la mare abans de tornar a la seva, enmig d’una conversa sobre com anava tot a la serradora, la Mary-Love va dir:

—Oscar, l’Elinor ja sap que el senyor Haskew s’ha instal·lat a viure amb nosaltres?

—Sí que ho sap —va dir l’Oscar, concís. Després de la introducció inesperada d’un tema nou a la conversa, el millor era respondre dient el mínim possible. Un home no sabia mai què li volien treure.

—Bé, i què ha dit?

Ara l’aigua del riu ja no es movia tan de pressa. L’Oscar començava a veure què reposava al fons canviant, molt per sota de la superfície.

—No ha dit gran cosa, mama. L’Elinor no creu que el poble necessiti un dic. L’Elinor no creu que hi hagi d’haver una altra riuada. Suposo que creu que el senyor Haskew perd el temps i nosaltres malgastem els diners.

La Mary-Love va fer un esbufec de menyspreu.

—I què en sap l’Elinor, de dics i d’inundacions? Què sap l’Elinor de les cases i els negocis de la gent que s’emporta una riuada?

—Bé —va assenyalar l’Oscar—, ella va quedar atrapada per l’aigua. Si se’n recorda, en Bray i jo la vam trobar aïllada a l’hotel Osceola.

La Mary-Love no va dir res, però la seva cara expressava tan bé el delicat desig que l’Elinor Dammert s’hagués quedat allà abandonada fins que es morís de gana o de la malenconia i la humitat que l’Oscar va respondre com si hagués fet el comentari en veu alta.

—Mama, si no hagués rescatat l’Elinor i més endavant m’hagués casat amb ella, vostè no tindria la Miriam.

—És veritat —va reconèixer la Mary-Love—. Sempre estaré agraïda a l’Elinor per donar-me la seva nena. La seva primera criatura. No calia que ho fes. I bé, l’Elinor no t’ha dit res del senyor Haskew? Li has dit que hem posat el senyor Haskew a la que era la teva habitació? I que dorm al llit on ella va donar a llum?

La sorpresa va deixar l’Oscar en silenci uns moments. Es va quedar parat que la mare hagués ensenyat les cartes tan fàcilment. Ara hi veia molt clar a través de l’aigua del riu, i es va adonar que l’Elinor ho havia entès des del primer moment. Sí, la Mary-Love havia convidat l’Early Haskew precisament per irritar l’Elinor, si bé l’Oscar no estava convençut que la Mary-Love pretengués induir un avortament. El fet de reconèixer en la seva mare aquella mesquinesa (perquè no es podia anomenar d’una altra manera), va situar decididament l’Oscar al bàndol de la seva dona en aquest tema. Hauria deixat que li arrenquessin la llengua de la boca abans de dir a la Mary-Love que l’Elinor estava trasbalsada per la proximitat de l’enginyer. De fet, va arribar fins al punt de donar pistes falses a la seva mare, contestant:

—L’Elinor s’alegra que tinguin algú per fer-los companyia. Suposa que potser s’han sentit soles des que ens en vam anar. Aquella casa és tan gran, mama, i cal tant de temps i feina només per tenir-la al dia, que l’Elinor no passa per aquí tan sovint com voldria.

La Mary-Love va mirar indecisa el seu fill, l’expressió del qual era plàcida i agradable, com si intentés determinar si l’Oscar estava fent un paper o si parlava —com els homes de Perdido, i probablement els homes de tot arreu, tendien a parlar— sense dedicar gens d’atenció a les conseqüències de les seves paraules.

Aquell vespre a l’hora de sopar l’Oscar va repetir a l’Elinor exactament el que havia dit a la seva mare i l’Elinor, escoltant aquell recital sincer, no va tenir cap dubte que l’Oscar comprenia la importància del que deia. Atribuïa al seu marit molts més mèrits que no la seva mare. L’Elinor va somriure i va dir:

—Veus el que et deia, Oscar?

—Tenies raó sobre la mama, tot i que no hauria cregut mai una cosa així d’ella. Ara bé, Elinor, t’he de dir una cosa…

—Què m’has de dir?

—Que penso donar suport al senyor Haskew i a la seva feina. Crec que tard o d’hora hi haurà una altra inundació, i crec que els dics s’han de construir. Sé que a tu no t’agrada, però he de fer tot el que pugui per protegir aquest poble i les serradores.

—Molt bé, Oscar —va dir l’Elinor amb una calma sorprenent—. Has començat a veure correctament algunes coses, però encara no ho veus tot prou bé. Ja arribarà el dia que descobriràs com n’estaves d’equivocat…

Al principi la Mary-Love havia considerat l’Early Haskew un mer instrument per burxar la jove, però ben aviat va esdevenir més que això. Era un home agradable, amable i bondadós, i ella aviat es va fer a la seva veu forta i al costum de menjar pèsols amb el ganivet. La tosquedat rústica no era del tot desagradable en un home tan jove i ben plantat, si bé la Mary-Love estava segura que el pas dels anys embrutiria l’Early. L’enginyer també queia bé a la Sister (o més ben dit, sobretot a la Sister), que no havia passat mai gaire temps a prop d’un home que no fos família pròxima.

L’Early es passava el dia a la seva sala d’estar treballant a la taula de dibuix. La Sister li subministrava tasses de cafè i galetes que feia ella mateixa. Els dies que feia calor li portava te amb gel i, quan no hi havia res més que pogués fer per ell, anava amb un llibre a la seva habitació sense fer soroll i seia en una butaca girada cap al seu perfil.

—Li fas nosa! —exclamava la Mary-Love.

—No és veritat! —protestava la Sister.

I si ho era, ell no donava cap indici que molestés. Devia dir gràcies a la Sister unes vuitanta vegades al dia, i aquell «gràcies» sempre era cordial i sincer. Quan la Mary-Love insistia que la Sister deixés tranquil l’enginyer i anés a seure amb ella al porxo lateral amb un altre cobrellit enconxat que estaven fent entre les dues, la Sister estava neguitosa fins que, a contracor, la Mary-Love li donava permís per tornar al seu lloc al costat de la taula de l’Early.

De tant en tant, quan deia que tenia la vista cansada, l’Early baixava al porxo amb la Sister i la Mary-Love, i allà seia al gronxador amb els ulls tancats i parlava amb veu moderada. Feia llargues passejades pel poble, sobretot seguint les vores dels rius, examinant el sòl i les formacions d’argila. D’altres vegades en Bray el portava molt endins als comtats de Baldwin i Escambia per examinar diversos tipus de pedreres. En tornava cobert de fang. Després de banyar-se i canviar-se de roba, encara tenia miques d’argila vermella d’Alabama encastades als plecs de la cara i sota les ungles de les mans grosses. La Miriam se l’estimava i els vespres ell la feia saltar amunt i avall a la falda amb gran alegria de la nena, tant de temps com volia.

A causa d’ell, els intercanvis entre la casa de la Mary-Love i la de l’Oscar es van aturar completament. Ja no hi va haver més petits obsequis de fruites o conserves entregades per la Zaddie; l’Oscar ja no hi anava tan sovint com abans. Fins i tot semblava que s’hagués fos el parentiu entre les germanes Zaddie i Ivey. La Mary-Love es conformava amb el pensament que havia clavat de gairell una espina ben grossa a la seva jove. Un dia, amb la intenció de veure la profunditat de la ferida, la Mary-Love va comentar al seu fill:

—Oscar, últimament ja no veiem gaire l’Elinor. Es troba bé? Ens ha tingut amoïnades.

—Bé, mama —va contestar l’Oscar—, cada cop falta menys perquè arribi el dia, ja ho sap, i a l’Elinor no li convé cansar-se amb visites constants. De fet —va afegir, de broma—, ara la tinc tancada tot el dia a l’habitació. Faig que la Zaddie es quedi dreta davant de la porta i li llegeixi pel forat del pany.

L’Oscar ho va dir per tal de privar la seva mare de qualsevol satisfacció amb la informació de fins a quin punt l’Elinor continuava enfadada. Però el que va dir sobre l’embaràs de la seva dona era ben cert: començava a faltar poc perquè arribés el dia. De fet, segons els càlculs aproximats de l’Oscar, la criatura (l’Elinor encara no li havia dit si seria nen o nena) ja anava tard.

Però tant si anava tard com si no, el nadó es va fer esperar quatre setmanes més. L’Oscar es va preocupar de debò. L’Elinor no es trobava gaire bé i feia llit. El doctor Benquith va anar a examinar-la i després va dir a l’Oscar:

—Té malestar.

—Sí, però la criatura està bé?

—Dona cops de peu. Els noto.

—Bé, doncs digues, serà nen o nena?

En Leo Benquith va fer una mirada estranya a l’Oscar i va tardar un moment a contestar.

—Em jugo un pèsol que aquest cop serà nen —va dir l’Oscar—. Tinc raó?

—Oscar —va dir a poc a poc el doctor Benquith—, saps que no hi ha absolutament cap manera de saber si serà nen o nena, oi?

L’Oscar va semblar desconcertat un moment i després va contestar:

—Bé, això és el que pensava jo abans, saps? Vull dir, és el que sempre m’havien explicat. Però l’Elinor ho sap, i jo sé que ho sap; només que no m’ho vol dir.

—La teva dona t’ha estat arrabassant fol·licles pilosos, Oscar.

La curiositat de l’Oscar aviat va quedar satisfeta perquè el 19 de maig del 1922 l’Elinor va donar a llum una nena que va pesar dos quilos tres-cents.

El metge ja se n’havia anat i la Roxie era a baix rentant els llençols i les tovalloles bruts de sang quan l’Oscar va dir a l’Elinor:

—Tu sabies que seria una nena?

—És clar que sí.

—Per què no m’ho vas dir?

—No volia que estiguessis decebut.

Va ensenyar el nadó a l’Oscar perquè l’inspeccionés.

—Segurament tu volies un nen, Oscar, però sabia que de seguida que veiessis aquesta nena l’estimaries a no poder més! És per això que no t’ho vaig dir.

—Sí, l’estimo a no poder més! I l’hauria estimat igualment!

—Bé —va dir l’Elinor en veu baixa, mentre es posava el nadó al pit—, doncs em vaig equivocar en això. La pròxima vegada sí que t’ho diré.

Aquella tarda hi va haver una mena de visita oficial de la Mary-Love i la Sister. La Sister portava la Miriam a coll i l’Oscar va pensar, una mica incòmode, que aquella era la primera vegada que la seva filla primogènita entrava a casa dels seus pares. Després de mirar amb curiositat a totes les habitacions mentre pujaven, i exclamar-se en veu baixa criticant el que veien, la Sister i la Mary-Love van entrar al dormitori de l’Elinor i es van quedar dretes a banda i banda del llit. Com si responguessin a un senyal acordat, es van inclinar alhora i van fer un petó a la corresponent galta de l’Elinor. L’Elinor va apartar un extrem de la manta amb què estava embolicada la seva nova filla i va dir:

—Ho veieu? Ara en tinc una per a mi. —Va mirar la seva primera filla, encara als braços de la Sister, i va dir—: Miriam, aquesta és la teva germana Frances.

—Així és com li posarem? —va dir l’Oscar.

—Sí —va respondre l’Elinor, i al cap d’un moment va afegir—: La meva mare se’n deia.

—Un nom d’allò més bonic —va dir la MaryLove—. Elinor, la Sister i jo no et volem cansar, així que, escolta, si hi ha res que necessitis, només envia’ns la Zaddie, que nosaltres deixarem tot el que estiguem fent per anar a buscar-ho.

—L’hi agraeixo, senyora Mary-Love. Gràcies, Sister.

—Mama, hauríem d’anar-nos-en. L’Early es deu estar preguntant on ens hem ficat.

Quan va sentir esmentar el nom de l’enginyer, el somriure educat de l’Elinor es va gelar. No va dir ni una paraula més a la Sister ni a la Mary-Love.

Aquella nit, mentre l’Elinor —notablement recuperada— caminava amunt i avall per l’habitació infantil amb la Frances, cantant a la menuda i apartant-la una mica del pit per contemplar-la, fer-li ganyotes i somriure-li, i després tornant-se-la a apropar per fer-li carícies i petons, l’Oscar va fer uns càlculs sobre el naixement de la seva filla que ja no eren tan aproximats. Va comptar nou mesos enrere des de la data de naixement de la Frances (en Leo Benquith li havia dit que tant el part com l’embaràs havien estat normals en tots els aspectes) i li va sortir el 19 d’agost del 1921.

Era el dia que havien vingut a viure a la casa nova. Es recordava amb seguretat que l’Elinor i ell havien fet l’amor aquella nit, perquè havia estat la primera vegada que ho feien a la seva pròpia casa…, però també es recordava, amb més que una mica de neguit, que també havia estat el dia que, abans, aquell mateix vespre, l’Elinor havia anunciat l’embaràs.

La nit del dia que va néixer la Frances Caskey, l’Elinor va afirmar que tenia la intenció de quedar-se a l’habitació infantil amb la seva nova filla. Content perquè la seva dona mostrava tant d’interès i plaer amb la nova criatura, que contrastaven tan marcadament amb com havia tractat la Miriam, l’Oscar hi va accedir amb il·lusió. Es va estar molta estona estirat al llit, sense poder adormir-se, pensant en l’Elinor, l’embaràs i aquella coincidència peculiar de les dates.

Al costat, a casa de la Mary-Love, l’Early Haskew roncava més fort de com parlava. La MaryLove donava voltes al llit, sospesant l’efecte que el naixement de la Frances podia tenir en la situació, tement que la criatura fos el mitjà pel qual l’Elinor obtindria un ascendent reconegut damunt de tot Perdido. I a la seva habitació, la Sister pensava ara en la Miriam, a qui s’estimava moltíssim, i ara en l’home que roncava a l’habitació del final del passadís, que no li era del tot indiferent. Al llit, al costat de la Sister, la Miriam Caskey somiava els seus somnis sense forma de coses sense nom per menjar i coses sense nom per agafar i coses sense nom per amagar a la capseta que la Mary-Love li havia regalat.

I a la casa de més enllà, la Grace Caskey donava voltes i es bellugava al llit i ni tan sols volia anar a dormir, d’il·lusionada que estava pel naixement de la Frances. La Grace s’imaginava un trio de cosines (ella, la Miriam i la Frances) afectuoses i lleials. En James Caskey pensava (o potser somiava?) en la terra de sobre la tomba de la seva dona, i es preguntava si no s’hi hauria de plantar berbena o flox. Al capdavall, tots els Caskey es van adormir, i tots van somiar en allò que més els capficava.

Aquella nit, mentre els Caskey dormien i somiaven, una boira va pujar des del riu Perdido i es va escampar per la finca seca dels Caskey.

Les boires no eren res estrany en aquella part d’Alabama, però només es formaven de nit i poca gent les veia. Aquella boira, més fosca i espessa que de costum, va pujar del riu com un depredador que s’alça en la nit després d’un llarg somni diürn, amb ganes d’apaivagar la fam. Es va enroscar al voltant de les cases dels Caskey, envoltant-les d’una broma densa, silenciosa i immòbil. El que abans només era fosc, ara era negre. Va ser tan silenciosa, tan subtil, que la seva arribada no va despertar ningú. La humitat del riu va impregnar les cases i va envoltar els qui hi dormien amb un rellent sufocant. Fins i tot els roncs de l’Early Haskew van quedar esmorteïts. Però cap dels Caskey no es va despertar i, si s’hi va resistir, va ser només en somnis, uns somnis en què la boira aclaparadora tenia braços i cames que estaven molls i relliscaven, i una boca que exhalava broma i nit.

La Zaddie Sapp va ser l’única que ho va saber. Va somiar la boira, va somiar que li estirava amb els dits humits el llençol del catre perquè li agafés fred, i va somiar que la boira la despertava i la cridava perquè sortís de la protecció de la seva recambreta darrere la cuina. El somni era tan convincent que la Zaddie va obrir els ulls per demostrar-se a si mateixa que allà no hi havia boira. Però quan els va tenir oberts, i va mirar directament al sostre, la Zaddie va veure uns remolins espessos de boira flotant davant de la finestra. Alhora, molt fluix i esmorteït, va sentir el cruixit humit de les frontisses de la porta de gelosia del darrere de la casa. Al principi no es va creure les orelles, perquè el so semblava molt llunyà. Llavors va sentir un pas a les escales que portaven al jardí del darrere.

Va seure de cop al llit i remolins de boira van giravoltar en una turbulència inesperada davant dels seus ulls. A la Zaddie no li feien por els lladres, perquè a Perdido no s’havia robat res des que en Railroad Bill va atracar a mà armada la serradora dels Turk el 1883, però va sentir inquietud quan va mirar per la finestra. La boira no deixava veure gran cosa, però si mig aclucava els ulls tot just podia distingir una figura fosca que baixava amb compte les escales.

La Zaddie va saber que era l’Elinor.

Un graó va cruixir. La figura es va aturar un moment. La Zaddie es va adonar que l’Elinor portava alguna cosa als braços, contra el pit, i per a què era aquella posició dels braços si no per bressolar un nadó?

Segur que l’aire i la boira de la nit no podien ser bons per a una criatura que encara no tenia un dia! Amb només la camisa de dormir, i sense pensar a posar-se sabates, la Zaddie va saltar del llit sense fer soroll, va obrir la porta de la seva recambreta i va sortir al porxo tancat amb gelosies del darrere. Va obrir la porta empenyent, amb suavitat però sense intentar dissimular el fet que era allà. Es va quedar dreta a l’escala de darrere, i va tancar la porta per on havia sortit.

L’Elinor s’allunyava pel jardí de davant seu, gairebé invisible entre la boira.

—Senyora Elinor —va dir en veu baixa la Zaddie.

—Zaddie, torna a dins. —La veu de l’Elinor sonava mullada i com de somni. Semblava que venia de molt lluny.

La Zaddie va dubtar.

—Senyora Elinor, què fa en aquí fora amb aquesta criatureta preciosa?

L’Elinor va canviar de posició l’infant als braços.

—La vaig a batejar amb aigua del Perdido i no necessito que m’ajudis. Per tant, torna cap a dins, em sents? Una nena com tu es podria perdre en aquesta boira i acabar morta!

La veu de l’Elinor es va esvair, igual que la forma. S’havia perdut en la boira. La Zaddie va córrer cap endavant, tement per la seguretat del nadó.

—Senyora Elinor! —va murmurar la Zaddie en la foscor negra com la tinta.

No hi va haver resposta.

La Zaddie va córrer cap endavant, cap al riu. Va ensopegar amb una arrel que sobresortia d’una de les mates de roures d’aigua i va quedar estesa a la sorra. Es va posar dreta com va poder i, a través d’un punt on la boira s’havia aclarit momentàniament, va distingir la figura de la senyora Elinor a la vora de l’aigua.

Va tornar a afanyar-se cap endavant i es va aferrar a la camisa de dormir de la seva mestressa.

—Zaddie —va dir l’Elinor, amb la veu encara distant i estranya—, t’he dit que et quedessis a la casa.

—Senyora Elinor, no pot posar la criatura a l’aigua!

—Et penses que aquest riu farà mal a la meva nena? —va contestar l’Elinor, rient.

I amb aquestes paraules, l’Elinor va llançar la filla acabada de néixer al corrent negre i ple de remolins del Perdido. Podria haver estat un pescador tornant al riu una presa massa petita.

La Zaddie tenia por del Perdido des de feia molt de temps, conscient que molta gent s’havia ofegat en els seus corrents implacables. Havia sentit els contes de l’Ivey sobre el que vivia al fons del riu i quines coses hi havia amagades al fang. Però malgrat la por, malgrat el fet que era de nit i que la nit era plena de boira, la Zaddie va entrar corrents a l’aigua amb l’esperança de salvar el nadó que, increïblement, havia estat llançat allà per la seva mare.

—Zaddie —va cridar l’Elinor—, torna aquí. Que t’ofegaràs!

La Zaddie va atrapar la criatura… o almenys es va pensar que l’havia atrapat. Quan havia posat els braços a l’aigua, havia recollit alguna cosa. No semblava ni de bon tros un nadó! Relliscava molt i no era suau, sinó com de goma, tan semblant a un peix que va estar a punt de tornar-lo a deixar anar. La Zaddie es va esgarrifar de repulsió per allò que fos que tenia a les mans, però ho va aixecar per damunt de la superfície. Va veure que havia agafat una cosa negra i repugnant, amb un cap sense coll unit directament a un cos gruixut. Una cua curta que semblava gairebé tan gruixuda com el cos s’agitava convulsivament, i la cosa estava coberta de llim del riu. A l’aire, lluitava per escapolir-se, per tornar al seu element. Però la Zaddie la va agafar fort, tancant els dits al voltant de la carn fastigosa. De la boca com de peix va brollar un raig d’aigua amb escuma i la cua que s’agitava va picar contra els avantbraços de la Zaddie, mentre uns ulls opacs i prominents li fitaven la cara.

La mà de l’Elinor es va tancar damunt de l’espatlla de la Zaddie.

La nena es va tensar, i va mirar al seu voltant.

—Ja ho veus —va dir l’Elinor—, el meu nadó està bé.

Als braços de la Zaddie hi havia la Frances Caskey, nua i relaxada, amb aigua del riu Perdido degotant-li a poc a poc dels colzes i els peus.

—Vine, Zaddie, surt de l’aigua —va dir l’Elinor, mentre estirava la nena cap a fora per la màniga del vestit—. El terra és fangós i podries relliscar…

L’endemà al matí, la Roxie va sacsejar la Zaddie per despertar-la d’un son profund.

—Nena —li va dir—, encara no has ni començat a rastellar! Què et passa, aquest matí?

La Zaddie es va vestir de pressa, trasbalsada però alleujada perquè l’aventura d’aquella nit només havia estat un somni. Havia vagat per un malson, havia arribat a un lloc segur i llavors havia caigut immediatament en un son sense interrupcions. Era impensable, amb la llum del dia, que l’Elinor tirés la seva criatura acabada de néixer al Perdido, i la Zaddie ni tan sols es permetia pensar en allò que havia agafat amb els braços en el somni.

Va anar de seguida a la cuina i va menjar a correcuita un brioixet. Va agafar el rasclet del racó de costum i va obrir de bat a bat la porta del darrere. Hi va haver un moment en què el soroll de les frontisses li va fer recordar el somni, però la Zaddie només va somriure per la seva pròpia por. Va baixar corrent pels graons del darrere… i es va aturar de cop.

Allà a la sorra hi havia quatre rastres de petjades. Dos baixaven directament cap al riu i dos en tornaven; i al voltant dels rastres de tornada hi havia minúscules depressions circulars com les que podien fer gotes d’aigua caient damunt la sorra i assecant-se.

Pesarosa, la Zaddie va sortir al jardí gris i fred. Amb els ulls baixos, va esborrar amb compte aquelles petjades que anaven i tornaven del riu, com si així pogués fer desaparèixer el que, al capdavall, no havia estat un somni. Tota l’estona, mentre treballava, sentia l’Elinor al porxo del dormitori del pis de dalt. Cantussejava una cançoneta sense melodia al seu nadó.

4

Pare, Fill i Esperit Sant

Més o menys pel naixement de la seva neboda Frances, la Sister Caskey estava aclaparada per una sensació d’impotència i insignificança. Per què l’havia d’afectar tant justament ara, quan abans sempre havia donat per descomptada la seva situació, no ho sabia. Potser tenia alguna cosa a veure amb el casament de l’Oscar amb l’Elinor i el fet que ell s’hagués escapat de la casa, mentre ella hi romania, fent el paper d’esponja que absorbia tot el ressentiment de la Mary-Love per la deserció del seu fill. Potser tenia a veure amb l’Elinor mateixa, que era més jove que la Sister però sens dubte tenia més poder; l’Elinor havia lluitat contra la Mary-Love com una igual. Potser la Sister estava cansada de les queixes mesquines de la seva mare contra l’Elinor, contra el poble i contra la Sister mateixa. Darrerament, la Mary-Love havia fet els primers intents d’obtenir una part més gran del control sobre la Miriam, que fins ara havia compartit equitativament amb la seva filla. La Sister creia que això era el que li coïa més. Sabia que aviat la Mary-Love li prendria completament la criatura, i la Sister es tornaria a quedar sola.

Si bé els Caskey tenien una posició més acomodada que gairebé cap altra família de Perdido, la Sister tenia molt poques coses realment seves. Només posseïa algunes accions estranyes que havien estat regals d’aniversari, que donaven uns dividends erràtics i negligibles. Es recordava perfectament de les joies dels Caskey, enterrades amb la Genevieve, que tan misteriosament havien aparegut al dormitori del davant de la casa de l’Elinor. Però, d’aquell tresor, la Sister no en tenia absolutament res. Excepte les perles negres que havia agafat l’Elinor, la Mary-Love s’ho havia quedat tot per a ella i la Miriam. La Sister començava a creure que la seva opinió no es requeria mai en cap tema important.

Un matí de juliol es va plantar al despatx d’en James a la serradora i va afirmar que estava preparada i disposada a fer qualsevol feina que li encarregués. En James va mirar la seva neboda amb una barreja de perplexitat i dubte i va dir:

—Mare meva, Sister, si jo mateix no entenc ni un borrall del que passa aquí, no sé per què hauries de venir a demanar-me a mi què pots fer!

Quan va anar a anunciar el mateix al seu germà, l’Oscar va dir:

—Sister, aquí no ha res per a tu tret que sàpigues escriure a màquina o reparar una estelladora trencada, i sé perfectament que no en saps.

La Sister va tenir la sensació que la família conspirava per negar-li la dignitat i la satisfacció de les responsabilitats humanes habituals.

Va suggerir a la Mary-Love que podria obrir una botiga al carrer Palafox per vendre fils i botons, però la Mary-Love va dir:

—No, Sister, no et penso donar els diners, perquè el negoci tancaria al cap de sis mesos. Què en saps tu, de portar una botiga? A més, et vull aquí a casa amb mi.

Quan la seva mare va dir allò, la Sister va descobrir que «a casa» era precisament el lloc on no volia passar la resta de la seva vida.

La Sister estava cansada de tot plegat, i la Sister va pensar que veia una sortida.

La seva solució no era cap novetat; era un remei habitual arreu del món. Aconseguir un marit ho resoldria tot. Quan va començar la feina de buscar possibles candidats per al càrrec, va descobrir amb gran satisfacció que l’home que era el millor partit de Perdido, el que s’ajustava més exactament al seu propòsit, també era el que tenia més a mà. Era l’home a qui sentia roncar a l’altre extrem del passadís cada nit, l’Early Haskew.

L’Early era ben plantat, d’una manera que suggeria aire lliure i sol. Era enginyer i semblava que tenia un bon futur al davant. Queia bé a tots els Caskey. Però en realitat a la Sister no li importava res d’això. El que era més important de l’Early Haskew era que, quan el dic estigués construït, se n’aniria de Perdido. Només es podia suposar que, si en aquell moment l’Early fos casat, s’enduria amb ell la seva dona.

La Sister no tenia gens d’experiència ni tan sols en les formes més senzilles d’atracció i flirteig i en aquest tema difícilment podia recórrer a la mare o a les amigues de la mare per demanar consell. L’Elinor també estava completament descartada. Per tant, la Sister va recórrer a la persona a qui ja havia recorregut una o dues vegades: l’Ivey Sapp, la cuinera i minyona de la Mary-Love. Sabia que els consells de l’Ivey serien de base sobrenatural, com també la posada en pràctica, però no hi veia cap alternativa. Per tant, la Sister, dient-se «No tinc ningú més a qui recórrer», va baixar a la cuina aquella tarda i va dir a l’Ivey sense preàmbuls:

—Ivey, m’ajudaràs a casar-me?

—Esclar que sí —va dir l’Ivey sense dubtar—. Algú en concret?

L’Ivey Sapp havia arribat a casa de la Mary-Love feia uns tres anys, quan en tenia setze. Era negra, lluent i rodanxona. Tenia les cames permanentment corbades de muntar la mula dels Sapp mentre feia voltes i voltes a la trituradora de canya, de vegades dotze hores al dia. Al final s’havia cansat de la monotonia opressiva de la seva existència a casa i es delia pel que la seva mare, la Creola, anomenava amb menyspreu «una vida al poble». S’havia arranjat una mena de matrimoni amb en Bray Sugarwhite, un home molt més gran que ella, però amable i amb una bona posició a la casa dels Caskey.

El principal defecte de l’Ivey (almenys a ulls de la Mary-Love) era una mena de superstició exuberant que veia dimonis en cada arbre, auguris en cada núvol i significats foscos ocults en cada accident casual. L’Ivey Sapp dormia amb talismans i portava… coses penjades en una cadeneta al voltant del coll. No començava a fer conserves en divendres, i sortia corrents i no tornava en tot el dia si veia algú obrir un paraigua a dins de casa. No volia treure la cendra després de les tres de la tarda per mor que no hi hagués una defunció a la família. No escombrava quan s’havia fet fosc perquè escombrant trauria la bona sort per la porta. No rentava el dia de Cap d’Any per no haver de rentar un cadàver l’any següent. Tenia nombroses prohibicions i excepcions, i un verset o una dita per a cadascuna, per tant hi havia pocs dies que complís sense objeccions totes les feines que li encarregaven. De vegades la Mary-Love deia que creia que l’Ivey s’inventava la meitat d’aquelles falòrnies per tal d’eludir les seves responsabilitats, però l’Ivey tenia supersticions de sobres que no estaven gens relacionades amb la feina. Així, un fet desconcertant de la vida a casa dels Caskey era que el gest més innocent que observés l’Ivey, o que algú li expliqués sense pensar, originava una predicció nefasta: «Qui abans de menjar canta, abans de dormir plora», per exemple. Abans del naixement de la Miriam, la Mary-Love sempre afirmava que s’alegrava que no hi hagués canalla a casa, perquè l’Ivey els hauria convertit a tots en criatures espantadisses i ploramiques amb totes les seves contalles i advertències sobre coses que aguaitaven al bosc, miraven per les finestres o es desplaçaven arrapades al fons de la barca.

—I què se suposa que he de fer? —va dir la Sister, després de confessar a l’Ivey amb un punt de vergonya que es volia casar ni més ni menys que amb l’Early Haskew.

L’Ivey va seure a la taula de la cuina i va semblar perduda en pensaments i murmuris inintel·ligibles mentre començava a escapçar mecànicament la mongeta tendra d’un cossi. La Sister seia al seu costat impacient, però no gosava interrompre l’ensomni de l’Ivey. S’assegurava a si mateixa que no tenia gens de fe en les supersticions o en els talismans i rituals de l’lvey, però costava mantenir aquest escepticisme amb l’Ivey asseguda davant seu en ple monòleg d’encanteris. Al cap d’uns minuts, a l’Ivey se li van tancar els ulls; les mans li van caure a la falda. Es va quedar completament quieta durant tant de temps que la Sister va començar a amoïnar-se. De sobte, l’Ivey va obrir de cop els ulls i va preguntar:

—Quin dia és avui?

—Dimecres —va contestar la Sister, tan alarmada com si l’Ivey hagués dit «He vist el Senyor dels Àngels Malignes».

—El divendres —va dir l’Ivey—, vagi a comprar-me un pollastre viu.

La Sister es va tirar enrere, desconcertada.

—Ivey…

—No el compri en a cap dona, l’ha de comprar en un home. Un pollastre comprat en una dona no ens faria cap servei.

El divendres, la Sister va anar al poble i es va entretenir per la botiga d’en Grady Henderson fins que la Telma Henderson va deixar el taulell per anar a buscar alguna cosa a la rebotiga. Llavors la Sister va sortir de sobte de darrere un barril i va exclamar:

—Grady, em pot portar un pollastre, sisplau? Tinc molta pressa.

—La Telma tornarà de seguida, senyoreta Caskey. Ella la despatxarà.

—Ai, Grady, és que acabo de mirar el rellotge —no en portava, i el botiguer també ho podia veure—, i resulta que fa mitja hora que hauria de ser a casa. Sap què em dirà, la mama?

En Grady Henderson coneixia la Mary-Love i s’ho podia imaginar perfectament.

—Quin vol? —va preguntar, tot anant cap a l’expositor de vidre on hi havia els pollastres en safates de porcellana.

—En necessito un de viu, me’l pot portar del darrere? Em cal un pollastre jove… que encara no hagi post cap ou —va afegir, neguitosa i una mica avergonyida—. En deu tenir algun, oi?

En Grady Henderson va mirar atentament la Sister, va arronsar les espatlles i va sortir per una porta que donava a darrere la casa. La Sister el va seguir a un cobert petit i fosc on hi havia gàbies d’aviram.

—Aquest d’aquí —va dir en Grady, assenyalant un galliner que contenia mitja dotzena de pollastres blancs bruts de mides i edats diverses.

—Sembla jove —va dir la Sister, i va fer que sí amb el cap.

El senyor Henderson va obrir el galliner, va treure el pollastre agafant-lo pel coll i el va tirar a unes balances que penjaven del sostre.

—Dues lliures i mitja, són uns quaranta-cinc centaus. Ara l’hi poso en una bossa, vostè vagi a dins i doni els diners a la Telma.

—No —va exclamar la Sister, alarmada, i es va treure un bitllet de dòlar de la butxaca—. Li dono això i ja està, Grady. Es pot quedar el canvi… He de tornar a casa de seguida.

—Senyoreta Caskey, avui li’n passa alguna. M’acaba de donar tot un dòlar. Deixi’m que li posi un altre pollastre.

—No, només vull aquest! —va exclamar. Va tirar les espatlles enrere i, amb veu més calmada, li va assegurar—: No em passarà res.

Tot seguit, subjectant davant seu el sac d’arpillera amb el pollastre, la Sister va tornar corrents a casa i va entrar d’amagat pel darrere, perquè la mare no la veiés.

—La seva mama ha sortit —va dir l’Ivey, mirant a dins del sac—. Diu que tornarà en a l’hora de sopar, per tant farem aixòs ara mateix.

—No cal esperar fins que es faci fosc?

—Per a què? Amb a qui ha anat a xerrar, senyoreta Caskey? Jo sé el que faig.

Llavors, sense fer passis misteriosos ni murmurar encanteris, i amb la Sister encara aguantant el sac, l’Ivey hi va ficar la mà a dins i va arrencar-li el cap al pollastre. Va ajuntar les dues mans de la Sister a la part de dalt del sac que s’agitava, per mantenir-lo tancat. La Sister el va aguantar amb els braços estirats i va mirar horroritzada com tot de taques de sang traspassaven la tela del sac. Quan no s’hi va detectar gens de moviment, l’Ivey hi va ficar la mà i va retirar el cos del pollastre. Tenia les plomes esquitxades amb la sang que havia sortit a raig del coll retorçat. Subjectant la pobra bèstia per les potes, l’Ivey va obrir el pit del pollastre amb un ganivet petit i continuació va ficar els dits molsuts a dins de la carcassa, va palpar un moment i després en va treure el cor ensangonat. Un cop el va tenir, el va deixar caure sense cerimònies en un platet a la taula de la cuina.

Deixant que la Sister netegés la sang de la cuina, l’Ivey va enterrar el pollastre i el cap en un clot que havia fet a la sorra al costat de les escales de la cuina. Va plegar l’arpillera i la va amagar a sota d’una pila de diaris vells al porxo del darrere. La Sister va observar tot això sense gosar preguntar quina part d’aquella complexa maniobra era legítima i necessària i quina part només era perquè la Mary-Love no s’assabentés del secret. L’Ivey va fer un gest a la Sister perquè la seguís novament a la cuina.

D’un calaix d’estris de cuina, l’Ivey va treure cinc broquetes i les va posar en una renglera ordenada a la taula de la cuina. Tot seguit es va asseure al davant, va agafar el platet on hi havia el cor del pollastre i el va oferir a la Sister. Amb una mica d’angúnia, la Sister va agafar el cor del plat.

L’Ivey va trencar el plat al terra de la cuina i va fer un gest a la Sister perquè caminés al voltant de la taula.

La Sister, amb una barreja de vergonya i temor, va obeir.

—Pare, Fill i Esperit Sant —va dir l’Ivey.

—Pare, Fill i Esperit Sant —va repetir la Sister.

Seguint les indicacions silencioses de l’Ivey, va fer tres voltes a la taula, repetint cada vegada el mateix encanteri, la familiaritat del qual va confortar la Sister.

La Sister va acabar el moviment al voltant de la taula dreta al costat de la cadira de l’Ivey. Llavors la dona negra va agafar una de les broquetes, la va donar a la Sister i va assenyalar un punt al costat dret del cor de pollastre que reposava a la mà oberta de la Sister. La Sister ja havia entès que les instruccions de l’Ivey serien silencioses, excepte les fórmules, que la Sister havia de repetir paraula per paraula. Mentre la Sister punxava el cor amb la broqueta i el traspassava, l’Ivey va salmodiar:

—Així com fereixo el cor d’aquesta gallina innocent, el cor de l’Early Haskew quedarà ferit d’amor per mi.

La Sister, amb els ulls molt oberts, va repetir les paraules amb l’extrem de la broqueta a la mà.

Amb la segona broqueta, l’Ivey va assenyalar un punt del davant del cor de pollastre i va dir:

—Aquesta punxada traspassarà el cor de l’Early fins al dia que em demani que sigui la seva esposa.

La Sister va repetir aquestes paraules mentre empenyia la broqueta.

La tercera broqueta va anar del darrere al davant i la Sister va dir, després de l’Ivey:

—En la vida i en la mort, Early Haskew, soc teva.

La quarta broqueta va travessar el cor de costat a costat, des de l’esquerra.

—El que és meu és teu, el que és teu és meu.

L’Ivey va agafar l’última broqueta i va pressionar un punt a la base del cor. La Sister va traspassar el cor des d’allà, i la punta de la broqueta va sortir per dalt amb una gota de sang.

—Cinc ferides va patir Jesús, i elles et faran caure mort, Early Haskew, si no som marit i muller d’aquí a un any. En el nom del Pare, del Fill i de l’Esperit Sant. Amén.

La Sister estava a punt de parlar, per protestar que no desitjava que l’alternativa al matrimoni fos la mort de l’Early, però l’Ivey va fer que no amb el cap emfàticament per demanar silenci. L’Ivey es va aixecar de la taula, va anar cap a la cuina i va obrir la porteta de les brases. La Sister es va adonar llavors que l’Ivey havia tingut la cuina encesa tota la tarda.

La Sister va llançar el cor ple de broquetes a dins, on va caure en un llit de brases enceses i es va posar a espetegar. La Sister i l’Ivey van mirar a dins i van observar com s’encenia, vermell, i després es cremava amb una flama carmesina. Aviat només en van quedar les cinc broquetes lluents, que finalment van caure damunt del carbó, encara entreteixides en un pentàgon.

L’Ivey va tancar la porteta de cop. Les dues dones es van posar ben dretes i van repetir alhora l’encanteri que ja no semblava familiar i reconfortant a la Sister.

—En el nom del Pare, del Fill i de l’Esperit Sant.

5

Dòmino

La primera serradora de Perdido la va construir en Roland Caskey el 1875. Més endavant, el vell va guanyar el control sobre la tala de divuit mil acres de boscos fusters als comtats de Baldwin i Escambia. El 1895, quan es va morir, la serradora dels Caskey produïa gairebé seixanta metres cúbics de fusta al dia. Els arbres tallats que la serradora de Perdido no podia processar es marcaven amb un trèvol i s’enviaven Perdido avall a la serradora de reforç de Seminole. En Roland Caskey va ser analfabet tota la vida, però podia mirar un terreny arbrat de dos acres i dir, amb un marge de menys de mig metre cúbic, quanta fusta produiria. A més a més, va tenir el bon criteri de casar-se amb una dona llesta. L’Elvennia Caskey li va donar dos fills i una filla. La filla es va morir, de la picada d’un mocassí aquàtic que un dia va reptar per la gespa des del Perdido, però els dos fills van créixer forts i sans. Gràcies als esforços de la seva mare, tenien una bona educació, bones maneres i sensibilitat emocional. De fet, en Roland es queixava del «segell de la feminitat» que havia marcat el seu fill gran James, i que el faria ser tou i femení.

Quan en Roland Caskey es va instal·lar a la zona, els comtats de Baldwin i Escambia eren tot pinedes salvatges, i semblava inconcebible que uns boscos així es poguessin arribar a esgotar, però només tres serradores funcionant a plena capacitat van començar a aconseguir aquest esgotament. Els nous usos per a la resina i la trementina només van empitjorar la situació, perquè els furtius empobrits van «sagnar» milers d’arbres. Quan un arbre havia estat sagnat, no valia la pena tallar-lo. Els boscos es van retirar dels voltants de Perdido i a les terres no cultivables de més enllà es van anar tornant menys densos a mesura que els arbres sagnats es morien i queien a la primera tempesta de primavera. En Roland Caskey es va queixar amargament quan el secretari d’Interior va proposar lleis estrictes per a la preservació dels boscos i va exigir que es fes complir amb rigor la legislació ja existent.

En el seu testament, en Roland Caskey va dividir les seves propietats a parts iguals entre la seva dona i el seu fill petit Randolph, mentre que al seu altre fill James només li va deixar una petita renda anual per mantenir-se. En el preàmbul del document havia dictat que no podria descansar a la tomba sabent que havia cedit el control del seu imperi dels boscos a un home «marcat amb el segell de la feminitat». L’endemà de la verificació del testament, però, l’Elvennia Caskey va cedir la seva meitat al fill desheretat. Però no va ser només per aquesta generositat que en James Caskey va restar al costat de la seva mare fins que es va morir, tenint-ne cura amb constant afecte filial durant anys de senilitat i incapacitat física. La idea de casar-se no li passava mai pel cap sense anar acompanyada de la sensació d’haver-se posat alguna cosa desagradable a la boca.

Quan en James i en Randolph, d’acord com poques vegades es veia entre germans, es van fer càrrec del funcionament de la serradora dels Caskey, van començar a comprar tots els terrenys que podien al voltant de Perdido. El seu pare i els altres propietaris de serradores havien pensat que l’adquisició de terres on fer fusta era una manera de malgastar el capital: era molt més barat pagar els propietaris pel dret a tallar-la. La política d’en James i en Randolph va ser rebuda amb estranyesa i ridiculitzada a tot arreu, però ells van persistir. Després de comprar la terra, es van posar a tallar sistemàticament el que hi havia i a replantar immediatament. Al cap de cinc anys, l’encert d’aquesta manera d’actuar va ser reconegut i imitat pels Turk i els DeBordenave. L’antiga serradora Puckett de Perdido va acabar havent de tancar i abandonar el negoci, perquè ja no quedaven arbres que el senyor Puckett pogués comprar.

Durant vint anys, les serradores DeBordenave i Turk van quedar segona i tercera darrere de la Caskey. De vegades els DeBordenave tenien un any més bo que els Turk, i a la inversa, però només els propietaris de les serradores sabien realment quina empresa tenia més valor. Els Caskey posseïen més terres, però, i no havien deixat mai de comprar-ne sempre que sorgia l’oportunitat. En Randolph Caskey va morir quan el seu fill Oscar era fora estudiant a la Universitat d’Alabama. En James va dirigir la serradora sense gaire eficiència durant dos anys fins que l’Oscar va tornar a Perdido per ocupar el lloc del seu pare. L’Oscar i en James, instats per la Mary-Love, no van dubtar a comprar dos acres de pi melis envoltats de bosc dels Turk. Ara les serradores més petites treballaven amb la segona i la tercera generació d’arbres a les seves terres, però els Caskey tenien una part de bosc verge, una cosa extraordinària a la zona.

La Mary-Love i en James Caskey eren els propietaris de la serradora i les terres, però l’Oscar dirigia el funcionament del negoci. En James anava cada dia al despatx i s’ocupava d’alguna cosa o altra, principalment correspondència, però gran part dels seus esforços eren prescindibles; era feina que podria haver fet un home contractat per dos mil dòlars l’any. En canvi, l’empresa no podria funcionar sense l’Oscar. Ara bé, malgrat tots els esforços i les hores que hi dedicava, no tenia més diners que la pobra Sister i, com tothom sabia, la Sister no tenia ni un ral.

La gent del poble que no sabia res del que passava a la família mirava les tres cases dels Caskey i treia les seves conclusions del fet que l’Elinor i l’Oscar visquessin a la més gran i nova. Com que se solia pensar que sense l’Oscar la serradora acabaria fent fallida en qüestió de poques setmanes, naturalment tothom també s’imaginava que l’Oscar posseïa una part substanciosa del tresor dels Caskey. Però no era així. L’Oscar i l’Elinor ni tan sols eren propietaris de la casa on vivien. Havia estat el regal de la MaryLove, però la Mary-Love no s’havia pres mai la molèstia de posar les escriptures a nom d’ells. Una vegada, quan l’Elinor va burxar l’Oscar perquè recordés aquella omissió a la seva mare, la Mary-Love s’ho va prendre malament i va dir:

—Oscar, que potser l’Elinor i tu us imagineu que correu perill d’acabar al carrer? Qui et penses que posaria allà en lloc vostre? Si quan vivíeu aquí mateix amb mi, en aquell passadís, llavors jo no volia que marxéssiu, et penses que deixaré que us allunyeu més de mi que a la casa del costat?

L’Oscar va tornar amb l’Elinor i li va explicar el que havia dit la seva mare, però l’Elinor no es pensava desanimar tan fàcilment. Va tornar a enviar l’Oscar, i aquest cop la resposta de la Mary-Love va ser encara més indignada:

—Oscar, l’Elinor i tu heretareu aquella casa quan jo em mori! Serà vostra! Vols que t’ensenyi el testament? És que no podeu esperar que em mori?

L’Oscar es va negar a tornar a treure el tema, però l’Elinor no va quedar satisfeta.

Els habitants de Perdido haurien quedat sorpresos de saber com era de modest el salari de l’Oscar. Una vegada l’Oscar va provar de queixar-se a en James, que va exposar el cas a la seva cunyada.

—Què necessiten? —va respondre la Mary-Love—. Digue’m què els falta, James, i aniré a comprar-ho. Faré que en Bray els ho deixi al graó de l’entrada.

—No és això, Mary-Love —va respondre en James—. No necessiten mobles nous, ni un cotxe nou, ni res d’això, però l’Elinor necessita diners per comprar menjar cada setmana. Necessiten diners per pagar el carboner a l’hivern. L’Oscar va encarregar un joc de dòmino de marfil nou la setmana passada, i quan l’hi van portar em va haver de demanar que li deixés deu dòlars per pagar-lo. Mary-Love, proposo que li donem a l’Oscar uns quants diners més. Saps que se’ls ha ben guanyat.

—Digues a l’Oscar que vingui a veure’m —va dir la Mary-Love—. Donaré al meu fill tot el que vulgui. Digues a l’Elinor que truqui a la meva porta. Tindrà tot el que desitgi.

A la Mary-Love li agradava veure’s a si mateixa com el corn de l’abundància familiar, repartint tota mena de coses bones, sense escatimar i sense cansar-se. Es considerava recompensada amb escreix per la gratitud dels seus fills, i, si percebia que els seus fills no eren prou agraïts, bé, amb això també podia fer alguna cosa. No hi havia cap dificultat a mantenir la Sister en una posició de dependència servil, perquè la Mary-Love estava segura que no tenia perspectives de casar-se ni tampoc diners propis. La Sister no deixaria mai Perdido, ni la casa de la seva mare, ni l’abraçada apassionada de la Mary-Love. L’Oscar, però, s’havia llançat al vincle matrimonial amb l’Elinor i d’aquesta manera havia debilitat els llaços emocionals que l’havien unit a la Mary-Love. Els lligams financers entre mare i fill, però, continuaven sent forts, o almenys ho serien mentre la Mary-Love pogués decidir alguna cosa al respecte. La Gran Benefactora no tenia cap intenció de permetre que l’Oscar s’escapés dels seus favors.

L’Elinor entenia tot això i ho va explicar al seu marit.

—Segurament tens raó, Elinor —va contestar l’Oscar—. Segurament això és el que fa la mama. Em sap greu per la pobra Sister, també. Però què hi puc fer jo?

—T’hi pots encarar. Pots dir-li que deixaràs aquesta serradora vella a l’estacada si no en treus una quantitat de diners decent. Pots dir-li que tu i jo farem les maletes i ens n’anirem a viure a Bayou La Batre dimarts vinent, i que jo tornaré al cap d’un mes a buscar la Miriam. Això és el que pots fer.

—No ho puc fer. La mama no em creuria. La mama m’obligaria a ensenyar les cartes. I què faríem tu i jo en un lloc com Bayou La Batre? Jo no hi entenc gens, de barques i pesca de gambes!

—Si en James i la teva mama et tractessin com et mereixes —va continuar l’Elinor—, et donarien una tercera part de la serradora. Et traspassarien una tercera part de tots els terrenys dels Caskey.

A l’Oscar se li va escapar un xiulet només de pensar-ho.

—Però no m’ho donaran.

—Potser ara no —va dir l’Elinor, pensativa—. Però, Oscar, si tu no penses fer-hi res, llavors sembla que em tocarà a mi…

—Què penses fer? —va preguntar l’Oscar, neguitós.

—Encara no ho sé. Però et diré una cosa, Oscar: no hi ha cap sacrifici que no estigui disposada a fer per posar-te al lloc on hauries de ser.

—Elinor, no cal que et compliquis la vida per mi. Ja ens va força bé, crec jo.

—No tan bé com podria, Oscar. Jo no m’he casat amb un qualsevol, saps? El papa sempre deia que li agradaria veure amb qui m’acabaria casant. La mama sempre deia que hauria de ser d’allò més poderós o d’allò més ric.

—Em temo que he demostrat que el teu papa i la teva mama s’equivocaven —va dir rient l’Oscar—. No soc poderós, i està clar que no soc ric.

—El papa i la mama no s’equivocaven —va dir l’Elinor. Per algun motiu, aquelles paraules no semblaven encaixar a la boca de l’Elinor; la veritat era que no tenia el costum de parlar dels seus pares—. De fet, estic del tot decidida a demostrar que tenien raó. Però deixa’m preguntar-te una cosa, Oscar. Per quins set sous hauria d’haver vingut jo a Perdido, si no era per casar-me amb el millor home del poble?

—Vols dir que et vas casar amb mi perquè et pensaves que era ric i poderós? —No semblava gens alterat per la idea.

—És clar que no. Ja saps per què em vaig casar amb tu. Però, Oscar, no tinc la més mínima intenció de permetre que continuïs deixant-te la pell a la serradora només perquè en James es pugui comprar cristall i plata i la senyora Mary-Love ompli de diamants la seva caixa de seguretat mentre nosaltres som pobres com rates.

—Bé, Elinor, tu només digue’m què he de fer i ho faré. No m’importaria tenir molts diners.

—Bé —va contestar la seva dona—. Per tant, quan et digui que saltis, saltaràs?

—Per damunt de la teulada!

Feia poc, una febre pel joc del dòmino havia infectat la població masculina de Geòrgia, Alabama i Florida. Perdido no havia quedat immune. L’esclat de la malaltia va ser virulent i en l’agitació de la primera febrada hi havia hagut trobades per jugar al dòmino cada nit arreu del poble. Ara aquell primer espasme malsà s’havia calmat, però molts homes continuaven jugant de manera regular. Entre ells hi havia els homes de les tres famílies de les serradores: en James Caskey, l’Oscar Caskey, en Tom DeBordenave i en Henry Turk.

Cada dilluns i dimecres a dos quarts de set del vespre es reunien a la taula quadrada vermella de la sala d’esmorzar de l’Elinor, acompanyats de tres més: en Leo Benquith, en Warren Moye i en Vernell Smith. En Leo Benquith era el metge més respectat del poble. En Warren Moye era un homenet primmirat que es posava darrere del taulell de recepció de l’hotel Osceola cada dia; sempre portava un coixí, que anava passant de cadira en cadira per calmar el dolor d’unes hemorroides eternes. En Vernell Smith feia més aviat el paper d’un bufó nan a la cort espanyola: era jove i desesperadament lleig, amb una cara llarga que feia pensar els pagesos en el cap d’un vedell nascut mort, només que la cara d’en Vernell tenia unes quantes pigues grosses d’on sortien pèls llargs.

Els dilluns i dimecres, l’Elinor anava especialment amb compte a tenir tancades les portes de la sala d’esmorzar tot el vespre, perquè tots aquells homes fumaven cigars o cigarrets i el fum podria omplir la casa. Cada dilluns i dimecres a la tarda la Zaddie treia les cortines d’aquella sala perquè no quedessin impregnades amb la pudor de tabac. Durant les partides, les incomptables burilles de cigar i cigarret es llençaven a un tanc de vidre ple d’aigua de la mida d’una peixera. Al cap d’un parell d’hores, la sala sempre estava tan plena de fum que la Zaddie no podia entrar a buidar el tanc sense que els ulls se li omplissin immediatament de llàgrimes. I la sala també era plena de soroll. Els homes grunyien i picaven amb les peces de vori damunt de la taula quadrada. L’estrèpit de quan les barrejaven es podia sentir per tota la casa. No se sentien renecs, excepte algun «diantre» de tant en tant. Tret d’en Vernell Smith, tots aquells homes anaven a l’escola dominical. Les anècdotes i els relats que s’intercanviaven al voltant d’aquella taula vermella al llarg del vespre no eren gaire diferents de les anècdotes i els relats que les senyores de Perdido s’explicaven durant les partides de bridge de les tardes.

Aquells vespres, l’Elinor i la Zaddie passaven l’estona seient al porxo del davant o al porxo de dalt. L’Elinor cosia i la Zaddie llegia. Aviat es va establir el costum que la dona d’algun altre jugador de dòmino hi anava amb el seu marit i passava el vespre amb l’Elinor, o li trucava i parlaven per telèfon. Sempre que la visita era la Manda Turk o la Caroline DeBordenave, l’Elinor mostrava un interès gens habitual i insaciable pels detalls de les serradores dels seus marits, absorbint tota la informació sobre el negoci de la fusta que aquelles dones podien recuperar d’unes ments sense formació sobre aquests temes. La Manda i la Caroline coincidien que l’Elinor devia tenir algun motiu per adquirir tota aquesta informació, encara que l’Elinor afirmés que només era curiositat. Quan les partides de dòmino s’acabaven, l’esposa de l’altre jugador ja havia tornat a casa tota sola i l’Elinor i la Zaddie se n’havien anat a dormir.

Quan l’Oscar acomiadava els seus amics a la porta del davant i els homes es deien bona nit, tots ells (excepte el modest James Caskey) feien les necessitats davant d’una de les camèlies de l’Elinor plantades feia poc. Llavors l’Oscar tornava a entrar a la casa i cridava «Zaddie, lleva’t i tanca amb clau!». L’Oscar era un home bondadós i bona persona, però la seva mare l’havia ensenyat a ser mandrós i, si hi havia alguna cosa que una dona pogués fer en lloc seu, no dubtava gens a dir-li que la fes. Mentre l’Oscar pujava per l’escala amb pas cansat, la Zaddie obria les finestres de la sala d’esmorzar, buidava el tanc de les burilles al jardí de sorra, tancava amb clau la porta del davant, apagava tots els llums, tornava a la seva recambreta i, amb els ulls encara coent-li del fum, s’estirava al catre i s’adormia.

Un dilluns al vespre, mentre els homes jugaven al pis de baix, l’Elinor Caskey i la Caroline DeBordenave seien al porxo de dalt. Hi havien tret el bressol de la Frances i l’havien posat de manera que les dues dones podien veure la criatura des del gronxador on seien. Com de costum, l’Elinor havia tret el tema de la indústria de la fusta i la Caroline, que a hores d’ara ja coneixia l’interès de la seva amfitriona pel tema, havia vingut preparada amb informació. Havia fet unes quantes preguntes al seu marit mentre sopaven i ell, tot i que l’havia sorprès aquell interès sobtat de la seva dona en el que fins llavors semblava que no li havia importat, les hi havia contestat amb detall.

—No, Elinor —va dir la Caroline fent que no amb el cap—, ras i curt, a en Tom el negoci no li va bé. Estic segura que el que et dic no és cap novetat, perquè en Tom m’ha dit que tant en Henry Turk com l’Oscar sabien que tenia problemes. És estrany, en Tom no me n’havia dit mai res. Quina sorpresa que he tingut! És culpa de la riuada. En Tom va perdre tots els arxius. Diu que recorda que tenia gairebé cent mil dòlars… —La Caroline va fer una pausa, incapaç de recordar el terme exacte que havia fet servir el seu marit.

—En factures pendents de cobrament? —va proposar l’Elinor.

—Això —va dir la Caroline, satisfeta. El to amb què parlava suggeria que estava fent safareig sobre alguna cosa sense importància que a ella no la podia afectar de cap manera, i de fet a la Caroline li feia aquesta sensació. De les serradores se n’encarregaven els homes. Ella donava per fet que res no podia interferir ni interferiria amb els diners que en Tom li donava cada mes per portar la casa i comprar roba; un cop les necessitats d’ella estaven cobertes, en Tom podia fer el que volgués amb tota la resta—. Mira, Elinor, el problema és que no tan sols va perdre tots aquests diners, sinó que també va perdre tota la fusta, la que estava als magatzems de la serradora i la que va portar a la granja del senyor Madsen, perquè el graner del senyor Madsen també se’l va acabar emportant l’aigua. Llavors la major part de la maquinària va quedar plena de fang i es va haver de substituir, i ara no queden diners. En Tom diu que no sap com podrà tirar endavant.

—No pot demanar préstecs? —va preguntar l’Elinor.

—Bé, no gaire —va dir la Caroline, amb un punt d’orgull per haver pensat a fer aquella pregunta al seu marit—. Va anar al banc de Mobile i pràcticament es va agenollar davant del president demanant-li diners per tornar a fer pujar la serradora com abans, però el president del banc va dir: «Senyor DeBordenave, com sabem que no vindrà una altra riuada?».

—Perquè no en vindrà cap més! —va dir l’Elinor, categòricament.

—Bé, això és el que jo espero —va respondre la Caroline—. Vaig haver de llençar fins i tot les catifes més bones que tenia. No he estat tan desgraciada en tota la meva vida. Bé, el cas és que en Tom m’ha dit que el banc no li deixaria diners perquè creien que vindria una altra riuada i s’ho emportaria tot per segon cop.

—Per tant, no pot aconseguir diners?

—Bé, potser sí o potser no. Els bancs diuen que li donaran crèdits quan el dic estigui construït, però no abans. Per tant, en Tom realment pateix perquè aixequin aquella cosa. Només espera que l’empresa pugui resistir prou temps. I jo també ho espero —va acabar la Caroline, pensativa—. Quan en Tom pateix per aquella serradora, no para gens ni mica d’atenció a res més del món.

Quan la Caroline se’n va haver anat a casa, l’Elinor es va quedar al porxo amb la Frances i, trencant el costum, va esperar desperta l’Oscar. Quan el va sentir pujar les escales, el va cridar a fora al porxo i va dir:

—Oscar, la Caroline m’ha explicat que en Tom té problemes per demanar préstecs als bancs.

—Bé, sí —va contestar l’Oscar, insegur—. De fet, tots en tenim. Ningú no ens deixarà diners per fer créixer el negoci fins que es construeixi el dic.

—Què passaria si el dic no s’arribés a construir mai?

L’Oscar va seure al costat de la seva dona.

—De debò que t’interessa?

—És clar que sí!

—Bé —va dir l’Oscar, tirant-se enrere i entrellaçant les mans darrere el cap, mentre es gronxava una mica—, en Tom hauria de plegar veles, suposo.

—I nosaltres?

—Bé, nosaltres ens en sortiríem prou bé una temporada. Suposo que aniríem fent.

—Només aniríem fent?

—Elinor, el que mirem de fer en aquests moments és reconstruir el que vam perdre a la riuada. Però després, si realment volem que això prosperi, ens hem d’expandir. I sense demanar préstecs, no podem. No hi ha cap banc en aquest estat (ni tampoc fora, de fet) que ens vulgui deixar diners fins que no s’hagi construït el dic. És per això que ens esforcem tant en aquest tema. Ho entens, ara? —L’Elinor va fer que sí amb el cap a poc a poc—. Estic que caic de son —va dir l’Oscar—. Vols venir al llit?

—No —va dir l’Elinor—, encara no estic cansada. Ves passant.

L’Oscar es va aixecar, es va inclinar sobre el bressol per fer un petó a la Frances, que dormia, i va anar cap a dins.

Quan feia molt que l’Oscar s’havia tret la roba, s’havia agenollat al costat del llit per resar, s’havia estirat i s’havia adormit tan profundament com la seva filla, l’Elinor encara estava desperta. Seia al gronxador, movent-lo a poc a poc i contemplant la foscor. En la negra nit, els roures d’aigua oscil·laven amb la més mínima brisa. Unes quantes branques podrides, cobertes de fongs verds i secs, deixaven caure fulles i branquillons, o de vegades queien senceres, amb un crac i un cop sord, al terra arenós. Darrere d’ells, baixava el Perdido, negre, enfangat i clapotejant, arrossegant inexorablement coses mortes, i coses vives que es debatien, cap al remolí del centre de l’aiguabarreig.

6

Estiu

L’estiu va arribar a Perdido. L’Elinor va continuar rumiant sobre el salari minúscul del seu marit i la considerable riquesa dels Caskey. La Sister obria la porta del darrere cada matí i contemplava la muntanyeta de terra gairebé impossible de distingir a sota de la qual hi havia enterrat el pollastre sense cor, i es preguntava quan l’Early Haskew se li declararia o, al contrari, quan es moriria. En James Caskey sospirava, mirava al seu voltant i comptava la seva soledat amb els dits; li semblava que li calien tots deu de tan gran com era! La Mary-Love observava amb deler com els plànols del dic que feia l’enginyer progressaven cada dia, i anticipava amb gran satisfacció com la construcció afectaria la seva jove. I cada matí el rasclet pacient de la Zaddie continuava traçant dibuixos als jardins de sorra que envoltaven les tres cases dels Caskey.

Els infants eren els únics a qui realment agradava l’estiu, perquè naturalment no havien d’anar a escola. Els dies eren llargs, sense interrupcions d’horaris, deures i campanes. Era curiós, pensava la Grace Caskey, com cada estiu era diferent i posseïa el seu propi caràcter. L’estiu passat havia jugat constantment amb els germans Moye i aquest estiu només els veia un cop per setmana a l’escola dominical. L’estiu anterior, en Bray l’havia portat cada dia amb el cotxe al llac Pinchona, on el pou artesià més gran de tot l’estat alimentava una piscina amb parets de ciment. Un mico tancat en una gàbia de filferro intentava mossegar-li els dits quan els posava als forats. Aquell estiu només hi havia anat una vegada, tot i que havien començat a construir una sala de ball sostinguda per pilars damunt del llac poc fondo i fangós. Els propietaris havien importat caimans dels Everglades perquè visquessin al llac Pinchona, com a element pintoresc i alhora per desanimar la gent a banyar-se a qualsevol lloc que no fos la piscina de ciment, fàcil de controlar.

L’estiu del 1922 va estar dedicat a la Zaddie Sapp. La Grace estava fascinada amb la Zaddie. La Grace adorava la noieta negra de tretze anys i tot el que l’envoltava. La Grace anava darrere de la Zaddie tot el dia i poques vegades perdia de vista la nena negra. Al matí, ajudava la Zaddie a rastellar les parts del jardí que no es podien veure des de les finestres de casa de la Mary-Love (la Mary-Love no aprovava que la Grace ajudés els criats). Quan la Zaddie havia acabat de treballar, la Grace anava a casa de l’Elinor, i la Roxie, que era allà com un préstec temporal d’en James, els feia el dinar. La Grace considerava que era un gran privilegi poder menjar a la cuina amb la Roxie i la Zaddie, i rebutjava amb menyspreu un lloc a la taula del menjador amb l’Elinor i l’Oscar. Després de dinar, l’Oscar donava una moneda de vint-i-cinc centaus a cada nena i els deia que baixessin al basar de la cadena Ben Franklin i agafessin el que volguessin. Les nenes anaven al centre agafades de la mà i voltaven pels passadissos de la botiga d’articles barats. Es fixaven en tot i ho examinaven tot amb tanta intensitat que van acabar coneixent millor el gènere de la botiga que l’home que n’era el propietari. Cadascuna comprava tres galindaines amb aquell quart de dòlar i les posaven totes juntes en un sac. A casa, treien les seves adquisicions i les examinaven amb gran detall. Se les passaven amunt i avall, embolicaven la millor amb paper de colors i la regalaven a l’altra, i finament les dipositaven totes amb un centenar més d’aquelles felicitats fràgils en una capsa de fusta amb frontisses al porxo del darrere de casa de l’Elinor.

A aquell porxo sense mosquitera, que era llarg amb el sostre alt i es mantenia sempre fresc i a l’ombra fins i tot quan feia més calor, l’anomenaven la gelosia, per la fusta entrecreuada que el tancava. Igual que la resta de la casa, l’havien construït bastant aixecat del terra de fora, per tal que, les poques vegades que bufava una brisa, hi passés per sota i a través. Una de les finestres de la minúscula habitació de la Zaddie donava a aquella gelosia. Les nenes podien entrar i sortir per allà, amb l’ajuda del catre de la Zaddie en una banda i d’una cadira trencada a l’altra.

En aquesta gelosia fresca, la Zaddie i la Grace inventaven, perfeccionaven i jugaven a cent jocs diferents, amb normes complexes que els incumbien només a elles i a la geografia i el parament de la gelosia mateixa. La Grace feia els àpats allà tan sovint, i passava tant de temps amb la Zaddie, que la Mary-Love va començar a queixar-se a en James que la Grace se n’havia anat a viure a casa de l’Elinor, que feia nosa a l’Elinor i que no parava de despertar la Frances. Com podia saber tot allò quan pràcticament no hi havia comunicació entre les dues cases, la Mary-Love no l’hi va explicar. En James es va limitar a dir:

—La Grace encara se sent sola després de la mort de la seva mama, i no penso interferir en res que la faci feliç.

El fet que la seva neboda trobés un plaer tan profund en la companyia d’una nena negra de tretze anys —i, encara més, dins dels dominis de la casa de l’Elinor—, era com una bufetada a la cara per a la Mary-Love. Va decidir, sense dir res més a en James, destrossar la perfecció de la felicitat de la Grace. La Grace aprendria que ella, la Mary-Love, era la font de tota la felicitat a la família Caskey.

En Tom i la Caroline DeBordenave tenien dos fills. La gran era una noia de quinze anys, bonica, popular i llesta. Es deia Elizabeth Ann. El nen, quatre anys més petit, es deia John Robert i era un problema. La gent pensava que en John Robert tenia sort d’haver nascut en una família que sempre podria tenir cura d’ell, perquè era evident que mai no podria cuidar-se tot sol. Era un nen callat i amable, però curtet. A l’escola, anava endarrerit tres cursos, la qual cosa volia dir que normalment es passava dos anys al mateix curs, i així i tot sempre anava molt endarrerit respecte als companys. Se li permetia passar de curs no perquè s’ho mereixés, sinó perquè hauria estat cruel fer-lo quedar enrere més temps. Seia al fons de l’aula i el deixaven dibuixar en blocs de paper durant totes les hores de classe, independentment del que fes la resta del grup. No li demanaven que contestés preguntes ni llegís en veu alta i, quan els altres feien una prova, en John Robert passava la pàgina del seu bloc, s’inclinava cap a ella i feia veure que ell també s’examinava. A l’hora de l’esbarjo, en John Robert no jugava a jocs organitzats amb els nens perquè no aconseguia mai acabar d’entendre bé les normes amb el seu cap emboirat, i no tenia prou coordinació física per saltar a corda amb les nenes. Cada matí, però, la Caroline DeBordenave li omplia les butxaques de llaminadures i, durant uns minuts al principi de l’esbarjo del matí, en John Robert era molt popular. Els nens i les nenes l’envoltaven, li feien pessigolles, el cridaven pel nom i li furgaven les butxaques fins que no hi quedava ni un sol caramel. Llavors tota la canalla se n’anava a jugar i en John Robert seia amb un sospir al banc al costat de la mestra o, els dies afortunats, espolsava els esborradors picant a la paret lateral de l’edifici fins que els maons i ell quedaven blancs de pols de guix.

A l’escola en John Robert era feliç perquè, si bé no participava en les activitats dels seus atrafegats companys de classe, el moviment i l’energia de l’estudi i el joc l’envoltaven constantment. Potser de vegades se sentia sol, però no estava mai sol del tot. A l’estiu, però, ningú no pensava en ell. La mare encara li omplia les butxaques de caramels, però eren un pes que arrossegava tot el dia. A l’hora de sopar, la xocolata i la menta s’havien fos i barrejat en una massa enganxifosa i gens llaminera. De vegades l’Elizabeth Ann li llegia. Es gronxava asseguda al porxo del davant, mentre ell es quedava dret al seu costat amb el colze al braç del balancí de tal manera que tot un costat del cos li anava amunt i avall amb el moviment. La veu de l’Elizabeth Ann era a prop i el reconfortava, però el significat de les paraules que llegia quedava molt lluny d’en John Robert.

Aquell estiu se sentia més sol que mai. A l’Elizabeth Ann li havien regalat una bicicleta per Nadal i cada dia anava pedalant al llac Pinchona on un noi que era prou gran per entrar a l’exèrcit li ensenyava a bussejar. També donava menjar al mico i de vegades treia el cap per les finestres de la sala de ball i tirava trossos de pa sec entre els nenúfars que florien a sota, amb l’esperança de cridar l’atenció dels caimans que nedaven mandrosament entre els pilars.

Però a en John Robert no el deixaven anar amb bicicleta per por que l’atropellessin, i no el deixaven anar al llac Pinchona per por que caigués a la piscina i s’ofegués, o tragués massa el cap per la finestra a la sala de ball i caigués entre els nenúfars, on els caimans esperaven menges més gustoses que el pa sec de l’Elizabeth Ann. Així doncs, en John Robert seia als graons de davant de casa seva parpellejant al sol, amb les butxaques plenes de caramels mig fosos, sempre amb l’expectativa decebuda que algun infant anés corrents cap a ell, li fes pessigolles a les costelles i li furgués les butxaques.

Un dia la Mary-Love Caskey va telefonar a la Caroline DeBordenave i va dir:

—Caroline, el teu nen està molt sol. El veig assegut hores i hores als graons de davant de casa vostra, més solitari que un cementiri vell de poble. T’enviaré la nena d’en James, la Grace, perquè li faci companyia.

—Ja m’agradaria —va dir la Caroline amb un sospir—. En John Robert no sap què fer quan no hi ha escola. L’estiu el deixa completament aixafat. Hi ha gent que és molt sensible a la calor, suposo. —La manera que tenia la Caroline DeBordenave d’afrontar la debilitat mental d’en John Robert era no afrontar-la de cap manera, de cara enfora. Atribuïa el seu silenci, la mirada perduda, les nombroses incapacitats, a qualsevol cosa menys a un intel·lecte afeblit sense remei. Però encara que semblés que sempre negava les dificultats del seu fill, hi havia un motiu pel qual li omplia les butxaques de caramels cada dia.

Per tant, l’endemà al matí, just quan la Grace i la Zaddie començaven els elaborats jocs d’aquell dia a la gelosia de l’Elinor, va sonar el telèfon de la casa, i al cap d’un minut va aparèixer l’Elinor i va dir:

—Grace, la senyora Mary-Love vol que vagis a casa seva de seguida.

I la Grace hi va anar, en una mena d’atordiment perplex, perquè li costava recordar-se de l’última vegada que l’havien convocat d’aquella manera. Va trobar la Mary-Love asseguda a la sala del davant i, de totes les coses sorprenents que podria haver vist al sofà al costat d’ella, hi havia allà assegut en John Robert DeBordenave, amb una camisa i uns pantalons de jugar nous de color groc i mitja dotzena de bastonets de caramel de menta sortint-li de la butxaca del pit.

—Grace —va dir la Mary-Love—, aquest és en John Robert; l’he convidat aquí per jugar amb tu.

—Senyora?

—En John Robert i tu us ho passareu molt bé tot l’estiu, n’estic segura.

La Grace va mirar amb una certa prevenció en John Robert, que somreia amb timidesa i es toquetejava primer un botó i després una crosta del genoll, fins al punt que li faltava poc per arrencar totes dues coses.

—Sembla que aquest estiu no tens els amiguets que tenies per aquí l’estiu passat, Grace, i quan ho vaig comentar a la Caroline DeBordenave em va dir: «Mare meva! En John Robert també està aquí a casa tot sol». Per tant, la Caroline i jo hem decidit que en John Robert i tu passeu junts la resta de l’estiu. Com us divertireu!

La Grace ho va començar a entendre.

—Ja tinc amics —va protestar—. Tinc la Zaddie!

—La Zaddie és una nena de color —va assenyalar la Mary-Love—. No passa res per jugar amb la Zaddie, però no és la teva amiga de debò. En John Robert pot ser el teu amiguet de debò.

La Grace va pensar que començava a veure una petita part d’injustícia en allò, però abans de poder identificar què era exactament, la Mary-Love va prosseguir:

—Ara vull que aneu a jugar tots dos junts. Enviaré l’Ivey a avisar-vos quan sigui l’hora de dinar. En John Robert i tu us quedareu a dinar amb mi cada dia.

No era que a la Grace li caigués malament en John Robert. Li feia llàstima i a l’escola sempre s’esforçava a tractar-lo bé, i sempre li demanava permís abans de saquejar-li les butxaques buscant caramels. Però era un nen, i a més no estava bé del cap. No s’estimaria mai en John Robert DeBordenave com s’estimava la Zaddie Sapp.

—D’acord, tia Mary-Love —va dir la Grace amb astúcia—, portaré en John Robert a casa de l’Elinor i jugarem a la gelosia.

—No, i ara —va dir la Mary-Love—. Podeu jugar en aquesta casa o podeu jugar a casa d’en John Robert. No podeu jugar a casa de l’Elinor perquè no vull que molesteu l’Elinor i no vull que molesteu el nadó de l’Elinor.

—Bé, podem jugar en a casa meva?

—A casa teva —la va corregir la Mary-Love—. No, no podeu. Allà no hi ha ningú per vigilar-vos.

—Jo no necessito que em vigilin!

La Mary-Love es va quedar asseguda sense dir res i va mirar de cua d’ull en John Robert. La Grace entenia perfectament bé què significaven aquell silenci i aquella mirada, però es negava a participar en la conspiració de la seva tia.

—D’acord, senyora —va dir la Grace de mala gana—, però he d’anar a dir-li a la Zaddie que no tornaré aquest matí.

—No, no cal —va dir la Mary-Love—. No fa cap falta que expliquis res a una nena de color a la qual paguem per fer coses que no són passar-se tot l’estiu jugant amb tu a la gelosia. Bé, John Robert, què creus que us agradaria fer a la Grace i a tu, aquest matí?

En John Robert va mirar bocabadat al voltant de la sala, adonant-se per primera vegada —i encara vagament— que la roba nova, aquella visita obligada, la presència de la Grace i la conversa entre la senyora Mary-Love i ella, tot plegat tenia alguna cosa a veure amb ell.

La Mary-Love podria haver trencat l’amistat entre la Zaddie i la Grace aquell estiu si hagués muntat una campanya de vigilància permanent, però no tenia ni el temps ni la inclinació per lluitar en aquella mena de combats. Va triar, en canvi, imaginar que havia esclafat l’enemic d’un sol cop, però la Mary-Love no va tenir en compte la profunditat de l’estimació de la Grace per la Zaddie. La Grace va trobar maneres d’evitar la prohibició de la MaryLove de tenir res a veure amb la nena negra, i maneres de fer que l’eterna presència d’en John Robert DeBordenave resultés menys carregosa.

El primer que va fer la Grace va ser anar a veure l’Elinor. Al principi l’Elinor no va dir res, però per l’expressió que tenia a la cara, simpatitzava clarament amb la Grace i la Zaddie.

—Pots venir aquí tant com vulguis aquest estiu, Grace —va dir l’Elinor—. I també pots portar aquí el fill dels DeBordenave. Tot i que he de dir que em sembla un error per part de la Caroline DeBordenave deixar que una nena de deu anys es faci càrrec del seu fill, que no està bé del cap.

Així doncs, les tardes de la Grace amb la Zaddie van continuar, però ara ja no eren perfectes, a causa de la presència d’en John Robert DeBordenave. Fins ara les dues nenes havien tractat bé en John Robert, i a la Zaddie l’havien fet anar unes quantes vegades a casa dels DeBordenave per vigilar-lo els dilluns a la tarda mentre la Caroline anava a jugar al bridge. Ara, però, les dues nenes van començar a estar ressentides amb en John Robert, perquè les obligaven a estar amb ell cada dia, i moltes hores. La seva capacitat de conversa es limitava gairebé completament a pantomimes d’accions i alguna paraula de tant en tant, que sempre havia de repetir almenys tres vegades abans no el poguessin entendre. I no tenia ni la més remota idea de com anaven els complexos jocs de la Zaddie i la Grace, però igualment intentava afegir-s’hi sense traça. Del ressentiment, només hi ha un petit pas fins a la crueltat.

La Grace va començar a burlar-se del nen. En John Robert no entenia exactament les burles, però sí que notava el menyspreu que hi havia al darrere. La Grace li agafava caramels de les butxaques, els hi embotia a la boca i l’obligava a empassar-se’ls sencers. Vessava a posta llet i te amb gel a la roba nova del nen i després exclamava: «John Robert DeBordenave, mira que ets poca-traça!». Si en John Robert li trencava algun dels tresors de la botiga Ben Franklin (com tendia a passar només que n’agafés un), la Grace li prenia les peces i les hi tirava a la cara. No li deia mai «no passa res, no ho has pogut evitar» quan ell es posava a plorar amb grans llàgrimes silencioses. La Grace no feia cas de la malaltia que havia deixat esguerrat el nen i només en veia la lentitud exasperant. Només es fixava en la nosa que feia la seva presència i només pensava en ell com l’instrument amb què la Mary-Love intentava separar-la de la Zaddie. Si a la Grace alguna vegada li feia vergonya la seva crueltat, es deia que en realitat la culpa era de la Mary-Love.

Un dia, quan en John Robert estava dret davant de la porta oberta de la gelosia contemplant el Perdido, la Grace, sense pensar ni un moment en les conseqüències, s’hi va acostar pel darrere i li va donar una empenta que el va fer caure escales avall.

Va donar voltes i voltes, i va topar de cap amb el cantell esmolat del graó de baix de tot. Quan la Grace hi va anar corrents i li va aixecar el cap, li va rajar sang de la ferida, omplint un solc dels dibuixos a la sorra.

L’Elinor, a qui els crits histèrics de la Grace havien alertat de l’accident, va fer venir el doctor Benquith. Van ajudar en John Robert a recuperar la consciència, el metge el va examinar i embenar, i en Bray el va portar a coll a casa. La Grace anava corrent al costat d’en Bray, tot explicant entre llàgrimes:

—Ha caigut. Ha caigut per l’escala del darrere i ha rodolat fins a baix de tot!

La Grace estava segura que tothom sabia que ella havia donat una empenta a en John Robert. Però la seva tia només va dir:

—Com has pogut deixar que passés una cosa així? Per què no el vigilaves? Ja saps que aquest nen no té prou senderi per posar-se a cobert quan plou!

Al principi, la Grace estava alleujada perquè no s’havia descobert que ella era la culpable: era millor que l’acusessin només d’haver no complert bé el seu deure que d’assassinat. Però a mesura que passaven els dies, la Grace va arribar a comprendre que, com que no havia estat acusada del crim, havia de carregar la culpa tota sola. Estava esquerpa i abatuda; havia perdut la gana i quan s’adormia només tenia malsons. En James patia per ella.

—És clar que s’hauria de sentir culpable —va dir la Mary-Love—. Aquell nen es podria haver matat! Com s’hauria sentit, llavors? Com ens hauríem sentit tots nosaltres?

Una tarda, l’Elinor va dir a la Grace que l’anés a veure. L’Elinor va seure en un gronxador del porxo del davant, va fer posar la Grace dreta davant seu i va dir:

—Et sap molt greu el que li va passar a en John Robert, oi?

La Grace va fer que sí amb el cap, a poc a poc.

—Sí, senyora. Es morirà?

—És clar que no! Qui t’ho ha dit?

—La tia Mary-Love va dir que potser es moriria. Va dir que si passava seria culpa meva!

L’Elinor es va mossegar el llavi un moment, va fer una mirada a la casa de la Mary-Love per damunt de l’espatlla de la Grace i després va dir:

—En John Robert no es morirà, i encara que es morís, continuaria sense ser culpa teva. M’entens, Grace?

La Grace va tremolar, es va mossegar el llavi i de sobte va esclafir a plorar i va enfonsar el cap a la falda de l’Elinor.

—Sí que ho seria, sí que ho seria! —es lamentava la Grace—. Li vaig donar una empenta!

—Ah… —va dir a poc a poc l’Elinor—. Ja ho veig…

Sense apartar el cap de la Grace de la falda, l’Elinor va fer girar la nena i la va pujar al gronxador al seu costat. La Grace va plorar uns minuts més i després va seure, amb els ulls vermells.

—Molt bé, explica’m el que va passar —va dir l’Elinor, i la Grace l’hi va explicar—. I no saps per què ho vas fer? —va preguntar l’Elinor quan la Grace va haver acabat de descriure l’esdeveniment.

—No, senyora, perquè el pobre John Robert em cau bé. Només és que no m’agradava haver d’estar per ell tota l’estona. De vegades la Zaddie i jo només volem estar soles!

La Grace va seure una bona estona al costat de l’Elinor; ara es trobava molt millor després de la confessió. Quan finalment l’Elinor es va apartar i es va aixecar, va dir:

—Grace, ara aniré a parlar una estoneta amb la Caroline DeBordenave.

—Li dirà que vaig donar una empenta a en John Robert? —va exclamar la Grace, boja de terror i culpa.

—No —va dir l’Elinor—. Li diré que no va ser culpa teva que en John Robert caigués per l’escala del darrere, que a tots ens sap greu que passés una cosa així, però que a tu no et tocava fer de mainadera d’en John Robert durant tot l’estiu. Ets massa petita per tenir aquesta mena de responsabilitat. Si hagués volgut tenir vigilat en John Robert cada minut del dia, hauria d’haver llogat una noia de color perquè se n’encarregués. Això és el que li diré, i li diré que a tu et sap molt greu, encara que no fos culpa teva, i que li vols demanar permís per anar a veure en John Robert i preguntar-li com està. Tu vols anar-hi, oi?

—Sí, senyora! —va exclamar la Grace amb passió, i ho deia sincerament.

La Caroline DeBordenave va entendre tot el que li va dir l’Elinor, i va estar d’acord amb ella.

—Senyor, Elinor, quan en Bray va portar en John Robert a casa i vam veure tota aquella sang, pràcticament vaig perdre el cap! No volia tancar-li la porta als morros a la pobreta Grace, només era que no podia pensar correctament. Per a en Tom i jo en John Robert és més important que cap altra cosa del món. Si li passés res al nen, no sé què faríem. Suposo que faríem les maletes i aniríem a viure a un altre lloc. No crec que cap dels dos tingués ànims per quedar-se aquí.

La Grace i la Zaddie ja no van estar obligades a suportar la companyia i la responsabilitat d’en John Robert DeBordenave. El pla de la Mary-Love, minat per la interferència de l’Elinor, no va servir per a res.

7

El cor, les paraules, l’acer i el fum

Aquell estiu, la Sister es preguntava com podia haver estat tan ximpleta per deixar que l’Ivey Sapp els fes un encanteri a l’Early Haskew i ella. La Sister s’esgarrifava de vergonya quan es recordava de com havia fet voltes a la taula de la cuina amb un cor de pollastre ple de sang a la mà, com havia pronunciat aquelles paraules subjectant-lo, com l’havia traspassat amb les broquetes, com l’havia tirat al foc. Resava perquè ningú no descobrís fins a quin punt havia estat una ximpleta. Ara, quan li venia l’escena al cap, sense voler veia en el record una renglera de caps humans a la finestra de la cuina; els caps tenien ulls que observaven els seus moviments, orelles que sentien les seves paraules i boques que escampaven aquella història humiliant per tot el poble. Però no passava res. Ni tan sols les seves investigacions més suspicaces podien detectar cap coneixement d’aquell afer en les cares de la gent que es trobava pel carrer o les veus que la saludaven cada dia. La pila de terra del costat de l’escala del darrere, a sota de la qual hi havia enterrades les restes del pollastre sacrificat, havia quedat aixafada per les pluges i ningú ja no podia distingir on havia estat.

Si bé la Sister se sentia alleujada perquè la seva ximpleria no havia estat descoberta, també estava disgustada perquè fins ara semblava que l’encanteri no havia fet cap efecte. Quan estava sola a casa amb l’Early, la Sister seia amb un vestit de mudar a la sala del davant que normalment no feien servir, visiblement disposada a acceptar una proposta matrimonial. L’Early només passava per allà a prop i deia:

—Mare meva, Sister, no s’està rostint aquí dins?

La Sister sospirava, s’aixecava del sofà i tancava les portes de la sala, i tot seguit pujava a canviar-se la roba per alguna cosa menys adequada per a una petició de mà, però més còmoda per al temps que feia. Va decidir, al cap de diverses repeticions de l’escena, que a un home tan directe com l’Early Haskew no se’l podia atrapar amb encanteris i estratagemes. La Sister es va adonar que no es podia limitar a posar-se en situació de rebre una proposta; hauria de fer una mica de pressió al respecte. Ella no tenia gaire experiència tractant amb homes, però, bé, l’Early Haskew —que sempre havia viscut amb la mare— probablement no havia tingut gaires oportunitats de tractar amb dones joves. Dubtava que s’hagués declarat mai a algú i, si era el cas, per què havia de suposar la Sister que l’Early sabria reconèixer una actitud de disponibilitat com cal quan ella la mostrava?

Des de llavors, sempre que l’Early era a la seva sala d’estar treballant en els plànols del dic, la Sister s’entretenia a la cambra, i no feia cap intent de dissimular que s’hi estava entretenint. Si l’Early sortia a inspeccionar un tros de marge d’un riu, o a parlar amb algú que hauria de traslladar el seu cobert, o a examinar una veta d’argila al bosc, la Sister li pregava que li permetés acompanyar-lo.

—Serà molt avorrit, Sister! —exclamava ell.

La Sister responia, sense ni rastre d’afectació:

—I ara, Early, només és que m’agrada estar amb vostè!

Aquesta tàctica va començar a funcionar. Aviat ella ni es molestava a preguntar. Quan el veia sortir per la porta i agafar l’automòbil, ella pujava d’un salt al seient del darrere i deia:

—On anem avui? Amb qui anem a parlar, Early?

Si per casualitat la Sister estava en una altra banda de la casa i no el veia sortir, l’Early s’entretenia davant del cotxe i, quan la Sister apareixia per alguna finestra, li cridava:

—Ei, Sister, que em farà arribar tard!

—Molestes a l’Early, Sister —deia la Mary-Love cada vespre mentre sopaven, ben bé com si no tingués l’Early assegut a la seva dreta.

—Si l’Early no vol que vagi amb ell —deia la Sister—, llavors m’hauria de dir ell que em quedés a casa.

—La Sister m’ajuda força, senyora Caskey.

—Però com? Com? M’agradaria saber-ho.

—Bé, ella m’apunta totes les xifres. Porta una llibreteta, i això em deixa lliure per a altres coses. I coneix la gent, també. Sister, estic segur que vostè coneix tothom del poble! Quan anem allà a Baptist Bottom, necessitaré ajuda. Aquella gent de color parla d’una manera… De vegades em costa entendre de què estan parlant, perquè a Pine Cone la gent de color parla d’una manera completament diferent, i necessito que hi hagi la Sister per explicar-me què em diuen.

—La Sister és una nosa per a la seva feina, Early —deia la Mary-Love, que començava a veure el que passava i estava decidida a tallar-ho de socarel abans no en pogués sortir res seriós.

Per tant, cada vespre la Mary-Love es queixava de les molèsties que la Sister devia causar a l’Early i, quan ell afirmava el contrari, hi treia importància i només ho considerava un gest de bona educació. I cada vespre li exigia a la Sister que deixés aquell home tranquil ni que fos mitja hora, però la Sister es limitava a arronsar les espatlles i dir:

—Mama, faig el que vull fer perquè em fa feliç. Per tant, no esperi que ho deixi estar només perquè és el que vostè vol.

La Mary-Love va pensar si demanar-li a l’Early que directament se n’anés de la casa, però hi havia diversos motius pels quals no es veia capaç de fer-ho. D’una banda, ella li havia suplicat que hi vingués, i tot el poble ho sabia, i probablement ell encara tenia les dues cartes que li havia escrit, per tant, ara no podia demanar-li que se n’anés sense arriscar-se a un greu revés a la seva reputació. També continuava sent una espina clavada a l’Elinor Caskey, a la casa del costat, i la Mary-Love no li volia treure aquella espina per res el món. Al final va decidir no anar més enllà, i confiar que la inexperiència matussera de la Sister aviat enfonsaria aquell flirteig tan pràctic. De tota manera, la Mary-Love no deixava de patir per si estava creixent alguna mena d’afecte entre la seva filla i l’enginyer.

I certament, aviat va arribar el dia que la MaryLove havia temut i la Sister havia esperat, quan es va demostrar que la Sister tenia raó i la Mary-Love s’equivocava.

Va ser un dia d’agost que feia més calor que de costum. La Sister i l’Early havien anat força lluny amb el cotxe, cap al poblet de Dixie Landing al riu Alabama, on hi havia una pedrera d’argila que interessava a l’Early. La Sister i ell havien deixat en Bray amb l’automòbil a l’única botiga que hi havia a Dixie Landing. Carregats amb una cistella amb entrepans i una ampolla de llet, es van posar a seguir un sender poc fressat per la pineda. Van trobar la pedrera i, mentre la Sister seia en un sortint de pedra arenosa raonablement net, l’Early es va enfilar per tot el pou, fins que va quedar vermell i ple de pols de cap a peus.

—No servirà —va concloure.

Després de la inspecció, en lloc de tornar de seguida cap al cotxe, es van enfilar fins dalt de la pedrera i van baixar per l’altra banda cap al llac Brickyard. Aquest era una depressió àmplia i poc profunda d’aigua blava en una vasta pastura verda amb vista a l’ample i gris riu Alabama. Comparada amb el riu que veien davant seu, i comparada amb els rius que passaven per Perdido, l’aigua del llac Brickyard era extraordinàriament blava i bonica. Hi havia una mata de xiprers solitària a la riba del llac que els quedava més a prop i, quan la Sister i l’Early van baixar cap allà, amb la intenció de fer pícnic a l’ombra dels arbres, van descobrir, en primer lloc, que la terra estava massa molla perquè fos agradable fer-hi pícnic i, en segon lloc, que hi havia una barqueta, amb dos rems a dins, lligada a un arbre. Com era costum en aquella part d’Alabama, van aprofitar l’embarcació per al seu lleure.

—He fet galetes, també —va dir la Sister mentre pujava a la barca.

L’Early va remar cap al centre del llac. Un blauet va xisclar a les branques dels xiprers i després es va llançar en picat a l’aigua a poc més de cinc metres d’on eren.

—Jo ronco? —va preguntar de cop i volta l’Early, quan s’havien desplaçat uns minuts en silenci.

—I tant que sí —va contestar la Sister amb energia.

—La mama sempre deia que roncava. Li impedeix dormir, però?

—De vegades —va dir la Sister—. Però m’és igual. Sempre puc fer una migdiada havent dinat si estic cansada.

—Vostè dorm a l’altre extrem del passadís.

—Sí —va dir la Sister, que li va desembolicar un entrepà i l’hi va allargar—. Però, Early, quan s’hi posa, fa força soroll.

Ell va deixar els rems darrere seu i va agafar l’entrepà. Se’l va menjar tan de pressa que se’l va acabar abans que la Sister hagués fet la primera mossegada al seu.

—Estava mort de fam —es va justificar.

—Hauria d’haver dit alguna cosa. No calia que esperéssim tant.

—Però i si estigués a la mateixa habitació?

La Sister tenia la boca plena. Va inclinar el cap com volent dir «Què?».

—Si estiguéssim a la mateixa habitació —va dir l’Early—, vostè no podria dormir gens per culpa dels meus roncs. —Semblava amoïnat per aquella idea.

La Sister va continuar menjant l’entrepà.

—Llavors, vostè no voldria, oi? —va preguntar l’Early, abaixant la vista.

—Si no voldria què?

—No voldria casar-se?

La Sister es va empassar la resta de l’entrepà.

—Early Haskew, és d’això del que ha estat parlant?

—Sí, què es pensava?

—No m’ho podia ni imaginar. Quina importància té, que ronqui? El papa roncava constantment. I fa vint anys que és mort. Això vol dir que és evident que no va perjudicar gens la mama, si l’ha sobreviscut tant de temps.

—Llavors, pensarà si casar-se amb mi? Té un altre entrepà, Sister? —El plaer i les expectatives de felicitat semblava que feien venir gana a l’Early.

La Sister va buscar a la cistella i en va treure un altre.

—Amb una condició —va dir.

—Quina?

—Que no visquem amb la mama.

—És per això que accediria a casar-se amb mi, per allunyar-se de la senyora Mary-Love? La senyora Mary-Love s’ha portat molt bé amb mi.

—La senyora Mary-Love no és la seva mama. Early, em casaré amb vostè perquè l’estimo, i per cap altre motiu del món. Només passa que per a mi seria una gran satisfacció deixar a la mare sola i plantada.

L’Early Haskew va tornar a posar els rems a l’aigua i va remar fent la volta a la riba del llac Brickyard tres vegades. Hauria fet una altra volta si la Sister no li hagués recordat que segurament en Bray s’estaria començant a posar nerviós.

Mentre tornaven caminant del llac a Dixie Landing, la Sister somreia amb un somriure secret d’orgull per haver maquinat el prometatge tota sola, sense l’ajuda de l’Ivey o dels seus encanteris. Es penedia d’haver dubtat de les seves capacitats fins al punt d’haver recorregut a l’Ivey en un primer moment.

Després el somriure d’orgull es va esvair. La Sister es va adonar que, en certa manera, l’encanteri havia funcionat. L’Ivey havia sacrificat un pollastre i li havia arrencat el cor. La Sister havia pronunciat paraules amb aquell cor a la mà, l’havia traspassat cinc vegades amb acer i n’havia inspirat el fum quan es cremava. Ara estava promesa amb l’Early Haskew. No tenia manera d’atribuir-se’n tot el crèdit a si mateixa.

Hauria pogut ser el cor d’aquella gallina —i l’acer, i les paraules, i el fum de quan s’havia cremat— el que havia aconseguit que fos possible.

Com en podria estar mai segura?

8

La Queenie

L’Early tenia intenció de dir a la Mary-Love Caskey aquell mateix vespre que s’havia promès amb la seva filla, però la Sister el va prevenir contra aquesta decisió.

—La mama hi posarà traves, o almenys ho intentarà.

—Per què? —va preguntar simplement l’Early—. Em pensava que li queia bé, a la teva mama.

—I és clar que li caus bé. Però no com a gendre. La mama no aprovaria cap promès meu ni que baixés el rei dels jueus a la porta de casa amb una capsa de sabates plena de diamants. La mama no em vol deixar anar, això és el que passa.

—Sister, a mi tant em fan, les traves. Puc plantar cara a la teva mama.

Encara estaven anant pel bosc des del llac Brickyard a Landing, on en Bray els esperava amb l’automòbil. Havien passat hores a l’aigua amb la barqueta prestada i ara el sol anava baixant. El bosc estava en penombra, però de tant en tant els raigs s’obrien pas entre les capçades dels arbres i els encegaven un moment mentre caminaven agafats de la mà.

—És clar que pots, Early. No és per això. Penso en el dic.

—Què vols dir?

—Vull dir que crec que hauries d’acabar tots els plànols i deixar-ho tot preparat abans que dir-ne res a la mama. Perquè segur que hi ha raons, i si hi ha raons, llavors no podràs fer la teva feina tal com caldria. A més, no te’n podries anar com si res de lluna de mel amb mi sense haver acabat el que t’havies compromès a fer, oi?

—No, no podria —va dir l’Early amb fermesa, orgullós que la seva promesa veiés les coses amb aquella perspectiva tan responsable, tan pràctica i, comptat i debatut, tan masculina.

Durant una temporada, no se’n va dir res. La Sister va explicar a l’Ivey que s’havia promès. Amb gran alleujament de la Sister, l’Ivey només va dir «Me n’alegro molt per a vostè, Sister!» i no va esmentar el pollastre enterrat. Tot va continuar com abans tret que la Sister, ara que havia assolit el seu objectiu, passava menys temps amb l’Early. La Mary-Love es va confiar i es va imaginar que els sentiments dels dos s’havien refredat. La Sister, va pensar, finalment s’havia desanimat davant de la manca d’atenció de l’Early.

L’Early treballava més que mai, sabent que quan hagués completat els plànols no tan sols tindria la prima en efectiu que li havia promès en James Caskey, sinó la mà de la Sister en matrimoni. De les pàgines del final d’un periòdic que va comprar a ca l’adroguer, va retallar un anunci i va comprar per correspondència una cura patentada i garantida per als roncs. Cada dia esperava amb il·lusió que arribés. Una vegada havia sentit a dir a la seva mare que gairebé havia abandonat el seu pare a causa dels esbufecs i les ensumades nocturnes que feia, i no tenia el més mínim desig de córrer un risc semblant amb la Sister quan compartissin llit.

Gradualment i a contracor, l’estiu va cedir el pas a l’hivern. Pels terrenys dels Caskey de vegades bufava un vent fred i humit que venia del Perdido, però les fulles coriàcies dels roures d’aigua no es movien dels branquillons i les branques dels arbres cada vegada més alts. Els creixia molsa als troncs i unes falgueres diminutes i escanyolides brotaven a les forcadures de les arrels, i la Zaddie sortia cada matí molt d’hora amb un jersei de llana llarg a fer dibuixos a la sorra amb el rasclet.

Una tarda de començaments d’octubre, en Bray es va presentar al despatx d’en James Caskey i va dir:

—Senyor James, la senyora Mary-Love vol que vingui a casa de seguida.

—Ara vinc, Bray —va dir en James, i es va aixecar de l’escriptori i va sortir del despatx sense dubtar ni un moment. L’última vegada que s’havia requerit així la seva presència havia estat la tarda que l’Elinor va enviar la seva esposa a la mort.

—Què passa? —va preguntar en James quan va pujar al cotxe.

—No ho sé —va dir en Bray, que ho sabia perfectament però havia rebut instruccions de no dir res.

En James ho va entendre i no va fer més preguntes, tot i que estava molt neguitós. Quan en Bray va aturar-se davant de casa de la Mary-Love, en James va córrer cap al porxo del davant, preguntant-se si s’havia ensorrat el sostre de l’escola i a la Grace li havia caigut una biga al cap.

—James! —va dir la Mary-Love amb la seva veu més musical—. Som aquí, a fora el porxo!

En James es va aturar en sec. A la veu de la MaryLove no hi havia la més mínima indicació de desastre, però hi havia alguna cosa en la seva dolçor, combinada amb el fet que l’haguessin anat a buscar a la serradora i l’ordre de no dir res a en Bray, que va posar en James en alerta com si la Mary-Love hagués cridat «Afanya’t, James! Ha passat una cosa terrible de debò!».

Va pujar els graons a poc a poc i va obrir la porta mosquitera del porxo. Hi havia força més gent que de costum: la Mary-Love seia al banc per gronxar-se amb l’Early Haskew al costat. La Sister era al gronxador i tenia una nena al costat. I a l’altre banc, el que tenia la manta de xenilla tirada al damunt, hi seien la cunyada d’en James, la Queenie Strickland, i el fill de la Queenie, en Malcolm. En Malcolm estava estirant els fils d’una rosa de xenilla. En James no havia vist cap dels Strickland des del funeral de la seva dona.

—James, m’alegro molt que t’hagis pogut escapar —va dir la Mary-Love—. La Queenie ha vingut a veure’ns des de Nashville.

La Queenie Strickland, que era baixeta, amb clotets a les galtes i amb els cabells tallats a la garçon i tenyits de negre lluent, es va llançar cap a en James, mentre exclamava:

—Ai, Senyor, James Caskey, no la troba a faltar?

—Sí, la… —Però no va poder dir res més, perquè la Queenie el va agafar per la cintura estreta i va estrènyer tan fort que el va deixar sense alè.

—La Genevieve era la llum de la meva vida! Soc molt desgraciada sense ella! He vingut per veure si vostè no s’havia mort de pena encara! —Va deixar anar un moment en James i va assenyalar el banc—. Se’n recorda del meu fill, en Malcolm, estava desfet al funeral de la seva tia, digues hola a en James Caskey, el teu estimat oncle, nen!

—Ei, oncle James —va dir en Malcolm de mala gana, i just en aquell moment va aconseguir fer un forat a la manta de xenilla amb l’ungla del polze.

—I aquesta és la meva preciosíssima nena, la Lucille, que va agafar galteres el dia que es va morir la nostra estimada, i estava desesperada per venir al funeral, però no l’hi vaig permetre. La vaig haver de deixar a l’hospital per venir aquí a temps i una infermera em va dir que no havia vist mai enrabiar-se cap criatura com s’havia enrevenxinat aquella perquè no podia anar funeral de la seva tia Genevieve!

La Lucille semblava que tenia uns tres anys, per tant, no en podia haver tingut més de dos quan s’havia mort la Genevieve. Semblava molt jove per mostrar tant d’interès en les exèquies de ni tan sols els parents més pròxims. Tanmateix, com si li acabessin de donar el peu, la Lucille va esclafir a plorar al gronxador, i es va apartar picant amb els punys quan la Sister va intentar passar-li un braç per l’espatlla i consolar-la.

En James es va apartar de la Queenie, que havia aixecat els braços curts amb la intenció aparent de tornar-lo a abraçar. Tenia la clara sensació d’haver caigut en una trampa. Va mirar ara la Queenie i ara la Mary-Love, com si es preguntés quina d’elles havia estat responsable de posar aquell parany al camí per on passava sense parar atenció.

—Bé, Queenie —va dir en James al cap d’un moment—, en Carl ha vingut amb vostè?

La Queenie es va posar de cop la mà plana al pit, com per calmar els batecs inesperats del seu cor ferit.

—M’ha ferit parlant-me d’aquell home! —va exclamar la Queenie, trontollant cap enrere i movent amb compte l’altra mà darrere seu per comprovar que no ensopegava amb res.

En James es va quedar molt quiet i va estar gairebé segur que acabava de posar els peus en un segon parany.

La Queenie va tentinejar fins a tornar al banc, i s’hi va deixar caure pesadament. Va seure damunt de la mà d’en Malcolm, cosa que va fer xisclar el nen. Aquest va fer un munt de comèdia amb les dificultats per treure la mà de sota la còrpora de la seva mare, i a continuació va bellugar els dits per comprovar que no estiguessin trencats. Quan va considerar que estaven sencers, els va tancar en un puny i va donar un cop a la cuixa de la mare, però ella no en va fer gens de cas.

—Senyor Haskew —va exclamar la Queenie—, ho sento molt!

—No passa res —va dir automàticament l’Early, tot i que ni ell ni cap dels altres no tenia ni la més remota idea de per què la Queenie Strickland li havia de demanar perdó.

—Vostè no és de la família —es va explicar la Queenie—. No hauria de carregar els problemes familiars dels Strickland.

—Volen que vagi a dins? —va dir amb to afable l’Early, que ja es començava a aixecar.

—Vostè segui —va dir la Mary-Love en veu baixa. Després va dir, més fort—: Senyora Strickland, si ha de parlar de problemes familiars, li suggereixo que faci sortir d’aquí aquestes criatures. Personalment, no tinc especial interès per sentir les tribulacions de la família Strickland, però certament no crec que siguin adequades per a les orelles dels seus fills.

—Res d’això! —va exclamar la Queenie—. Aquests infants en saben tant com jo! Han patit el que jo he patit! El teu pare t’ha pegat, Malcolm Strickland? —va preguntar, i es va girar cap al seu fill com si allò fos un interrogatori.

—Li pegaré jo a ell! —va exclamar en Malcolm, bel·ligerant, i va donar un altre cop de puny a la cuixa de la mare.

—T’ha tocat la teva bonica cara d’angelet, Lucille Strickland? —va dir la Queenie.

La filla de la Queenie, que tot just s’havia calmat després de l’esclafit anterior, de sobte es va tapar la cara amb les mans i es va posar a sanglotar sorollosament un altre cop. La Sister va intentar apartar-li les mans, però la Lucille gemegava tan fort que la Sister va deixar que les manetes tornessin ràpidament al seu lloc, perquè així almenys els plors quedaven esmorteïts.

—En Carl Strickland —va dir la Queenie en veu baixa i terrible— em va posar les mans a sobre. El vestit em tapa els blaus. No voldria que vostès els veiessin per res del món. Si m’hagués quedat amb aquell home, la gent de Nashville hauria deixat el meu nom a l’altura del betum. Els revelaré a tots vostès l’error més gran que he comès mai en tota la meva vida. Els el diré ben clar, encara que amb un dels presents no hi tingui cap mena de parentiu… —Llavors va mirar l’Early Haskew i tot seguit va donar una ullada al porxo de manera general—. Em vaig equivocar anant a l’altar amb aquell home.

Els Caskey estaven incòmodes. La Sister no volia mirar la Queenie Strickland, així que es va quedar amb la vista fixa en la nena que tenia asseguda al costat. De tant en tant intentava murmurar-li una o dues paraules de consol. La Mary-Love seia impertorbable amb els braços plegats davant del pit i es va quedar mirant la Queenie com si no es pogués creure que una dona civilitzada es pogués deshonrar a si mateixa d’aquella manera. De tant en tant llançava una mirada de retret cap a en James com si tot allò fos culpa seva. I de fet considerava que ho era perquè va ser el seu matrimoni el que va relacionar els Caskey amb una dona com la Queenie Strickland. En James estava dret en exactament la mateixa posició que quan havia posat els peus al porxo. No sabia què fer i no tenia ni idea de què dir i estava al cas de tots els pensaments que passaven pel cap de la Mary-Love. En el fons estava d’acord amb ella: tot era culpa seva. Ara l’únic que podia fer era tancar aquell tema al més ràpidament possible.

—Així doncs, Queenie, el que està dient és que ha deixat en Carl?

—Naturalment! —va exclamar la Queenie, que es va posar dreta i, aparentment, es va preparar per llançar-se de nou cap a en James.

Ell va aixecar les mans i li va fer gestos perquè tornés a seure. La dona es va deixar caure al banc, no abans que en Malcolm tingués una nova oportunitat de posar deliberadament la mà a sota seu per així tenir un altre cop el plaer de xisclar i d’administrar un cop de puny a la cuixa de la mare.

—Volien que em quedés amb ell? —va exclamar la Queenie—. Volien veure’m estesa a terra, apallissada i esclafada per la mà d’aquell home demoníac?

—Au, mama, l’apallissaré jo! —va exclamar en Malcolm, i va repartir un seguit de cops de puny a la cama de la mare per il·lustrar-ho.

—Bé —va dir en James després de reflexionar un moment—, i on és, en Carl?

—En Carl Strickland és a Nashville? —va clamar la Queenie com una boja, saltant amunt i avall al banc gronxador—. Ho sé, jo? Potser sí. Potser no. Si en Carl Strickland sap on soc és una pregunta més bona. No ho sap. O si ho sap, no l’hi he dit jo. Jo he posat les maletes i els meus estimats fillets al seient del darrere d’un cotxe i he conduït directament fins a Perdido, a Alabama, sense permís i sense ni deu dòlars a nom meu.

La Sister va aixecar ràpidament la vista amb aquesta menció als diners.

De sobte la Queenie es va quedar en silenci. Va mirar al seu voltant, i, quan va continuar, la seva actitud era molt més calmada.

—Tinc algun lloc on anar?, és una altra pregunta que em podria fer, James Caskey. I quina seria la resposta, Malcolm Strickland? La resposta seria que sí? No, no ho seria. La resposta seria que no, Lucille Strickland? Sí, aquesta seria la resposta. Els Strickland, excepte en Carl Strickland, no tenen cap sostre a sota el qual arrecerar-se. El seu automòbil s’ha espatllat davant de l’ajuntament de Perdido, bloquejant el trànsit, i no es tornarà a moure mai més. Els Strickland, excepte en Carl Strickland, no tenen diners ni per comprar-se una caixa de pomes podrides venudes per un marrec de color al voral de la carretera.

En James Caskey es va ensorrar al banc del porxo entre l’Early Haskew i la Mary-Love. Durant uns minuts ningú no va dir res, i l’únic que se sentia eren els sanglots de la Lucille, que s’havia tornat a posar a plorar quan la seva mare s’hi havia dirigit amb la pregunta retòrica. Es podia veure l’Ivey Sapp a la finestra de la cuina que donava al porxo, observant sense gens de vergonya el que passava.

—I exactament per què ha vingut a Perdido, senyora Strickland? —va preguntar la Mary-Love amb veu freda.

—Però m’ha de dir Queenie! Naturalment que m’ha de dir així. He vingut a Perdido per en James. Jo no tinc família. Tenia la Genevieve, que era l’única. Les dues érem Snyder de naixement. Tots els Snyder són morts. Excepte el meu germà Pony Snyder. En Pony se’n va anar a Oklahoma. Es va casar amb una noia índia. Els meus fillets ara tenen quinze o vint cosinets indis, em sembla. Però no podria anar a viure amb en Pony. No tenen res. Ni tan sols sé com es diu de nom la seva dona índia. Podria criar els meus fillets en una reserva índia?

—Jo els clavaria trets, mama! —va exclamar en Malcolm.

—Ja ho sé, rei —va dir la Queenie amb indulgència, i va passar una mà afectuosa pels cabells del seu fill—. Però estava pensant en totes les vegades que la meva estimada germana s’havia estat a casa meva i jo li deia «Genevieve Snyder», perquè no feia servir mai el seu cognom de casada, suposo que sempre pensaré en ella com una Snyder, «per què t’estàs aquí amb mi quan tens el millor marit del món enyorant-te allà baix a Perdido? Per què no ets amb ell?». I ella em deia: «No ho sé, perquè tens raó, és el millor home del món, faria qualsevol cosa per mi, o per tu, o pels teus fills. Suposo que m’estimo massa Nashville, més del que em convé». Aquest era el seu problema, que s’estimava Nashville. No he vist mai una noia que agafés tant d’afecte a una ciutat com la Genevieve a Nashville. No podia ser feliç enlloc més del món, suposo. Així, em va dir que, si mai passava alguna cosa i necessitava ajuda, que baixés aquí i parlés amb el seu marit James Caskey, i ara que ha passat una cosa, una cosa realment terrible, he pujat al cotxe i soc aquí.

Tot i estar visiblement llagoter i intencionat, el discurs de la Queenie Strickland va obtenir l’efecte que buscava. Va convèncer en James Caskey d’ajudar-la a ella i els seus fills. En Bray va portar l’escàs equipatge que tenien a casa d’en James i més tard aquella mateixa tarda van presentar a la Grace Caskey els seus cosins petits. Com a salutació, la Lucille va tacar de xocolata el vestit de la Grace i en Malcolm li va donar un cop de puny a la panxa.

Per primera vegada des de feia molt temps, en James va fer servir el sopar a la taula de casa seva en lloc de menjar a la de la Mary-Love. La Roxie va tornar de casa de l’Elinor per cuinar aquell vespre. En James no tenia gens de ganes d’infligir la Queenie, en Malcolm i la Lucille a la resta de la família. Fins i tot va prendre la precaució d’enviar la Grace a la casa del costat amb la Mary-Love, i la Mary-Love va prometre a la Grace que es podria quedar allà fins que aquelles persones horribles se n’haguessin anat. Mentre sopaven, en James va dir a la Queenie:

—Està segura que es vol quedar a Perdido? De debò creu que els tres podrien estar a gust aquí? Aquí on no coneixen ningú?

—Bé, coneixem en James Caskey, a vostè. Qui més hauríem de conèixer? I ara ens han presentat com cal la major part de la seva família, encara que el dia del funeral en comptés més; probablement ja els coneixeré amb el temps, per tant, qui més podria voler? La Lucille i en Malcolm estan contents com gínjols.

La Lucille i en Malcolm van repicar amb els talons als barrots de la cadira.

—D’acord —va dir en James Caskey amb veu cansada, penedint-se de totes les vegades que li havia sabut greu estar sol en aquella casa—. Doncs demà començaré a buscar-los un lloc on viure.

—Un lloc? —va exclamar la Queenie, que va girar el cap en totes les direccions alhora que aconseguia mantenir la mirada fixa en la salsera que inclinava damunt de l’arròs—. Quin problema hi ha amb aquest? Aquí té lloc…, té tot el lloc del món! Miri si té lloc aquí, James Caskey, que tota la nostra casa hauria pogut cabre a la seva sala del davant.

En James va pensar que veia lluir el metall d’un altre parany amagat entre les fulles seques del camí per on anava. Es va quedar molt quiet, va buscar rutes alternatives i al final va dir en veu baixa:

—No, Queenie.

—James Caskey, té…

—Buscaré un lloc on puguin viure. El pagaré i tindré cura de les seves necessitats, dins d’uns límits, en memòria de la Genevieve. Però no puc permetre que es quedin en aquesta casa amb la Grace i jo.

—Si es deu sentir sol! —va exclamar la Queenie.

En James es va adonar, amb un cert pànic, que podia veure un parany, un de realment gros, una mica més enllà del bosc.

—Tinc la Grace!

—La seva filleta estimada és una nena petita! No li pot fer companyia com n’hi faria jo! Podríem ser una família feliç. Vostè ha perdut la seva dona, la meva estimada Genevieve, i jo he perdut un marit, el bergant sense pietat d’en Carl Strickland, em fa vergonya portar el seu cognom repulsiu! Em fa vergonya que els meus estimats fillets l’hagin de portar tota la vida! El meu únic consol…

—Queenie —la va interrompre en James—, vostè i els nens es poden quedar aquí aquesta nit. Però demà els trobaré un altre lloc on viure.

—James Caskey, ja sé per què fa això. Ja sé per què em fa fora de casa seva.

—Per què? —va preguntar ell, molt intrigat.

—Perquè el meu estimat Malcolm ha trencat aquella coseta petiteta de vidre aquesta tarda, només se la volia mirar, la trobava tan bonica… i jo també, i li he dit «Malcolm Strickland, torna a posar això d’en James al seu lloc i no tornis a agafar mai res d’aquesta casa», i ell ha dit «Mama, no tornaré a agafar mai més res de l’oncle James en tota la meva vida». He intentat reparar-ho, però no hi havia manera de tornar a fer encaixar les peces.

En James Caskey no es va veure amb cor de preguntar què s’havia trencat, i es va passar una setmana que ni tan sols volia mirar els seus prestatges de coses boniques per no descobrir quina peça havia destrossat el nen.

—No és per això —va dir a la Queenie—. Ni tan sols sabia res de… l’accident.

—Oooh! Doncs per què he hagut de dir res jo! —va exclamar la Queenie sense voler—. James, podríem ser tan feliços!

Però en James, mostrant una fermesa gens pròpia d’ell, no es va deixar convèncer i l’endemà va comprar amb un pagament la casa del costat de la del doctor Benquith, a la solana de la muntanyeta que hi havia a l’oest de l’ajuntament. Per sort hi havia deu minuts a peu, almenys, des d’allà a les cases dels Caskey, i la Queenie era tan grassoneta i rodona que tothom va suposar que no faria gaire sovint l’esforç físic de recórrer aquell trajecte. La Queenie i els seus fills van dormir en aquella casa des de la primera nit, en llits plegables requisats dels trasters de la Mary-Love.

La Mary-Love, quan va estar convençuda que en James acceptava la culpa d’haver fet aparèixer la Queenie Strickland a Perdido, es va disposar a facilitar-li al màxim la situació. Es va encarregar del mobiliari en un dia de compres a Mobile, amb la qual cosa va demostrar, si algú mai n’havia dubtat, fins a quin punt s’havia entretingut a l’hora d’obtenir el mobiliari per a la casa de l’Oscar i l’Elinor.

En James va presentar l’Oscar i l’Elinor a la Queenie i els seus fills. Hi havia alguna cosa en l’actitud de l’Elinor, o en els ulls, que va acovardir fins i tot en Malcolm i la Lucille. En Malcolm no va donar cops i la Lucille no va plorar, si bé quan van arribar a casa en Malcolm va ensenyar a la seva mare un blau al braç, afirmant que l’Elinor l’hi havia pessigat i retorçat quan ningú no mirava.

L’Elinor, amb l’ajuda de la Roxie i la Zaddie, va fer cortines per a totes les finestres de la casa de la Queenie, les hi va portar, les va penjar i després se’n va anar sense ni acceptar una tassa de cafè o un tros de pastís per les seves molèsties.

La Queenie no havia de patir pels diners, perquè en James Caskey li havia obert petits comptes en algunes botigues i se’n podia endur el que necessités. Una vegada, però, a la botiga de modes de la Berta Hamilton, quan la Queenie va assenyalar un abric llarg amb coll i mànigues amples de pell, la Berta Hamilton va dir, amb una intenció evident:

—Ai, senyora Strickland, em sembla que a vostè no li quedarà gaire bé…

La Queenie va insistir a emprovar-se’l igualment i quan, contràriament a les prediccions, va resultar que li quedava d’allò més bé, la Berta Hamilton es va veure obligada a dir directament el que abans només havia insinuat amb discreció:

—Senyora Strickland, no penso afegir un abric de cent cinquanta dòlars al compte del senyor James quan aquest mes ja s’ha gastat aquí tres-cents seixanta-dos dòlars.

La Queenie es va empipar i la Queenie va rondinar, però la Queenie se’n va anar sense l’abric. Va començar a entendre què havia volgut dir en James amb «dins d’uns límits».

9

Nadal

La Queenie Strickland va descobrir que Perdido era un os dur de rosegar. No hi havia cap dubte que hi estava millor que a Nashville: les seves necessitats eren ateses de manera més agradable, tenia una casa més maca i, cosa més important, s’havia desempallegat del seu marit Carl. Però altres coses no arribaven amb la mateixa facilitat, com ara les amistats i coneixences. Cap dona tan xerraire com la Queenie Strickland no es podia estar gaire temps sola i ella, a més, era de la mena que tendeixen a esgotar les amistats. Necessitava tenir-ne unes quantes per poder-hi anar intimant d’una en una, de tal manera que les abrasions que causava tinguessin temps de guarir-se i ser oblidades. No va perdre el temps i de seguida es va posar a construir un nou cercle.

A la Florida Benquith, que vivia al costat, la Queenie (tan amable i encisadora com es podia ser) li va enviar un pastís per al doctor i sobralles per al gos. L’endemà li va demanar a la Florida si la podia ajudar apuntant-li amb agulles la vora d’un vestit, que només serien tres segons. La Florida, que envejava el poder social dels Caskey al poble, va accedir amb astúcia a fer-se amiga de la Queenie. Així, va calcular, tindria o bé una via per apropar-se més als Caskey, en cas que la Queenie a la llarga fos acceptable per a la Mary-Love i tota la resta, o bé una manera concreta d’empipar-los en cas que la Queenie acabés sent una marginada. Així, la Queenie va tenir un punt de partida, i des d’allà va començar a ampliar deliberadament el seu cercle de coneixences. Una de les coses que va fer va ser entrar al grup que es reunia cada dimarts a la tarda per jugar al bridge.

Hi havia dos clubs de bridge a Perdido: el més elegant es reunia els dilluns a la tarda i l’altre l’endemà; en el segon, el principal tema de conversa era el que s’havia dit, vestit i servit al bridge del dia abans. Al centre del primer grup hi havia la Mary-Love; el segon girava al voltant de la Florida Benquith. L’Elinor Caskey, quan se’n va anar de casa de la Mary-Love i no va voler tenir res més a veure amb la seva sogra, havia anat a parar al segon grup. Allà la seva presència provocava un cert ressentiment, en part perquè era la que tenia més pes social i en part perquè de fet n’era membre per manca d’alternatives. Però per mitjà d’aquestes reunions dels dimarts, l’Elinor i la Queenie van fer coneixença.

A mitjan novembre, per casualitat, les trobades dels dimarts van ser primer a casa de l’Elinor i després a casa de la Queenie. Encara que fos accidental, aquest intercanvi de visites va adquirir les dimensions d’una abraçada pública i des de llavors es va considerar que la Queenie i l’Elinor eren amigues. Aquí hi va haver una mala interpretació premeditada (o potser fins i tot ganes d’embolicar la troca) per part de la Florida Benquith i el seu cercle, però va ser una interpretació que es va mantenir, potser perquè ni la Queenie ni l’Elinor no van fer res per negar-ho.

D’una manera o altra, la Mary-Love se’n va assabentar, o potser ho va endevinar per clarividència miraculosa, i això la va neguitejar. La Mary-Love no sentia gens d’afecte per la Queenie, ni com a persona ni en qualitat de germana de la Genevieve. En especial no li agradava veure la Queenie d’allò més contenta darrere de les línies enemigues. Va començar a tenir por que l’Elinor i la Queenie unissin forces per llançar una campanya en contra seva.

En conseqüència, al cap d’unes setmanes, un diumenge mentre dinaven després d’anar a l’església, la Mary-Love va dir a en James:

—És hora de fer les paus.

En James va aixecar els ulls del plat, sorprès, i va contestar:

—És que tu i jo hem discutit, Mary-Love? T’asseguro que, si és així, jo no ho sabia.

—Nosaltres no, James, però per si no te n’havies adonat, la major part de la nostra família no es parla.

En James —i tothom que seia a taula— es va bellugar incòmode a la cadira.

—S’acosta Nadal —va continuar la Mary-Love, ben bé com si ella no tingués cap responsabilitat pels distanciaments i les divisions a l’interior de la família—, i crec que estaria bé celebrar-lo tots junts. —Va fer una pausa, esperant potser que algú expressés assentiment. Quan només va trobar silenci, va continuar impertèrrita—. Ho hauríem de fer per la canalla, si no per nosaltres. Hi ha la Grace, és clar —va dir la Mary-Love, mirant un moment la seva neboda asseguda a taula—, que ja fa temps que és amb nosaltres, però ara també hi ha la Miriam i la Frances. Que, per l’amor de Déu, són germanes i gairebé no tenen l’oportunitat de veure’s cara a cara. I ara que tenim en Malcolm i la Lucille, també haurien de ser aquí…

—Vol convidar la Queenie Strickland! —va exclamar la Sister, atònita. En James només es va quedar allà assegut amb la boca oberta.

—Vull convidar tota la família —va dir la MaryLove, gaudint força amb la consternació que havia provocat. El fet de poder-los sorprendre d’una manera tan completa i amb tant d’efecte era una prova del seu poder continuat.

—I l’Oscar i l’Elinor també? —va preguntar en James, movent el cap a banda i banda de l’astorament.

—He dit a tothom.

—I creu que vindran? —es va preguntar la Sister—. La Queenie sí, és clar —va continuar, responent-se a si mateixa—, i per força portarà aquells dos dimoniets.

—Sister! —li va retreure la Mary-Love, que no havia sentit pronunciar mai a la seva filla res que s’assemblés remotament a una paraulota.

—És exactament el que són —va continuar la Sister—. Però, mama, realment creu que pot aconseguir que vingui aquí l’Elinor, i que porti la Frances?

—No veig cap motiu pel qual l’Elinor no hauria de venir —va dir la Mary-Love tota tibada—. No veig cap motiu pel qual no hauria de portar la seva filla. Naturalment, hi ha un altre motiu per celebrar una festa aquest Nadal.

—Quin? —va preguntar en James.

—L’Early diu que tindrà tots els plànols del dic la setmana vinent. I crec que hauríem de celebrar que els hagi acabat.

—He tardat molt més del que calculava —va explicar l’Early, disculpant-se.

—Però volia fer-ho bé —es va afanyar a dir la Sister—. I, James, el vostre ajuntament es va gastar bé els diners quan va contractar l’Early per fer la feina. Quan estigui a punt per començar, aquell dic es construirà com si res.

—Bé —va dir en James, amb cautela—, m’alegro molt de saber-ho, però, Mary-Love, no crec que sigui bona idea dir-li res d’això a l’Elinor. No li diguis que ve a una festa per celebrar la construcció del dic, perquè llavors et puc garantir que no posarà els peus, en aquesta casa.

—Segurament tens raó, James. Potser si la convidessis tu sí que vindria. Potser si li diguessis que posaré un arbre molt gros, el més gros que hem posat mai, i que pot portar aquí tots els seus regals, i que omplirem tota la sala del davant de regals per a la canalla, potser llavors es deixaria convèncer. Potser si li poguessis explicar que la família hauria d’estar junta per Nadal, i potser si li diguessis que la Queenie també hi estarà convidada, això seria una gran diferència.

—Ara és amiga de la Queenie? —va dir la Sister.

—Ho he sentit a dir… —va contestar la MaryLove assentint amb el cap.

La Sister també va assentir, pensativa; de sobte entenia els motius d’aquelles invitacions de la MaryLove molt millor del que la Mary-Love hauria preferit.

Més tard, aquella mateixa tarda, en James va anar a casa de l’Elinor i els va convidar a l’Oscar i a ella a anar a casa de la Mary-Love el dia de Nadal. Va esmentar la invitació a la Queenie, però no va dir res de la presència de l’Early Haskew, ni del fet que l’Early estava a punt d’acabar els plànols del dic. L’Elinor va acceptar serenament la invitació i només va comentar que ja havia fet plans per anar a Mobile i comprar regals per a tothom. I més o menys a la mateixa hora la Sister va anar a casa de la Queenie, portant una safata de caramels, i li va fer la mateixa invitació. La Queenie va intentar desesperadament trobar una manera de comentar amb l’Elinor si l’havia d’acceptar, però en aquella situació havia de dir que sí o que no immediatament. No podia argumentar que tenia un compromís previ, perquè la Sister sabria que era mentida. Va dir que sí i va resar amb tota l’ànima que amb allò no hagués ofès l’Elinor.

Aquell vespre, la Queenie va anar caminant a casa de l’Elinor i va consultar a la seva nova amiga el tema que tenien entre mans.

—Podria dir que he hagut de tornar a Nashville per algun motiu o altre, i després quedar-me tancada a casa tot el dia —va suggerir la Queenie amb un mínim d’entusiasme, amb la confiança que la idea era tan ridícula que l’Elinor no l’animaria a portar-la a la pràctica. Havia estat només per l’Elinor que la Queenie havia declarat tenir aversió a la MaryLove.

—No —va dir l’Elinor—. L’Oscar i jo hi anirem, i hi portarem la Frances, per tant, no hi ha cap motiu pel qual tu no hi hagis d’anar, Queenie.

—M’alegro de sentir-ho —va dir la Queenie—. Perquè facilita moltíssim les coses a tothom.

—És que hi vull anar —va dir l’Elinor—. Fa molt que no visito aquella casa, i crec que ha arribat el moment de veure què ha estat fent la senyora Mary-Love.

Durant la primera meitat de novembre, un delineant de Pensacola s’havia instal·lat a l’hotel Osceola i havia treballat dia i nit durant dues setmanes per dibuixar els plànols definitius, en paper cianogràfic, de tots els plànols dels dics que havia fet l’Early. El dia que va acabar, la Sister i l’Early es van endur els plànols a casa i els van estendre d’un en un a sobre del llit de la Sister, i els van admirar. L’endemà van portar els plànols del projecte al registre municipal i els van fotografiar per motius de seguretat. Després, el dimarts següent, l’Early els va presentar al consell municipal, juntament amb les estimacions revisades de costos i un calendari per completar diverses etapes de la feina. Per a satisfacció del consell, el cost era més baix del que havia predit inicialment i, si tot anava bé, Perdido quedaria completament protegit per un dic impenetrable i indestructible l’hivern del 1924.

En Tom DeBordenave va informar del que tothom de l’ajuntament ja sabia: que l’assemblea legislativa de l’estat havia aprovat l’emissió de bons per a la construcció i que la venda d’aquests bons es gestionaria a través del First National Bank de Mobile. Cadascun dels propietaris de les serradores ja havia dipositat vint-i-cinc mil dòlars al banc de Perdido i no quedava res que impedís començar immediatament les obres.

Per acord unànime de l’ajuntament, l’Early Haskew va ser nomenat principal enginyer del projecte, i se li van donar instruccions que de seguida baixés a Pensacola i a Mobile i pugés a Montgomery, per començar a parlar amb contractistes i demanar ofertes per a la licitació. La reunió es va acabar amb una pregària. Amb el cap cot, en James Caskey va pregar a Déu que no enviés més riuades fins que l’Early Haskew hagués acabat la feina.

L’Early va emprendre immediatament la seva missió i la Sister el va trobar molt a faltar. Però la Mary-Love i ella estaven atrafegades amb els preparatius de la celebració de Nadal, un esdeveniment que s’havia afegit a tota l’activitat habitual d’abans de les festes.

Ara s’havien incrementat els moviments entre la casa de la Mary-Love i la de l’Elinor. L’Elinor va enviar un pot de confitura de maduixa; aquest favor es va retornar en forma de dues lliures de pacanes pelades, i aquesta ofrena es va replicar en forma de plumcake borratxo, fet amb rom de l’Havana d’abans de la llei seca. Aquests detallets van continuar passant amunt i avall entre la cuina de l’Ivey i la de la Roxie i es van anar tornant més valuosos cada vegada que travessaven el pati en braços de la Zaddie.

De tota manera, la Mary-Love i la Sister no veien més l’Elinor del que l’havien vist en mesos anteriors. De fet, cap de les dues no la va veure gens ni mica fins quan faltava més o menys una setmana per Nadal. Aquell dia la Sister havia anat a casa de l’Elinor amb una caixa grossa de roba de criatura, coses que li havien quedat petites a la Miriam però que, pensava, potser li podrien fer servei a la Frances. L’Elinor va donar gràcies a la Sister per la consideració, la va convidar a passar, li va servir te calent amb fruita i espècies, li va deixar agafar la Frances i dir-li cosetes, i li va donar un grapat de paquets embolicats perquè els portés a casa i els deixés a sota l’arbre.

L’Early havia tingut l’esperança de no passar més d’una setmana fora, però dues vegades va enviar telegrames per dir que s’havia vist obligat a desplaçarse més lluny del que li havia semblat que caldria.

—Em sembla que no arribarà a temps per Nadal —va dir la Mary-Love a una decebuda Sister—. A mi ja m’està bé. Vol dir que serem la família i prou.

No obstant això, la nit de Nadal, la Sister es va passar tres hores asseguda a la finestra de la seva habitació mirant si arribava l’Early. Però com que l’enginyer no posseïa un automòbil, hi havia poques esperances que arribés conduint-ne un, i no hi havia cap altre mitjà de transport per venir des de l’estació de trens d’Atmore. Al capdavall, la MaryLove va anar a l’habitació de la Sister i li va manar que es fiqués al llit. La Sister la va obeir, abans que reconèixer davant de la seva mare per què estava neguitosa.

Al principi, va semblar que tot anava tan bé com es podia haver desitjat. Les portes de la sala estaven tancades per evitar qualsevol intrusió matinera de la canalla. Després d’un esmorzar que a la Grace, en Malcolm i la Lucille se’ls va fer interminable, es van obrir les portes i es van revelar els regals, tota una estesa resplendent. La Grace va picar de mans i va contemplar extàtica les fileres de paquets ben embolicats que s’escampaven en replans des de la base de l’arbre fins que gairebé omplien tota la sala. Hi havia regals a sota de cadires, amagats darrere les cortines, posats als ampits de les finestres, apilats a la lleixa de la xemeneia i amuntegats al sofà. A més, hi havia uns quants regals grossos sense embolicar als angles de la sala: un cavallet de balancí per a la Lucille, una bicicleta vermella per a en Malcolm i una casa de nines amb torratxes, tota moblada, per a ella. Els Caskey van seure allà on van poder de la sala atapeïda i van portar unes quantes cadires del menjador per la porta oberta. La Zaddie, l’Ivey i la Roxie, que havien treballat tot el matí a la cuina, van recollir el menjador i després van seure juntes en una de les finestres d’allà, des d’on podien veure el cerimonial i rebre els regals que els estaven destinats.

La Grace era l’encarregada d’agafar cadascun dels regals, llegir l’etiqueta que portava i entregar-lo. En Malcolm va reclamar que el deixessin ajudar, però, com que encara no sabia llegir, es va haver d’acontentar a distribuir els regals quan la Grace deia els noms. A causa de la quantitat de regals implicats, era un procés lent, i la Grace tendia a alentir-lo encara més, perquè sovint no passava un regal fins que no s’havia acabat d’obrir l’anterior. Tothom va rebre nombrosos regals, i aviat la sala va ser un mar de papers, embolcalls i cintes abandonats, enmig del qual hi havia illes d’obsequis ben apilats, amb les etiquetes conservades amb cura. L’aire anava ple d’exclamacions de sorpresa, gratitud, admiració i enveja amable. La Grace estava segura que no havia estat mai tan feliç en tota la vida.

Els únics regals que no es van repartir van ser els destinats a l’Early Haskew. Sense ni tan sols dir el nom, la Grace simplement els deixava a part.

L’alegria va continuar durant més de dues hores. Abans no s’acabés, la Roxie i l’Ivey van tornar a la cuina per començar a fer el dinar. El telèfon va sonar una vegada. La Sister, que era la que estava més a prop, va contestar. Quan va sentir la veu de l’altre extrem de la línia, immediatament es va girar i va portar el telèfon a l’altra banda de l’escala, on no la podien veure.

Era l’Early Haskew, que trucava des de l’estació d’Atmore. Va demanar perdó per no haver pogut arribar abans i va dir que li sabia greu molestar tothom el matí de Nadal, però que volia saber si podrien enviar algú a Atmore a buscar-lo. De seguida que va penjar, la Sister va anar a la cuina, on en Bray seia a taula obrint el primer dels quatre regals que hi havia a sota l’arbre per a ell. Ja portava l’uniforme de mudar i, quan la Sister l’hi va demanar, va anar immediatament a buscar el cotxe.

La Sister no va dir res de tot això quan va tornar a la sala d’estar. La Mary-Love estava tan profundament immersa en l’obertura dels regals i l’alegria de la mainada que no es va recordar de preguntar a la Sister qui havia telefonat.

L’Early Haskew va entrar a la casa al cap d’una hora. La Grace i la Lucille eren a la sala del davant amb les joguines i l’arbre; en Malcolm era a fora anant amb la bicicleta nova amunt i avall del carrer; les criades estaven totes enfeinades amb el dinar a la cuina, i els Caskey adults, amb els dos nadons, tornaven a seure al voltant de la taula del menjador.

Amb l’aparició inesperada de l’Early Haskew, la Mary-Love va fer un xisclet d’alegria i la Queenie es va posar a parlar a tota velocitat amb ningú en concret. L’Oscar i en James es van aixecar entre exclamacions d’alegria i sorpresa, li van donar la mà cordialment i li van apropar una cadira a la taula. La Sister, amb la Miriam a la falda, i l’Elinor, amb la Frances, no van dir res. La Sister lluïa un somriure fix, gairebé d’idiota, mentre que l’Elinor semblava desconcertada i amoïnada.

L’Early va seure al cap de la taula i es va anar dirigint a cadascun d’ells, amb la seva veu forta i mesurada. S’alegrava de tornar a veure en James i l’Oscar i tenia moltes coses per explicar-los i comentar-los. S’alegrava molt de tornar a ser a casa de la Mary-Love i l’havia trobat a faltar cosa de no dir. Va cridar a l’Ivey Sapp, que era a la cuina, que no havia trobat ningú en tot Mobile, Montgomery, Natchez o Nova Orleans que cuinés cap plat tan bé com els cuinava ella. Sí, es recordava molt bé de la senyora Strickland, i en Bray gairebé havia atropellat el seu noiet que anava pel carrer amb el bòlid vermell nou. No sabia com se n’havia sortit sense la Sister tant de temps perquè ella sempre li deia el que hauria de fer, i el cert era que en aquells llocs s’estava molt sol i sempre s’estava girant per dir alguna cosa a la Sister i, renoi, ella no hi era, i —ara en veu més baixa—, com estava la senyora Elinor i quina bona cara que feia la criatura que tenia.

L’Elinor va assentir breument amb el cap, però no va dir ni una paraula. Després de les salutacions de l’Early, l’Oscar va voler saber què havia pogut aconseguir. Per deferència a la seva esposa, no va dir les paraules «per fer el dic», però era evident, per la manera com l’Elinor va tensar la boca, que no calia que pronunciés aquells mots en veu alta perquè ella entengués perfectament a què es referia el seu marit.

—Bé —va dir l’Early—, ja li dic ara que crec que he trobat algú. He buscat pertot arreu, he parlat amb unes dues mil persones, o gairebé, i he trobat un home a Natchez que està disposat a venir i presentar una oferta. El que jo faria si fos l’ajuntament seria quedar-me amb la seva oferta encara que no fos la més baixa. Aquest home (que es diu Avant, Morris Avant) és el que els farà millor la feina. Quan tens una feina tan grossa com aquest dic, el que vols és…

Quan va veure que l’Oscar s’encongia sentint-lo parlar, l’Early va fer una pausa. L’Oscar va mirar la seva dona, a l’altre extrem de la taula. Tots els altres van fer el mateix. L’Elinor tenia el cap abaixat i li estava cordant la bruseta a la Frances. Si tenia alguna expressió reveladora a la cara, ningú no la va poder veure per interpretar-la.

—… una feina com aquest dic —va prosseguir l’Early amb cautela—, llavors vols algú que te la faci bé.

—Vaig a portar la Frances a dalt perquè faci una becaina —va dir inesperadament l’Elinor—. Amb prou feines aguanta els ulls oberts. Senyora MaryLove, on és millor que la posi?

—Posa-la al llit de la Miriam, Elinor. Espera, que t’acompanyo a dalt.

—No, i ara, vostè quedi’s a baix. Tornaré d’aquí a una miqueta. —L’Elinor es va aixecar i, sense dir res, va sortir del menjador al rebedor i va pujar les escales cap al pis de dalt.

Tothom que seia a taula sabia que l’Elinor se n’havia anat a causa de la presència de l’Early Haskew i el que explicava de la construcció del dic. El curiós, però, era que l’Elinor no havia fet res més. No s’havia endut la Frances a casa, només havia pujat amb ella a dalt. No havia dit «Em nego a estar a la mateixa habitació que aquest home», havia dit «Tornaré d’aquí a una miqueta». Havia amagat la ira darrere d’una màscara d’impassibilitat educada. La Mary-Love i la Sister van inspirar profundament alhora i van exhalar a poc a poc.

—Què és aquesta meravella? —va preguntar molt fluixet la Sister.

—Em pensava que encara rebríem nosaltres —va dir la Mary-Love.

La Queenie, per una vegada en la vida, es va quedar quieta sense dir res, com algú que observa una batalla des d’un lloc segur, patint per quin exèrcit guanyaria, i a quin general hauria de jurar fidelitat.

L’Elinor no va reaparèixer durant una hora, i durant una hora l’Early va parlar del seu viatge. Mentrestant, la Roxie va entrar i va començar a parar taula per dinar. Quan l’Early va haver acabat la seva crònica, ja era hora de cridar la canalla a dins. La Miriam ja havia menjat, i la Mary-Love ja l’havia portat a dalt i l’havia posat a dormir al llit de la Sister, envoltada d’una petita fortalesa de coixins. A continuació, la Mary-Love va trucar a la porta del dormitori de la Miriam, va obrir la porta sense fer soroll i va dir a l’Elinor, que seia en una cadira al costat de la finestra contemplant el fangós Perdido, que a baix el dinar estava a punt si ella també ho estava. L’Elinor va afirmar que havia estat pensant en la seva família i el lloc d’on venia, i havia perdut la noció del temps. Mentre sortia, la Mary-Love va mirar un moment a dins del bressol i va exclamar:

—La Frances és la criatura més bonica que hagi vist mai…, excepte la Miriam, és clar.

El dinar de Nadal era més formal que l’esmorzar. Les menudes dormien al pis de dalt i havien relegat els tres altres infants a una tauleta quadrada de fusta senzilla vermella parada a la cuina, on tots tres es ressentien agudament de la desgràcia de la seva curta edat. Així els adults tenien el menjador per a ells sols. Mentre tots donaven voltes a la taula sense estar segurs d’on seure, la Mary-Love els va anar assignant lloc a tots, vigilant que l’Elinor i l’Early seguessin tan apartats com fos possible. Després de maquinar l’ofensa que suposava el mer fet d’ajuntarlos, ara es podia permetre ser caritativa amb aquest detall.

Després de la benedicció de la taula, que va recitar en James assegut entre l’Elinor i la Queenie, la Sister es va girar cap a l’Early, que seia al seu costat, i va dir:

—Així doncs, per la part que li correspon, tot està força decidit?

—Bé, sí —va dir l’Early—. Per què ho pregunta?

—Perquè aleshores he de dir una cosa —va dir la Sister.

Però just en aquell moment l’Ivey i la Roxie van portar un gall dindi, la meitat del qual ja havien tallat a la cuina, un faisà que l’Oscar havia caçat als terrenys dels Caskey al comtat de Monroe, una safata de mújols fregits, un pernil petit, puré de moniato amb pacanes per sobre, bols de pèsols petits, puré cremós de blat de moro, farciment, fesolets amb garró de porc, ocra bullida, verdures confitades en vinagre, una plata de panets a l’estil Parker House, una plata de brioixets, un bloc de mantega gelada emmotllada perquè la part de dalt tingués el dibuix d’un arbre de Nadal i una gerra de te amb gel. A en James li va tocar tallar el pernil i a l’Oscar el faisà.

Amb l’arribada del menjar ningú no va mostrar gaire curiositat pel que havia de dir la Sister; de tota manera, ja estava força acostumada que el que era important per a ella es considerés de molt poc valor. Quan per fi tothom va tenir el plat ple, les safates van ser al trinxant i la Zaddie es va haver endut els brioixets i canviat els panets freds per uns de calents, la Mary-Love va dir:

—Bé, què és això que tenies tantes ganes de dir, Sister? No havia vist mai una dona adulta fent aquestes ganyotes!

—Ja està tothom servit? —va preguntar la Sister amb sarcasme.

—Sí —va dir la Mary-Love, aparentment sense adonar-se del to de veu de la seva filla—. Per tant, pots dir què era, sisplau?

—Bé —va dir la Sister, donant una ullada al voltant de la taula sense fer cas del fet que tots els caps estaven inclinats damunt d’un plat i ni tan sols es molestaven a mirar-la un moment—, ara que tota la qüestió del dic, per la part de l’Early, ja està pràcticament resolta, ell i jo ens casarem.

Tothom va aixecar la vista. Tothom va deixar la forquilla i es va quedar mirant la Sister. Després tothom es va girar i es va mirar l’Early. De fet, tothom sospitava que la Sister s’ho havia inventat i que l’Early semblaria tan sorprès com qualsevol altre.

Però l’Early feia un gran somriure i va dir amb veu forta:

—A la Sister tant li fa, com de fort ronco!

La Mary-Love va apartar el plat i va dir amb to aspre:

—Sister, realment m’agradaria que tu i l’Oscar no em diguéssiu aquestes coses mentre dinem. Et ben asseguro que em fa perdre completament la gana i no tinc manera de recuperar-la. Roxie! —va cridar. La Roxie va aparèixer al llindar—. Roxie, emporta’t el meu plat. No podré fer ni una mossegada més.

La Roxie va entrar i es va endur el plat.

—Early —va dir la Mary-Love, girant-se cap a l’enginyer que tenia assegut a la dreta—, és veritat que es casarà amb la meva nena?

—Sí, senyora —va dir l’Early amb orgull.

—No m’ho crec —va replicar la Mary-Love—. L’hi va demanar ella a vostè, o vostè a ella?

—L’hi vaig demanar jo, i ella…

A hores d’ara, la resta dels qui seien a taula s’havien recuperat de la sorpresa i la resposta de l’Early a la Mary-Love va quedar perduda a sota d’un garbuix de felicitacions. En James va parlar en nom de tots, potser, quan va comentar, sense cap mala intenció:

—Sister, em pensava que no veuria mai aquest dia!

—I quan serà, el dia? —va preguntar de sobte la Mary-Love.

A l’Early se li van aixecar de cop les celles. No en tenia ni idea. Es va girar cap a la Sister.

—De dijous en vuit —va dir la Sister—. El tres de gener.

—Però no pot ser, Sister! —va exclamar la MaryLove—. Ho has d’ajornar, has de…

—De dijous en vuit —va repetir la Sister, tan fort com ho hauria pogut afirmar el seu promès. Es va girar cap a la mare, va fer el seu somriure mansoi i va dir—: Mama, ja va enredar l’Oscar per ajornar-ho i tot el que en va treure van ser maldecaps. Aquest cop no cal que digui ni una paraula al respecte.

—Em fa vergonya —va dir la Mary-Love amb vehemència— tenir gent asseguda a la taula de casa i que hagin de sentir una filla meva parlar així a la mare.

—Se’n poden anar, si volen —va dir la Sister, amb indiferència—. O se’n pot anar vostè, mama. O me’n puc anar jo i emportar-me l’Early. O ens podem quedar tots asseguts aquí i acabar de dinar. Bon Nadal a tothom.

Els reunits al voltant de la taula van pensar que no havien vist mai una duresa semblant en la Sister. Els van mirar a ella i l’Early, i es van preguntar si l’enginyer sabia quina mena de tracte havia fet.

La Sister va cridar la Roxie i li va dir que tornés a portar el plat de la Mary-Love.

—Mama —va dir la Sister, molt seriosa—, avui és un dia molt feliç per a mi i no me l’espatllarà enviant el seu plat a la cuina. Es quedarà asseguda al seu lloc i s’alegrarà per mi, ho sent?

La Mary-Love va passar la mitja hora següent rosegant una ala del faisà. La Sister, mentrestant, va fer un petit relat de com l’havia festejat l’Early i va comentar que feia més d’un mes que ells dos s’havien posat d’acord en tot, i només havien esperat que ell hagués acabat els plànols del dic per fer l’anunci com cal.

La Mary-Love no va dir ni una paraula més, però va fer una o dues mirades ràpides a l’Elinor. L’Elinor sempre pescava aquelles mirades i els hi tornava amb un mig somriure satisfet. La Mary-Love havia estat vençuda justament amb l’arma que havia intentat utilitzar contra l’Elinor: l’Early Haskew. L’Elinor va fer la pregunta que la Mary-Love no gosava formular:

—Sister —va dir l’Elinor—, quan tu i el senyor Haskew us hàgiu casat, on viureu? Us quedareu aquí o teniu pensat fer les maletes i anar-vos-en, deixant la senyora Mary-Love tota sola?

10

L’espia

La Sister no volia ajornaments, la Sister no es deixava convèncer. La Mary-Love li va suplicar poder celebrar un casament mig decent almenys per a un dels seus fills, però la Sister de seguida va dir:

—Caldrà més d’un mes per organitzar-lo?

—Per a qualsevol cosa mig decent caldrien almenys tres mesos, Sister, i tu ho saps! Hauríem de…

—Doncs l’Early i jo ens casarem la setmana que ve —va dir la Sister.

La Mary-Love hauria volgut barallar-s’hi, però la Sister va deixar clar que no pensava participar en aquesta mena de disputes. Tenia la intenció de casar-se amb l’Early Haskew, i les objeccions de la seva mare a qualsevol part d’aquest curs d’acció només servirien per allunyar la Sister d’ella.

La Mary-Love estava atordida. La seva intenció havia estat que Nadal fos el primer pas d’una gran campanya organitzada contra l’Elinor i l’aliada de l’Elinor, la Queenie. En canvi, s’havia vist atacada per un exèrcit, el de la Sister, que ni tan sols havia sabut que era al camp de batalla. Atrapada per sorpresa, l’únic que podia fer era dur a terme una rendició estratègica. El seu consol havia de ser que estava fent entrar a la família un soldat, l’Early Haskew, que era hostil per a la seva enemiga.

La cerimònia va tenir lloc a la sala del davant de casa de la Mary-Love, on encara quedaven unes quantes agulles de l’arbre de Nadal amagades a la catifa. Va oficiar el ministre metodista i la Grace va ser una combinació de dama d’honor i nena portadora de flors. La Sister havia dubtat si demanar-li a l’Elinor que fos dama d’honor, però sabent l’aversió amb què l’Elinor mirava el seu promès (o almenys el propòsit del seu promès al poble), la Sister va decidir no arriscar-se a passar vergonya amb un rebuig.

Com a regal de noces, en James i la Mary-Love es van posar d’acord i van comprar un automòbil a l’Early, igual que un que en James li havia sentit admirar pel carrer un dia. Amb aquest automòbil nou, just després de la cerimònia, la Sister i l’Early es va dirigir cap a Charleston, a Carolina del Sud, una ciutat que la Sister no havia visitat mai però que sempre havia volgut veure. Quan van ser fora, la Mary-Love va deixar anar el seu sospir més gran i a continuació va seure en un angle de la taula del menjador i va inclinar el cap fins que va quedar descansant en posició horitzontal al palmell aixecat de la mà.

—Què li passa, Mary-Love? —va dir la Queenie, que, per a la cerimònia, havia rebut permís d’en James per adquirir un vestit de seda de color verd mar a la Berta Hamilton—. Que no sap que ara té un dels millors gendres de tot l’estat d’Alabama al sud de Montgomery?

—Ja ho sé, Queenie —va dir amb un fort sospir la Mary-Love, com si volgués que les persones que encara eren a la sala del davant sentissin aquelles paraules—. El que simplement no puc entendre és la manera com em tracten els meus fills.

—Té uns fills molt bons. Els seus fills la podrien arribar a esclafar de tant com l’estimen.

—Bé, això és el que sento jo per ells. Ells no n’estan gaire de mi, però.

—És clar que n’estem, mama —va dir l’Oscar, que havia sentit la mare des de la sala del davant i havia entrat per declarar que el seu afecte no havia minvat gens.

—Si de debò m’estimessis —va dir la MaryLove, encara en veu alta perquè l’Elinor i en James s’havien quedat a la sala del costat—, t’hauries casat a la sala d’estar d’en James una tarda que jo havia baixat a comprar a Mobile? Hauria oficiat una predicadora, i l’Elinor hauria portat un vestit que amb prou feines estava embastat? Hauríeu fugit tots dos de lluna de mel abans que tingués l’oportunitat de fer-te un petó a la boca i dir-te com de contenta estava? —La Mary-Love havia tornat a aixecar el cap i ara pronunciava les paraules amb ràbia—. Si la Sister m’estimés, s’hauria promès i ho hauria mantingut en secret fins que arribés el moment de donar-me la sorpresa quan sèiem tots a dinar el dia de Nadal? S’hauria casat al cap d’una setmana, quan no li hauria costat gens haver-se esperat un parell de mesos per fer-me feliç? Hauria decidit no convidar a ningú tret de la família, quan hauríem pogut enviar invitacions i fer que tres-centes persones vinguessin en automòbil des de Montgomery i en tren des de Mobile, i haver omplert l’església?

—Mama —va dir l’Oscar, gens commogut pels retrets afectuosos de les paraules ni pel retret enfadat de la veu—, vostè no volia que l’Elinor i jo ens caséssim de cap manera. No parava d’ajornar-ho i ajornar-ho, fins que ens vam haver de casar d’amagat seu. Això era el que la Sister tenia més present. No volia que vostè tornés a començar amb ella, només això. Pensava que tenia segones intencions quan deia que volia un casament a l’església d’aquí a tres mesos.

La Mary-Love va tornar a sospirar i va dir:

—Ves-te’n, Oscar. No m’estimes.

—Sí que l’estimo, mama —va dir ell en veu baixa, i va sortir del menjador.

La Sister no havia dit en cap moment on pensaven viure l’Early i ella quan tornessin de la lluna de mel. La Mary-Love es moria completament de ganes de saber-ho, però no havia gosat en cap moment fer la pregunta a la seva filla. Només el fet de preguntar ja hauria donat a la Sister un avantatge enorme en qualsevol negociació posterior sobre el tema. La Mary-Love no era ni de lluny una dona estúpida i entenia perfectament que, malgrat tota la rebel·lia (mostrada sobretot en la manera com s’havien casat), l’Oscar i la Sister l’estimaven. La capacitat de tirar pel dret dels seus fills era una tàctica que havien après de la Mary-Love mateixa. L’Oscar, com que era un home, només l’havia après de manera imperfecta i havia necessitat que l’Elinor li donés una empenteta. La Sister s’havia empassat la lliçó sencera i havia arrossegat l’Early Haskew a l’altar tant si volia com si no. Tot i que no ho hauria reconegut mai, la Mary-Love de fet estava orgullosa de la seva filla i del que havia fet. Amb aquell casament inesperat, la Sister havia esdevingut adulta als ulls de la Mary-Love; estava a poca distància d’assolir la igualtat. I ara més que mai, la Mary-Love tenia por de perdre-la, tenia por de quedar-se sola a la casa; fins i tot es va dir a si mateixa que trobaria a faltar la veu forta i els roncs terribles de l’Early Haskew.

I després s’havia de pensar en la Miriam: la nena pertanyia a la Mary-Love i la Sister conjuntament. Era inconcebible que la Sister intentés endur-se la criatura; i gairebé igual de difícil per a la Mary-Love imaginar-se com podria fer-se càrrec de la nena tota sola. L’única solució, creia la Mary-Love, era que la Sister i l’Early es quedessin a la casa. Per tant, mentre la Sister i l’Early eren fora de viatge de noces, la Mary-Love va anar amb el cotxe a Mobile i va triar el joc de mobles de dormitori més car que va trobar. Va treure els mobles de la Sister de l’habitació del davant i va repintar les parets. Va instal·lar-hi moqueta nova i després va omplir l’habitació amb l’immens mobiliari nou. Fins i tot va arribar al punt de trucar a la porta de l’Elinor i preguntar-li si podria considerar fer un joc de cortinatges nous per a quan la Sister tornés a casa. L’Elinor, per a considerable sorpresa de la Mary-Love, hi va accedir de seguida. Fins i tot es va oferir a comprar ella la roba, però la Mary-Love ja se n’havia encarregat.

Les cortines es van cosir aquell vespre i es van penjar l’endemà. La Mary-Love va donar gràcies a l’Elinor i va acceptar la invitació de la seva jove per sopar amb l’Oscar i ella. Per primera vegada, la Mary-Love va fer un àpat a la casa que havia construït per al seu fill i la dona d’aquest. A la Miriam, que ja tenia gairebé dos anys, la van posar en una trona que havia portat la Zaddie, i es va passar tot el sopar mirant la seva autèntica mare amb una barreja de curiositat i suspicàcia.

Al cap d’uns quants dies, la Sister i l’Early van tornar. Ella va saludar la Mary-Love amb un petó i fins i tot abans de treure’s el barret va exclamar:

—Mama, sento olor de mobles nous! Ha tornat a baixar a Mobile?

Llavors la Mary-Love la va portar al pis de dalt i li va ensenyar el que s’havia pogut fer en la seva absència.

L’Early, que era un home senzill, es recordava que la Sister havia dit que poques coses li proporcionarien més plaer que deixar la seva mare sola i abandonada. Per tant, havia donat per fet que, quan tornessin del viatge de noces, trobarien un altre lloc on viure. Aquella habitació acabada de moblar el va deixar perplex, igual que l’expressió a la cara de la Sister.

—És bonica de debò, oi, Early? —va preguntar la Sister.

Ell va fer que sí amb el cap i va preguntar:

—És aquí on viurem?

—De moment —va dir la Sister, mirant la seva mare—. Mama, és bonica de debò, s’ha pres moltes molèsties.

Ara la Mary-Love sabia unes quantes coses. La primera era que, malgrat el «de moment», la Sister no tenia cap intenció d’anar-se’n d’aquella casa i la segona, que no havia tingut mai aquelles intencions, que la impressió que havia donat d’haver decidit deixar la seva mare havia estat una mera finta. En això, la Mary-Love s’hi va veure una mica massa reflectida. La Sister sabia el que feia, i va ser a una igual que la Mary-Love va contestar:

—És clar que m’he pres molèsties, Sister! Alguna cosa havia de fer per deixar-te aquí amb mi! Què hauria fet jo si l’Early i tu haguéssiu volgut trobar un altre lloc on viure? Què hauríem fet amb la Miriam, pobreta? L’hauríem tallat per la meitat amb una espasa? L’hauríem tornat a l’Elinor?

—No podria renunciar a la Miriam! Però, mama —la va advertir la Sister, que no estava disposada a renunciar a l’avantatge que havia obtingut—, no s’acostumi massa a tenir-nos a l’Early i a mi per aquí. No podrà saber mai quan farem les maletes i la deixarem tota sola!

—Oh, tu no faries això a la teva vella mama —va dir la Mary-Love en veu baixa, i després els va deixar desfer les maletes.

Diversos contractistes amb qui l’Early havia parlat el mes anterior havien presentat ofertes en pliques tancades per a la construcció del dic, i la del preferit de l’Early per fer la feina, en Morris Avant, havia estat la segona més baixa. Seguint la recomanació de l’Early, van assignar a l’Avant la primera part del contracte.

Però calia dur a terme moltes coses abans no es pogués començar a treballar en el dic pròpiament dit. En la construcció farien falta els serveis d’entre cent cinquanta i dos-cents homes, i, si bé alguns podien ser treballadors no qualificats trets de les files dels que no tenien feina de Baptist Bottom, la majoria s’haurien d’importar. Quan havien construït l’estació de bombeig l’any després de la inundació del 1919, havien fet venir vint-i-cinc treballadors. Els capatassos s’havien allotjat a l’hotel Osceola i els treballadors amb sous més baixos havien acampat a l’escenari de l’auditori de l’escola; els havien donat menjar a la cuina de l’escola entre setmana i a l’església metodista els dissabtes i diumenges. Aquella organització no era ni de bon tros suficient o adequada per a gairebé un exèrcit d’homes. Algú va suggerir allotjar els homes a les escoles, però impedir a les escoles fer servir els edificis durant gairebé dos anys de fet no era una cosa que es pogués plantejar seriosament. Per això, en un camp just al sud de Baptist Bottom, els germans Hines es van posar a treballar en la construcció de dos grans edificis per acollir els treballadors blancs: un era un dormitori i l’altre un menjador i cuina.

Els habitants de Perdido van començar a ser conscients de fins a quin punt els dics alterarien l’aspecte del seu poble. A curt termini, suposaria una afluència de treballadors i una despesa de diners, cosa que ja era prou dolenta; però ara van començar a pensar en com seria passar la resta de la seva vida encaixonats dins de muralles de terra; mirar per la finestra i no veure els rius que corrien sinó només parets d’argila més altes que les cases, amples, impertorbables i poc atractives. Alguns es recordaven que l’Elinor Caskey havia parlat en contra dels dics, dient aquella mena de coses, i ho havia dit encara que el seu propi marit fos un dels principals promotors de tot allò.

Ara la gent començava a demanar a l’Elinor la seva opinió sobre els plans que s’havien fet i els preparatius que s’havien posat en marxa, però l’Elinor només deia:

—Ja vaig dir a tothom el que pensava. Encara ho penso. Quan els dics estiguin acabats, si és que mai s’acaben, serà com viure en una antiga pedrera d’argila. Els dics es poden desgastar, i als dics se’ls pot endur l’aigua. Als dics s’hi poden fer forats, i els dics es poden esquerdar i trencar-se. No hi ha res que pugui aturar el pas d’un riu quan vol baixar cap al mar, i no hi ha res que pugui impedir la crescuda de l’aigua quan es vol vessar per sobre d’una pila d’argila.

Aquells dies ningú no es podia entremetre gaire amb l’Elinor. Hi havia alguna cosa volàtil en el seu temperament, la seva actitud i les seves opinions. La invitació a sopar a la Mary-Love no es va repetir i, si bé havia fet cortines per a l’habitació de matrimoni de la Sister i l’Early, ni tan sols els va donar la benvinguda quan van tornar de la lluna de mel.

Un dia que la Mary-Love havia anat a visitar la Creola Sapp, que estava malalta amb alguna mena de febre d’hivern, va descobrir la criatura més petita de la Creola arrossegant-se per terra amb un vestit que ella, la Mary-Love, havia fet per a la Miriam un any enrere. El vestit havia estat una de les moltes peces de roba de nadó que havia donat a l’Elinor perquè les fes servir la Frances, i que l’Elinor havia acceptat amb gratitud aparent.

—Ah, sí, senyora —va dir la Creola, quan l’hi va preguntar—, la senyora Elinor és molt bona amb mi, me va portar tota una caixa de coses per en a la Luvadia. No s’havia vist mai re tan bonic!

—Ja ho pots ben dir, Creola. Ja ho pots ben dir! —va murmurar la Mary-Love, enrabiada perquè l’Elinor havia donat tota aquella roba bona a la Creola Sapp. Aquella actuació de l’Elinor l’alterava encara més perquè l’havia descobert merament per accident; és a dir, que no ho havia fet simplement per impressionar. Per a la Mary-Love, fer una cosa sense que fos només per impressionar algú era una mostra del caràcter retorçat de l’Elinor. Pràcticament deixava la Mary-Love sense alè.

La Mary-Love es va afanyar a tornar a casa i va córrer a dalt a buscar la Sister, que era amb la Miriam a l’habitació de la nena. La Mary-Love va fer tot un discurs, indignada, sobre la idea d’aquella roba tan bona passant directament de la Miriam, «que dos anyets, tenia, i plorava si no portava una polsereta amb un diamantet al canell», a la Luvadia Sapp, «una peça petita d’esquer per a caimans, grassa i somrient, arrossegant-se per un terra de fusta ple d’estelles en una barraca atrotinada enmig de les pinedes».

—No entenc per què l’Elinor havia de fer una cosa així! —va exclamar la Mary-Love, però en la seva frustració hi havia la incapacitat d’entendre qualsevol cosa que fes la seva jove.

Les dents de la Sister van fer clec-clec.

—Mama, l’Elinor està enfadada —va dir.

—Però jo què he fet, ara?

—L’Elinor no està enfadada amb vostè, mama. Està enfadada perquè han començat a treballar per aixecar el dic, i ella odia aquell dic com vostè i jo odiem l’infern i els republicans.

La Mary-Love va mirar primer la Sister, i després la casa de l’Elinor que veien per la finestra com si en aquella façana, potser en la configuració de cortines obertes i cortines tancades, pogués trobar la confirmació de la tesi de la Sister. A continuació va mirar un moment la Miriam, que feia uns passos solemnes per la catifa.

—Sister, crec que en això potser tens raó.

La Frances es va constipar una mica al febrer, un petit refredat que la Roxie va dir que no era res que no pogués agafar qualsevol criatura de la seva edat en aquella època de l’any. El doctor Benquith es va mirar la nena i va estar d’acord amb la Roxie. Malgrat tot el que li asseguraven, l’Elinor estava convençuda que la vida mateixa de la seva filla corria perill. Li va dir a l’Oscar que de moment dormiria a l’habitació de la nena per si de cas en algun moment experimentava dificultat per respirar. L’Oscar, que difícilment es veia amb cor d’argumentar contra el benestar de la seva filla, hi va accedir. Van posar un catre a l’habitació de la nena i l’Elinor va abandonar el llit del seu marit.

La Frances, segons totes les aparences, aviat va superar el refredat, però l’Elinor continuava al seu costat dia i nit. A la casa veïna, la Mary-Love i la Sister especulaven sobre si l’Elinor es mantenia tan a prop de la nena no per protegir i agombolar la Frances, sinó més aviat perquè ningú no es pogués adonar que la nena s’havia recuperat del tot. En tot cas, la malaltia de la Frances, suposada o real, es va allargar i allargar, i va fer que l’Elinor es quedés a casa. La seva única incursió en la vida social de Perdido eren les partides de bridge dels dimarts i va insistir que aquestes, sense fer cas de la rotació establerta, sempre tinguessin lloc a casa seva mentre la criatura estigués en perill.

La Queenie Strickland veia més l’Elinor que qualsevol altra persona. La Queenie creia en la malaltia de la Frances, principalment perquè li semblava una bona política. Sovint li passava a l’Elinor articles de revistes que donaven instruccions precises per a la cura d’infants de salut delicada. Comprava ampolletes de potingues a la farmàcia, els lligava una cinta rosa al coll i les gronxava com un pèndol davant de la cara de la Frances. Anava cada dia a preguntar com estava la nena i a explicar a l’Elinor els avenços del dic. La Queenie era l’única persona de qui l’Elinor acceptava rebre aquestes notícies i, quan les dues dones seien al gronxador del porxo del primer pis, l’Elinor contemplava el Perdido a través de les mosquiteres i escoltava amb els llavis serrats mentre la Queenie parlava.

—Ahir a la tarda la Sister va baixar a Baptist Bottom i allà mateix va contractar tres dones de color per treballar a la cuina. Cobraran dos dòlars al dia i l’única cosa que hauran de fer en aquest món serà cuinar per a setanta-cinc homes. Tant de bo jo cobrés això per cuinar per a en Malcolm i la Lucille! I després, a la serradora, van tirar a terra aquells magatzems petits que hi ha just a la vora del riu i uns altres homes els estaven tornant a construir, però ara deu metres més enrere, i aquest cop hi posaran finestres perquè en aquells edificis hi fa tanta calor a l’estiu que els homes gairebé no podien suportar entrar-hi. I el senyor Avant i l’Early van anar amb el cotxe a cal senyor Madsen, allà on la Mary-Love compra les patates, saps?, i li van dir que li pagarien dos dòlars per cada carro ple de terra que s’emportessin de darrere de casa seva. Es veu que té una muntanyeta allà al darrere de casa seva… Diuen que era un cementiri indi i encara hi ha uns quants ossos d’indi antics allà a baix al fons, segurament, i el senyor Madsen els va dir que, si troben ossos, també se’ls han d’endur amb tota la resta. Diu que igualment tenia pensat treure-ho tot i plantar-hi patates, però es quedarà els dos dòlars que li ofereixen, que ell no és gens orgullós…

Com que l’Elinor no posava mai objeccions a sentir aquestes coses, i com que una vegada va avisar a la Queenie que no digués a ningú que les escoltava, la Queenie va entendre que ara tenia el deure d’esbrinar tot el que es pogués saber sobre la construcció del dic i informar-ne directament l’Elinor. Era com si l’Elinor fos una sobirana orgullosa i els constructors de dics de Perdido fossin els seus súbdits aixecant barricades i fomentant la rebel·lió. La Queenie era l’espia fidel que informava de tots els moviments de la púrria perquè la seva sobirana pogués saber-ho tot i alhora mantenir l’aparença d’estar per damunt d’aquells afers sense importància.

Els germans Hines van continuar treballant en el dormitori i el menjador dels treballadors que s’esperaven. L’Early i la Sister voltaven per Baptist Bottom trucant a les portes i buscant gent que necessités feina. Cada dijous l’Standard de Perdido anava ple de llargs articles que detallaven els preparatius en marxa per a la construcció del dic, i que sempre incloïen almenys una fotografia de l’Early Haskew. En general, el poble es preparava amb gran energia i expectació per al moment en què la primera carretada de terra s’aboqués a la vora del riu Perdido. A mesura que tots aquests esdeveniments s’acostaven fent soroll, cada vegada amb més velocitat i estrèpit, l’Elinor Caskey es quedava cada vegada més i més a casa seva, i no se la veia mai a prop de la construcció.

11

El visitant de la Queenie

Les obres del dic van començar a la vora del Perdido on hi havia Baptist Bottom, al sud de l’aiguabarreig. L’Early va contractar homes a Pensacola, Mobile, Montgomery i fins i tot un indret tan llunyà com Tallahassee perquè anessin a viure més o menys un any al dormitori. En tres comtats, hi va haver pedreres que es van fer més amples i fondes amb l’extracció de pedra i terra, que es carregava en camions o en carros tirats per mules. Cada matí aquests vehicles entraven pesadament al poble per les tres carreteres per les quals es podia accedir a Perdido des de la resta del món civilitzat. Havien enderrocat unes quantes casetes de Baptist Bottom i allà va ser on van descarregar les primeres carretades de terra, que després va ser comprimida i modelada per un exèrcit d’homes de color amb pales noves i lluents. La primera paret d’argila semblava només un castell de fang d’una criatura elevat a una mida enorme i ridícula, fins al punt que tothom es va preguntar si un terraplè d’aspecte tan fràgil podia resistir el riu, en cas que aquest es decidís a créixer.

Cada dia la població de color local es reunia i contemplava durant hores amb un interès inesgotable com es duien a terme les mateixes accions i moviments una vegada darrere l’altra: un carro s’aturava, descarregava terra i argila, la terra i l’argila es pujaven fins a dalt del promontori seguint les ordres d’un capatàs, la terra i l’argila es piconaven fins que es quedaven a lloc. A l’altra banda del riu, al prat de darrere l’ajuntament, un nombre similar de persones blanques sense res a fer es reunien i badaven amb la mateixa concentració. Ambdós grups d’espectadors van declarar que era una feina tan lenta i tan enorme que no hi havia cap possibilitat d’acabar-la durant la vida dels seus fills. Potser l’Early Haskew era un estafador molt hàbil, i res més. No seria millor aturar les coses ara?

Al cap d’un mes, aproximadament, un dels badocs de primera hora del matí va mirar a l’altra banda del Perdido des de darrere de l’ajuntament i va veure el terraplè amb nous ulls. Abans, la pila de terra a la riba de Baptist Bottom havia semblat amorfa i sense forma definida als ulls d’aquell home, però aquell dia, amb la fresca del matí, sense que de fet hi hagués hagut gaires canvis respecte al matí del dia abans, semblava una visió esplèndida de com acabaria sent tota la muralla. Aquell home, bocabadat per aquella inesperada extrapolació visionària, va assenyalar el que veia al badoc del costat. El segon home va quedar encara més bocabadat, perquè ell també ho veia, i havia estat un dels detractors del dic que més havia vociferat. La notícia —o més aviat la visió— va anar passant d’un home a un altre i d’una dona a una altra per tot Perdido, i tothom va anar a Baptist Bottom i va mirar aquella cosa de prop, i fins i tot va aplaudir l’Early Haskew quan hi va anar amb el seu automòbil. De cop i volta, el dic s’havia convertit en una gran cosa a Perdido.

Aquell baluard extraordinari feia set metres i mig d’ample a la base, uns sis metres i mig d’alt (variava una mica segons la part del poble) i uns tres metres i mig d’ample a la part de dalt. Cada vegada que es completaven uns quinze metres de dic, més o menys, s’afegia una capa de sòl a la part superior i els costats i immediatament s’hi plantava herba. Les dones negres de la comunitat van fer expedicions al bosc i van agafar sarsa, sanguinyols petits, grèvols i rosers silvestres, que també van plantar a les parets d’argila vermella. Per protegir-lo encara més de l’erosió, l’Early va fer posar franges de kuzu a la base del dic, a banda i banda, en grans forats plens de fems de vaca polvoritzats. Li van assegurar que era impossible que el fertilitzant cremés les arrels d’aquella enfiladissa que creixia pertot.

L’Early i en Morris Avant es reunien cada dia i en Morris feia notar que la velocitat a què es podia construir el dic era directament proporcional a la quantitat d’homes que hi treballaven. L’Early va fer uns quants números i va parlar una mica més amb en Morris Avant i els seus capatassos, i després va tornar a parlar amb l’ajuntament per preguntar-los si podrien destinar diners a la construcció d’un altre dormitori per allotjar més treballadors. El cost quedaria compensat per l’estalvi en despeses generals que suposaria acabar abans el projecte. Li van dir a l’Early que fes el que cregués convenient, i els germans Hines es van posar a treballar l’endemà.

L’Early no patia per trobar treballadors que omplissin el dormitori, perquè per tot el sud d’Alabama, el sud de Mississipi i la zona més pròxima de Florida s’havia escampat la notícia que a Perdido oferien jornals, allotjament i menjar. Així, quan els germans Hines van acabar el segon dormitori i es van haver contractat dues dones de color més per ajudar a la cuina, tots els homes que buscaven feina al dic van trobar allotjament. Van anar venint de qui sap on: sortien inesperadament del bosc o arribaven al poble dalt d’un dels carros que portaven argila o simplement caminant amb esforç per la carretera d’Atmore. Tots ells feien servir només malnoms i no n’hi havia cap que aparentment posseís un historial sense cap taca.

Aquests homes treballaven en una feina tan dura tot el dia que era sorprenent que, quan s’havia post el sol, tinguessin energia per seure a menjar a la cuina del dormitori. Però els homes menjaven amb una fam voraç i semblava que no coneixien la paraula «cansament». De nit, encara més que durant el dia, Perdido semblava envaït per aquests homes; ara la gent tancava les portes amb clau. Els homes del dic buscaven brega i consumien enormes quantitats del licor que es destil·lava a Little Turkey Creek. Dues nenetes índies amb una mula mig rebentada en portaven trenta-cinc o quaranta litres cada dia i el venien als dormitoris al matí abans d’anar a escola, i deixaven els beneficis a la mestra perquè els guardés fins a l’hora de sortir. En Lummie Purifoy va obrir un catau d’apostes a Baptist Bottom; la seva filla de deu anys, la Ruel, hi passava els vespres servint mata-rates en tassetes de llauna. Hi havia dues dones blanques, es murmurava, que havien vingut de Pensacola en un automòbil conduït per un home de color amb una jaqueta groga. Eren dones blanques de l’estofa més baixa que hi havia, i de fet van llogar una casa a Baptist Bottom. La porta d’aquella casa, deien, sempre estava oberta per a qualsevol home que hi truqués amb un dòlar de plata a la mà. Els tres policies de Perdido intentaven mantenir-se allunyats dels llocs freqüentats pels treballadors del dic quan es feia de nit; malgrat tenir pistoles, no es podien enfrontar a setanta-cinc borratxos forts i amb ganes de batussa. Era una sort que, quan es feia fosc, aquells homes tendissin a quedar-se amb els seus companys. Només de tant en tant se’n veien tres o quatre fent tentines pel carrer Palafox, repenjant-se als aparadors de les botigues amb els ulls tancats de borratxos, i alguna vegada causaven molèsties al públic del cinema Ritz amb sorolls desagradables i comentaris obscens sobre les pel·lícules. Molt de tant en tant, un home negre havia de barrar la porta de casa seva i suplicar llastimosament per la puresa de la seva filla, mentre la filla s’escapolia hàbilment pel darrere.

Però els treballadors blancs (mala gent, desagradables i possiblement perillosos) eren un mal necessari. Se n’anirien al cap d’un any, més o menys, però el dic que construïen protegiria Perdido durant una eternitat.

Era l’estiu del 1923 i semblava que tot el poble feia pudor de la suor dels homes que construïen el dic. Les obres de la riba est del Perdido ja s’havien acabat. Havien construït dues escales amb graons de ciment als costats del dic i havien fet un camí de terra compactada tot al llarg de la part superior. Era un dels llocs preferits de la població de color per anar a passejar el diumenge sortint de l’església, i la canalla de color hi jugava tot el dia. Des de les finestres de l’ajuntament, el dic era una muralla de color vermell viu, que després de la pluja es tornava vermell brillant i esdevenia un element dominant del paisatge.

Ara havien començat a treballar just darrere de l’ajuntament i no faltava gaire perquè semblés que, passada la confluència, el Perdido corria dòcilment per un profund barranc vermell. Ja semblava que el riu hagués renunciat a gran part de la seva antiga bel·ligerància i orgull.

Sota la calor constant, els treballadors estaven més cansats que mai, però en lloc de fer minvar els ànims quan queia la nit, semblava que el temps càlid els empenyia a beure més i a fer gresca amb més ganes i soroll. Aquelles nits d’estiu, quan la gent respectable de Perdido seia al porxo a prendre la fresca havent sopat, l’enrenou que feien els treballadors a l’altra banda del riu era un brogit llunyà però molt audible, puntuat de tant en tant per un crit coherent. La gent de Perdido es gronxava tristament, es ventava la cara i deia en veu baixa «De debò que me n’alegraré quan aquests homes se n’hagin tornat allà d’on sigui que van venir». I només per si de cas, les escopetes de caça que normalment no es treien fins que començava la temporada de cérvols es van netejar i carregar i es van deixar en un racó darrere de la porta del carrer. La por no expressada era que les dues dones blanques de Pensacola que s’havien instal·lat de manera escandalosa a Baptist Bottom resultessin no ser suficients per a les «necessitats» dels treballadors.

Una nit, enmig de la calorada (i les estones de gronxar-se, i ventar-se, i patir) va sonar el telèfon de casa de l’Oscar Caskey cap a les deu, prou tard perquè la trucada només pogués ser per una emergència. L’Oscar i l’Elinor seien al porxo de dalt com de costum i l’Oscar va anar a contestar. Va tornar al cap d’uns minuts i va dir, una mica incòmode:

—És la Florida Benquith, i sembla amoïnada.

L’Elinor es va aixecar i va anar a agafar el telèfon. L’Oscar es va quedar allà a prop i va escoltar la part de la seva dona a la conversa. No era gaire, perquè la Florida era molt xerraire i en aquesta ocasió tenia més coses que de costum per dir.

—Escolta, Elinor —va dir sense cap preàmbul—, em sap greu telefonar-te així, però he pensat que havies de saber el que ha passat… o el que creiem que ha passat, perquè encara no n’estem segurs. Ara acabo d’enviar en Leo cap allà.

—Estàs parlant de la Queenie? —va preguntar l’Elinor amb calma.

—És clar que sí! Estava dreta a la cuina de casa, Elinor, recollint els plats. Tinc la finestra oberta perquè corri una mica d’aire i de sobte sento crits i sorolls de tota mena procedents de casa de la Queenie, i no és la Queenie que va darrere d’aquelles dues criatures, tampoc, és la veu de la Queenie i una veu d’home, i només penso amb qui s’està discutint la Queenie? Llavors apago el llum i surto al porxo del darrere de manera que no em puguin veure… No volia que es pensessin que els espiava, i en tot cas no era això, només volia estar segura que a la Queenie no li passava res de mal… Bé, em quedo escoltant i no distingeixo el que diu ningú, però ells no paren. Llavors sento que la Queenie brama «No!» i després ja no sento res més. Elinor, t’asseguro que estava començant a patir de debò.

—Què has fet? —va dir l’Elinor.

—He anat corrents a buscar en Leo. Era a la sala d’estar, llegint. El faig sortir al porxo i li explico el que he sentit i ens quedem allà drets escoltant, però no sentim gran cosa. No sentim res, de fet, i li explico el que he sentit abans i ell diu: «Segurament és en James Caskey, allà, dient-li a la Queenie que es gasta massa diners a ca la Berta, deus haver sentit això». Jo li dic: «Si és en James Caskey que hi ha anat de visita, com és que tenen tots els llums apagats?». I ell no sap què dir. Per això ens quedem allà drets a les fosques i després li dic a en Leo: «Leo, potser li hauria de fer una trucada per estar segura que està bé». I en Leo diu «Bona idea», i estic a punt d’entrar i agafar el telèfon quan en Leo em xiuxiueja: «Atura’t». Jo m’aturo i miro a l’altra banda del jardí i veig algú que surt per darrere de casa de la Queenie, i és un home.

—Quin home? —va preguntar l’Elinor.

—Exactament això, no tenim ni idea de quin home. Però, Elinor, tant en Leo com jo estem pràcticament segurs que era un dels homes del dic. Va fer la volta mig amagat cap al davant de la casa, va mirar al seu voltant i després se’n va anar rabent. Sé que era un home del dic, simplement ho sé, i crec que li ha passat alguna cosa a la Queenie i per això he enviat cap allà en Leo. Li he dit que ni tan sols truqui, que entri i prou, i així ho ha fet. Ara és allà i jo me n’hi vaig, i crec que el millor seria que tu també vinguessis, Elinor.

La Florida va penjar i l’Elinor es va girar de cara al seu marit i va dir:

—Bé, Oscar, sembla que un dels homes del vostre dic ha violat la Queenie Strickland.

A l’habitació mig a les fosques, la Queenie seia a la vora del llit i plorava. S’havia posat una faldilla, però no s’havia molestat a cordar-se-la. Tenia la roba interior bruta i estripada, i s’havia tapat les espatlles plenes de blaus amb una jaqueta d’estar per casa. La Florida havia fet una mica de te especial amb fruita i espècies de l’Elinor i n’hi havia portat, però la tassa reposava a la tauleta del costat del llit sense que la Queenie l’hagués tocat. Quan van arribar l’Elinor i l’Oscar, la Florida de seguida els va dir:

—Bé, Elinor, has d’anar a parlar amb ella. No ens vol deixar avisar el senyor Wiggins de cap manera. —L’Aubrey Wiggins era el cap dels tres homes que formaven la força policial de Perdido.

En Leo Benquith va venir des de la cuina.

—Està bé, ella, doctor Benquith? —va preguntar l’Elinor.

—Elinor —va dir el doctor Benquith fent que no amb el cap—, el que ha passat aquí aquesta nit…

—Ja ho sé, ja ho sé —va dir l’Elinor amb to tranquil·litzador mentre seia al llit i passava un braç per les espatlles de la Queenie.

A l’Oscar, que estava allà dret sense ajudar gaire, només se li va acudir dir:

—Queenie, ja tenies la porta tancada amb clau?

La Queenie no va fer cas de ningú, sinó que va continuar sanglotant i estremint-se.

—On són els nens? —va preguntar l’Oscar.

—Han dormit mentre passava tot, gràcies a Déu —va dir la Florida—. Després els he enviat a casa meva. Estan bé.

—No heu explicat a aquelles criatures què ha passat, oi? —va preguntar bruscament l’Elinor.

—És clar que no! —va contestar la Florida—. Però, Elinor, hem de fer alguna cosa. Aquell home del dic ha entrat en aquesta casa i ha… —per consideració envers la Queenie va deixar la frase a mitges, però va continuar com si l’hagués acabat—… per això hem de cridar el senyor Wiggins.

La Queenie va estirar el braç i va estrènyer patèticament la mà de l’Elinor, com per dir «no…».

—No —va dir l’Elinor—. No avisem el senyor Wiggins. No convé explicar res. I, Florida —va prosseguir l’Elinor, girant-se cap a la dona i mirant-la amb intenció—, tu no en diràs ni una paraula a ningú, entesos?

—Elinor… —va començar a dir l’Oscar, però en Leo Benquith el va interrompre.

—Això podria passar a altres persones, Elinor. Hem de trobar l’home que ha fet això i penjar-lo del primer arbre que trobem. O comprar-li un bitllet d’anada amb el Humming Bird… o fer alguna cosa. Queenie, creus que podries reconèixer l’home que ha entrat aquesta nit?

La Queenie va fer una inspiració brusca i va retenir l’alè. Va mirar al voltant de l’habitació amb ulls cansats i va aturar un moment la mirada als ulls de cadascun dels presents. Es va empassar un altre sanglot i va dir en veu baixa:

—Sí. Sé quin home ho ha fet.

—Doncs bé —va dir en Leo Benquith—, hauríem d’avisar en Wiggins perquè vagi de seguida al dormitori i arrossegui aquell home a la presó. Tan aviat com et trobis…

—No! —va exclamar la Queenie.

Hi va haver un moment de silenci i després l’Elinor va preguntar:

—Qui era, Queenie?

La Queenie va seure molt quieta i va intentar controlar els tremolors. Va tancar els ulls i tot seguit va dir:

—Era en Carl. Era ell. Era el meu marit.

No s’hi podia fer res, llavors. En Leo i la Florida Benquith van tornar a casa. No hi havia cap perill que el metge en digués res a ningú perquè, fet i fet, els metges guardaven molts secrets. Tant ell com l’Elinor van fer jurar solemnement a la Florida que no en diria ni una paraula a ningú. Deixant en Malcolm i la Lucille amb els Benquith, l’Elinor i l’Oscar es van endur la Queenie a casa seva. Van entrar a la casa sense fer gens de soroll, amb l’esperança d’evitar els ulls d’àguila sempre atents de la Mary-Love a la casa del costat.

Al bany del pis de dalt, l’Elinor li va treure la roba a la Queenie i la va fer ficar en una banyera plena d’aigua calenta i sals perfumades. La Queenie va seure sense moure’s mentre l’Elinor li rentava tot el cos. Aquella nit la Queenie i l’Elinor van dormir juntes al llit gran del dormitori del davant.

L’endemà al matí, mentre la Queenie menjucava l’esmorzar, l’Elinor va seure al costat de la finestra i va tallar a bocins tota la roba que la Queenie portava la nit abans. Va fer mirar la Queenie mentre llançava tots els parracs a la cuina de la Roxie.

D’una manera o altra, en Carl Strickland havia trobat la Queenie. Probablement, no li havia costat gaire, perquè els Snyder, la família de la Queenie, eren gairebé tots morts, i els que no, eren pobres com rates. No podia ser sinó lògic buscar la Queenie a Perdido, on el seu cunyat ric era propietari d’una serradora i boscos on podien fer el niu un milió d’ocells. Sense diners, en la indigència, havent perdut la mica de respectabilitat que li havia atorgat la seva esposa, en Carl va anar vagabundejant des de Nashville. Per casualitat li havien ofert feina en la construcció del dic. Ell l’havia acceptat, havia treballat part d’un dia i s’havia assabentat d’on era la seva dona aquell mateix vespre. Va aconseguir entrar amb afalacs a casa seva i li va exigir diners i la vida resolta. Quan ella el va rebutjar s’hi va barallar, la va forçar i va fugir aprofitant la foscor.

L’endemà al matí a primera hora, l’Oscar va baixar amb el cotxe a l’indret de prop de l’ajuntament on sabia que havien posat a treballar els homes amb menys experiència, i no li va costar gens trobar en Carl, que ajudava de mala gana a remoure una carretada d’argila. En Carl era alt i prim, amb una cara basta que mostrava en tots i cadascun dels secs la mala disposició d’aquell home envers el món. L’Oscar el va cridar com si res i va dir:

—Vostè és en Carl Strickland. Crec que ens vam conèixer al funeral de la Genevieve.

El to distès de la veu va fer somriure en Carl, perquè sabia que tota la família política de la Queenie era rica i en certa manera s’havia fet la idea que no els costaria gens ajudar-lo.

—És veritat. Jo també me’n recordo. Vostè és el senyor Caskey, el nebot del vell James, oi? La Genevieve sí que tenia una bona vida, amb un home com ell. Vostè també té tants diners?

L’Oscar va somriure, va mirar amb curiositat les obres que avançaven al seu voltant, es va mirar un moment les sabates, després va tornar a mirar en Carl i va dir:

—Senyor Strickland, li he de dir una coseta…

—Què?

—Que val més que faci la maleta i s’enfili al darrere del primer vehicle que surti del poble.

El somriure i les expectatives d’en Carl es van apagar tan de sobte com havien aparegut. No va dir res, però tenia una expressió desagradable als ulls.

—Senyor Strickland —va prosseguir l’Oscar després de restar impassible un moment—, crec que ahir a la nit va anar a fer una visita a la seva dona.

—Sí —va dir només en Carl.

—La Queenie se m’ha queixat d’aquesta visita. Crec que la Queenie estaria molt contenta si no tornés a trucar a la seva porta. Crec que ens aniria a tots molt bé que deixés aquesta feina… És una feina molt dura, senyor Strickland, i aquest sol escalfa de mala manera… —L’Oscar va mirar el cel amb els ulls mig tancats—. Li convindria deixar aquesta feina, senyor Strickland, i anar a un lloc més fresc… i força lluny d’aquí.

—No m’ho puc permetre —va dir en Carl Strickland—. No em puc permetre anar enlloc. A més, la Queenie és la meva dona. Tinc dret a ser en aquest poble. Tinc dret a quedar-me en aquesta feina. No pot venir aquí com si res i dir-me…

—Senyor Strickland, ha quedat rellevat del seu càrrec en aquest dic. No hi ha res que el retingui aquí a Perdido. —L’Oscar es va treure un sobre de la butxaca—. Ara bé, tenint en compte tot el temps que ha servit aquest poble en la construcció del dic i els grans beneficis que s’han derivat dels seus serveis, senyor Strickland, el poble de Perdido té l’honor d’obsequiar-lo amb setanta-cinc dòlars estatunidencs en efectiu. —Va ficar al sobre a la butxaca de la camisa d’en Carl—. A dins també hi trobarà un horari dels trens en direcció al nord des de l’estació d’Atmore, i dels trens que van cap al sud. El poble no estava segur d’en quina direcció viatjarà aquesta tarda, senyor Strickland.

—Jo no penso anar enlloc.

L’Oscar es va girar i va mirar un moment l’automòbil amb què havia arribat. Com si fos alguna mena de senyal, un segon home, que havia estat assegut a dins ventant-se amb l’ala del barret, va sortir de l’automòbil i va anar tranquil·lament cap a on hi havia l’Oscar i en Carl.

—Francament, és massa d’hora al matí perquè faci aquest diantre de calor —va dir l’home, que va saludar en Carl amb un moviment del cap mentre parlava.

—Senyor Wiggins —va dir l’Oscar—, aquest és en Carl Strickland. És un parent llunyà dels Caskey, família política.

—Com està? —va saludar l’Aubrey Wiggins, un home prim que suava i patia per la calor com si pesés el doble del que pesava.

En Carl també el va saludar inclinant el cap.

—El senyor Wiggins és el cap de la nostra força de policia —va explicar l’Oscar—. El senyor Wiggins el portarà amb l’automòbil a Atmore.

L’Aubrey Wiggins es va treure un mocador groc de la butxaca del darrere i es va eixugar el front.

—Senyor Strickland, no cal que pateixi gens, m’asseguraré de portar-lo amb temps de sobres. Bé, cap a on tirarà? Anirà cap a Montgomery? O viatjarà en direcció a Mobile? Oscar, sabia que la meva mama va néixer a Mobile?

—Vaig coincidir una vegada amb la seva mama —va contestar l’Oscar—. Va ser realment encantadora amb mi.

—Me l’estimo molt —va dir l’Aubrey Wiggins, i una mirada llunyana li va enterbolir un moment els ulls—. Senyor Strickland, vol que el porti al dormitori? Suposo que tindrà unes quantes coses per recollir.

—No penso anar enlloc —va dir en Carl.

L’Oscar va mirar en Carl, i després l’Aubrey Wiggins. Tot seguit es va treure el rellotge de la butxaca i va dir:

—Ai, Senyor, però quina hora és! Aubrey, he d’anar passant, o aquella serradora s’enfonsarà si jo no hi soc. M’alegro d’haver-lo tornat a veure, senyor Strickland. Faci el favor d’enviar-me una postal d’un lloc on es vegi gel, entesos?

—No penso anar enlloc! —va cridar en Carl a la figura de l’Oscar que se n’anava. L’Oscar va somriure, va pujar al cotxe i va fer adeu amb la mà mentre se n’anava.

L’Aubrey Wiggins, que havia desat el mocador xop de suor, el va tornar a treure i es va eixugar el coll.

—El tren de Mobile surt a les dues, el de Montgomery a les tres. Arribaríem a temps a qualsevol dels dos. Té alguna preferència, senyor Strickland?

12

La Queenie i en James

Tothom de Perdido es va assabentar del que li havia passat a la Queenie Strickland, encara que tots els implicats en l’incident professessin que havien restat en silenci. Se sospitava que la Florida Benquith havia relatat l’incident, però ella no va admetre mai haver estat indiscreta. Afortunadament per a la tranquil·litat de la Queenie, el tema va quedar tancat després d’uns quants dies de tafaneries intenses gràcies al fet que la Queenie es negava completament a parlar d’aquella experiència desafortunada, o fins i tot a admetre per a si mateixa el que havia passat. Al cap de tres o quatre mesos, però, l’interès pel tema es va renovar, perquè la rodonesa de la figura de la Queenie Strickland s’havia incrementat notablement.

Era inútil que la Queenie negués que estava embarassada, o el fet que la impregnació havia estat molt mal rebuda. En general tot allò se sabia com si hagués estat publicat a la primera pàgina de l’Standard de Perdido amb una fotografia de la Queenie, acompanyada dels seus dos fills, i el peu: «Se n’espera un tercer».

La Mary-Love es moria de vergonya. Allò era un atac al bon nom dels Caskey, perquè la Queenie, als ulls de tothom, estava sota la protecció de la família. Que una dona relacionada de qualsevol manera amb ella hagués de donar a llum una criatura fruit d’un aparellament involuntari amb un treballador del dic —encara que aquell home fos el seu marit— era una desgràcia per a la família. La Mary-Love no es veia amb cor de dirigir la paraula a la Queenie i va afirmar que aquella dona hauria d’estar lligada al llit durant tot l’embaràs; la Mary-Love s’esgarrifava cada vegada que sentia que havien vist la Queenie pels carrers.

—Aquella dona porta la seva vergonya, i la nostra, ben visible al davant! —exclamava.

En James Caskey també va quedar abatut per la notícia. S’imaginava —correctament— que la Mary-Love interpretaria que aquella desgràcia era culpa seva: per haver-se casat amb la Genevieve Snyder de bon començament, cosa que va fer venir la Queenie al poble, i això al seu torn va atreure el malvat d’en Carl, que… etcètera. Aquest afer desgraciat en el present de la Queenie va portar en James a fer-se preguntes sobre el passat de la Queenie. Durant els set anys que va durar el matrimoni d’en James amb la Genevieve Snyder, la Genevieve havia passat almenys cinc d’aquests anys a Nashville amb la seva germana. Per descomptat, en James havia coincidit amb la Queenie en diverses ocasions i una vegada havia estat a casa seva a Nashville, amb la finalitat d’obtenir la signatura de la Genevieve en uns documents importants. Havia sabut que la Queenie estava casada amb un home que es deia Carl Strickland; en James l’havia conegut i li havia semblat un home sorrut i sense desenvolupar, però que anava vestit de manera respectable i no semblava un tipus evidentment pervers. Ara, havia aparegut aquell mateix home, treballant a la construcció del dic, vestit amb roba esparracada que no li venia bé i violant la seva dona. A en James li sabia molt greu per la Queenie, però no podia evitar pensar com era possible que la Genevieve hagués passat cinc anys a la mateixa casa que aquell home terrible. La Genevieve no havia estat una dona agradable de natural, això segur, però sempre havia estat ben educada. En aquest aspecte era superior a la Queenie, i en James difícilment podia concebre que la seva esposa hagués consentit a compartir una casa amb un cunyat que podia caure tan fàcilment al nivell d’un treballador itinerant. Hi havia alguna cosa que no encaixava en la imatge que sempre havia tingut en James de la Genevieve portant una vida tranquil·la i decorosa amb la seva germana i el seu cunyat a la seva casa de fusta blanca de Nashville. Si s’havia equivocat en allò, llavors no podria ser que també hagués anat errat en altres coses? Va ser aquella incertesa inesperada sobre el passat de la seva dona que va portar en James a casa de l’Elinor una tarda de novembre per demanar-li què sabia de la vida que havien portat la Queenie i en Carl quan estaven junts a Nashville.

—Jo no en sé res —va contestar l’Elinor.

—La Queenie t’estima —va dir en James—. Si n’hagués de parlar amb algú segur que t’ho explicaria a tu.

—Doncs no ho ha explicat a ningú. Igualment, no sé per què ara necessita saber-ho, James. —L’Elinor va ser una mica seca—. La Queenie ja ha tingut prou maldecaps, i encara no s’han acabat.

—Que ha de tornar aquell home?

—No, no —es va afanyar a dir l’Elinor—. L’Oscar li engegaria un tret. O la Queenie. O jo. Però ha de donar a llum la criatura d’aquell home.

—Bé, almenys l’infant serà legítim.

—Ell la va violar. No serà un infant feliç, James. I ara, per què vol saber res de la Queenie i en Carl?

En James va explicar per què tenia aquell neguit. L’Elinor va semblar que es calmava una mica.

—D’acord, ja ho entenc. De debò que no sé res de com era la seva vida junts. Per què no ho pregunta a la Queenie mateixa? Ella l’hi dirà, només li ha d’explicar tot això.

A contracor, en James va reconèixer que probablement no es podria quedar tranquil de cap altra manera, tot i que li feia molta por destorbar la seva cunyada. Quan li havien revelat els seus problemes, en James havia fet una ronda per totes les botigues del poble i havia ampliat els límits que havia posat a les despeses de la Queenie. No havia parlat amb ella i sospitava que, com que no s’havia aprofitat d’aquesta generositat, no sabia res del seu petit gest de compassió.

Ara, des de casa de l’Elinor, va telefonar a la Queenie i li va dir, amb el parrupeig alegre que sempre adoptava la seva veu per telèfon:

—Hola, Queenie, soc en James. Escolta, soc a casa de l’Elinor i m’ha dit que aquest vespre no tens cap compromís. Creus que podries passar per casa meva i estar-t’hi una estoneta? Fa molt que no ens veiem! No, porta la Lucille i en Malcolm a casa de l’Elinor i poden jugar tranquil·lament amb la Zaddie. També hi enviaré la Grace perquè tu i jo puguem parlar tots sols!

Quan va haver penjat, va dir amb to de disculpa:

—Elinor, no sé com m’ho he manegat, però t’acabo d’omplir la casa de criatures tot el vespre.

—No passa res, James. Poden ser entremaliades a qualsevol altre lloc, però en aquesta casa la canalla sempre juga sense fer renou. No sé per què.

—No molestaran la Frances?

—No pateixi —va dir l’Elinor, rient—. No aconsegueixo que pugin al pis de dalt de cap manera. Diuen que aquesta casa els fa por. Diuen que hi ha fantasmes i coses a l’armari, encara que pràcticament és la casa més nova del poble.

En James va mirar al seu voltant, una mica incòmode, i després de tornar a donar gràcies a l’Elinor, es va acomiadar.

En James no havia vist la Queenie darrerament i la diferència més gran que va notar no va ser la panxa més grossa, sinó la calma atordida que l’acompanyava. Era com si hagués rebut un càstig sever i no tingués ni la més remota idea de quina transgressió l’havia motivat. Alhora, en James la va mirar amb els ulls de la Mary-Love. En James tenia tendència a fer això, ja que per a ell la Mary-Love representava el màxim arbitri en qüestions de moralitat. Des d’aquesta perspectiva, la Queenie semblava una mica més respectable. Van seure tots dos a la sala d’estar formal d’en James: ell es va instal·lar en un balancí i la Queenie en un racó del sofà blau de l’Elvennia Caskey. Al principi la Queenie no volia mirar directament en James, sinó que fregava constantment la tapisseria de vellut, inclinant el pèl primer en una direcció i després en l’altra, amb tota l’atenció dels ulls centrada en aquesta acció.

—James —va dir—, em sento culpable per no haver vingut a donar-li les gràcies de seguida que me’n vaig assabentar.

—Assabentar de què, Queenie? M’alegro molt de tornar-te a veure —va afegir en un parèntesi.

—Jo també m’alegro de veure’l. Em vaig assabentar del que passava amb els meus petits comptes al poble. La Berta Hamilton em va ensenyar tot el que tenia a la botiga i em va dir que podia agafar el que volgués. I a tots els altres llocs també. James, a cal senyor Gully, em van oferir una flota d’automòbils que hauria fet enveja al kàiser.

—Queenie, si vols fer enveja al kàiser, et compraré aquells automòbils!

La Queenie va riure, però la rialla es va esvair força de pressa.

—James Caskey —va dir, aixecant la vista i mirant-lo als ulls per primera vegada—, em pensava que el dia que em presentés a Perdido seria feliç. Em pensava que seria feliç la resta de la meva vida.

—Ningú no és feliç la resta de la seva vida, Queenie.

Ella va fer que no amb el cap.

—Suposo que no. James Caskey, què és el que em volia dir? Per què m’ha trucat tan inesperadament?

—Et volia preguntar una cosa.

—Què em volia preguntar?

En James va torçar la boca i va fer una pausa.

—Sobre tu i en Carl, suposo.

—Em pensava que tothom ho sabia.

—Que sabia què?

—Aquesta criatura és d’en Carl Strickland. —Es va donar uns copets a la panxa.

—És clar que la criatura és d’en Carl —li va assegurar en James—. En Carl és el teu marit. De qui més podria ser la criatura? Queenie, vull saber com vivíeu en Carl i tu a Nashville. És per això que t’he demanat que vinguessis.

—Què volia saber de nosaltres?

En James va arronsar les espatlles; no sabia com expressar amb educació el que volia preguntar.

—James —va dir la Queenie al cap d’un moment—, en Carl Strickland no passava gaire per casa.

—Ah!

—És això el que volia saber? En Carl Strickland beu, en Carl Strickland fa moltes coses, en Carl Strickland no té gaire bons costums i, gràcies a Déu, la major part del temps era fora de casa. Com es pensa que la Lucille i en Malcolm haurien sortit, si hagués deixat que el seu pare els agafés i hi parlés tota l’estona? Oh, ja sé com són aquelles criatures, sé que no seran mai ben rebuts en aquesta casa fins que puguin passar per una habitació sense agafar alguna cosa i tirar-la a terra, però ho he fet tan bé com he pogut…

—Queenie…

—Oooh! —va exclamar la Queenie en una exhalació, traient l’aire d’una manera que va sonar entre un xiscle i un sospir—. La Genevieve no el podia sofrir! No suportava estar a prop seu! I en Carl no la suportava a ella. Quan em venia a veure, ell se n’anava. Per això, quan no podia suportar estar a la vora d’en Carl Strickland ni un minut més, telefonava a la Genevieve i li deia: «Genevieve Snyder, vine aquí demà mateix al matí». James, li demano perdó per això, em sap greu haver apartat de vostè la seva dona… perquè és just això el que vaig fer.

La Queenie no semblava exactament estar a punt de plorar, però es va posar a allisar i estarrufar el pèl de la tapisseria un altre cop.

—No passa res, Queenie. M’alegro que m’ho hagis explicat. —Això li feia tenir més bona opinió de la seva dona morta, saber que els havia abandonat a ell i a la seva filla per motius que en part eren desinteressats. Les seves incerteses, també, ara havien quedat resoltes, però li’n quedava una petita curiositat, i per això va preguntar—: Queenie, quan en Carl se n’anava, on anava?

—No ho sé —va contestar la Queenie—. No l’hi vaig preguntar mai. Però no se’n podia anar gaire lluny, perquè tan aviat com la Genevieve sortia per la porta amb la maleta, ell tornava a entrar. Potser vivia a la casa de l’altre costat del carrer, i simplement ens espiava per la finestra. Era així de retorçat.

—De què treballava?

—Treballava per a la companyia d’electricitat. Desbrossava terrenys. —La Queenie va parar de toquetejar els pèls del sofà i va mirar en James als ulls un altre cop—. James, vostè s’ha portat molt bé amb mi. I ara soc aquí asseguda en aquest sofà, dient-li mentides. No són ben bé mentides, suposo, només faig que les coses sonin millor de com eren en realitat. En Carl Strickland no és bo per a res. No valia per a res el dia que m’hi vaig casar, no valia per a res el dia que es va presentar en aquest poble, i no havia valgut per a res cap dia entremig. Sí que treballava per a la companyia elèctrica…, o almenys hi havia treballat, però el van despatxar quan van descobrir que robava coses. Ni tan sols sé quina mena de coses. I va anar a la presó, dues vegades. Una per apallissar un home per no sé quin motiu i una altra per fer talls al braç d’una dona amb una navalla. Miri, va ser llavors que la Genevieve va venir a estar-se a casa meva, quan en Carl era a la presó, perquè em feia por estar sola i perquè no tenia diners, i era d’això que vivíem en Malcolm i la Lucille i jo, dels diners que vostè enviava a la Genevieve cada mes. I quan en Carl sortia de la presó, la Genevieve tornava aquí amb vostè.

»James, la Genevieve no era una dona amb qui fos fàcil conviure, ja ho sé, però és que vostè no va conèixer el nostre papa. James, el papa pegava la Genevieve. Un dia li va disparar un tret, i si jo no hagués llançat un plat a la mà del papa, la bala li hauria traspassat el cap. Al papa el van matar pel bosc (no sé com, i em sembla que no ho vull saber) i la Genevieve i jo ens vam quedar soles. En Pony ja se n’havia anat a Oklahoma. Nosaltres soles ens cuidàvem: la Genevieve anava a escola i jo anava a treballar, i quan la Genevieve necessitava ajuda jo l’ajudava i quan jo necessitava ajuda m’ajudava ella a mi. Cap de les dues no hauria guanyat mai cap premi per res, però ella era bona amb mi i jo era bona amb ella. Va ser com si em tallessin el braç, quan vaig obrir aquell telegrama i vaig saber que era morta. James Caskey, vostè ha estat molt bo amb mi, quan no tenia motius per ser-ho, i he pensat que hauria de saber tot això. No ho sap ningú més, ni tan sols l’Elinor. I crec que li agrairia que no ho difongués.

En James es va estar uns minuts sense dir res, si bé era evident que havia quedat molt trasbalsat. Finalment, es va aixecar i es va posar a caminar amunt i avall darrere del sofà on seia la Queenie, que tornava a allisar i estarrufar el pèl de la tapisseria blava.

—Queenie, hi ha res que pugui fer per tu? Hi ha alguna cosa que vulguis que et compri? Ja ho saps, oi, que sempre procuraré que no et falti de res, i que sempre tindré cura de la Lucille i en Malcolm?

—Sempre que no vinguin aquí i trenquin coses, vol dir? —va dir la Queenie, amb una rialleta que recordava la seva actitud d’abans, abans que li hagués vingut aquell maldecap—. James Caskey, no vull res. O esperi, hi ha una cosa, només una cosa…

—Què és?

La Queenie es va aixecar i es va allisar el vestit. Es va girar de cara a en James i el va mirar molt seriosa.

—Algun dia, vull que m’enviï un telegrama. I el noi trucarà a la porta i dirà: «Senyora Strickland, un telegrama per a vostè», i jo li donaré al noi un dòlar de plata, i seuré al porxo del davant de casa i obriré el telegrama, que dirà: «Estimada Queenie, acabo de posar en Carl Strickland a sis metres sota terra dins d’un cofre de marbre tancat amb pany i forrellat». Això és la cosa que pot fer per mi. Em pot enviar aquest telegrama.

13

La pedra angular

Per molt interessants que fossin els problemes de la Queenie, el tema no podia resistir gaire temps davant de la fascinació pel dic que acaparava tota l’atenció. El projecte havia prosseguit a bon ritme i amb menys entrebancs del que havia semblat en els breus trams dels rius Perdido i Blackwater que travessaven el territori del poble. L’emissió de bons havia estat aprovada per l’assemblea legislativa, els bons s’havien venut i els diners recollits s’havien dipositat al banc de Perdido. El dic ja s’havia finalitzat a ambdues vores del riu al sud de la confluència, i la gent del poble es felicitava pel fet que, si l’endemà hi hagués una crescuda, només destruiria les tres serradores i les mansions dels Caskey, els Turk i els DeBordenave. Tota la resta —l’ajuntament, el centre del poble, les cases dels treballadors, Baptist Bottom, les llars dels comerciants i professionals i fins i tot els dormitoris i les cuines dels mateixos treballadors dels dics— només es mullaria amb la pluja que caigués del cel. Just abans del Nadal del 1923, es va abocar la primera carretada de terra a vora de l’aiguabarreig, i el segon dic va començar a arrossegar-se a poc a poc al llarg del Blackwater en direcció al pantà de xiprers, per protegir les serradores dels Caskey, els Turk i els DeBordenave, la prosperitat de les quals havia fet possible emprendre la construcció dels dics.

Potser els dics només eren enormes piles allargades d’argila vermella compactada, però Perdido ja s’estava acostumant a la seva presència fins al punt que ja començaven a semblar menys desagradables a la vista. Les roses, els sanguinyols, els grèvols, la sarsa —i, sobretot, el kuzu— havien arrelat i cada dia es veia més verd i menys vermell, almenys als costats que donaven al poble. El camí estret que resseguia la part de dalt del dic per la riba occidental del Perdido havia esdevingut una de les passejades preferides de la població blanca després d’anar a l’església, i les senyores saludaven amb la mà les minyones que s’esbargien a l’altra banda del riu, també totes mudades. La gent mirava els dics i exclamava amb vehemència: «Mare meva, si gairebé m’havia oblidat que aquí hi ha el dic, de tant que m’hi estic acostumant!». O la gent comentava: «Sempre era tan pla, això d’aquí, que no sé com és que no se’ns havia acudit abans!». O bé opinaven: «Aquest dic valdrà fins a l’últim centau que paguem per ell, només per saber que els nostres fills no hauran de saber mai què és patir una inundació».

Aviat el dic al llarg del Blackwater va estar acabat. Uns cent metres més enllà de la serradora dels Turk s’acabava en una rampa amb un fort pendent que davallava cap al monticle d’un antic cementiri indi. Aquesta rampa es va convertir en un dels jocs preferits dels nens de Perdido (encapçalats, a l’hora de fer entremaliadures, per en Malcolm Strickland), que anaven amb les bicicletes per tota la part de dalt del dic des dels dormitoris dels treballadors, pel costat de Baptist Bottom, girant a l’aiguabarreig seguint el dic, pel costat de les serradores i fins a sortir novament a les pinedes. Tenien els rius a l’esquerra i el poble a sota del costat dret. Els nens es preguntaven si mai podrien arribar més a prop del cel, i estaven segurs que ni les mateixes muntanyes Rocoses podien ser més altes que els dics del poble. Quan arribaven al final, deixaven anar el manillar de la bicicleta, aixecaven els braços enlaire i lliscaven per la rampa i per damunt del monticle funerari indi. Llavors tornaven a agafar el manillar i feien servir els frens a l’últim moment possible abans d’acabar de mala manera al garbuix d’esbarzers, ampolles trencades i altres deixalles de la feina de construcció que hi havia a l’altre costat de la muntanyeta.

El dic que resseguia el Blackwater s’havia acabat en un termini molt favorable i ara només faltava el dic al llarg de la part superior del Perdido, que únicament protegiria les cases dels propietaris de les serradores. Fins ara, l’Early Haskew i en Morris Avant havien fet meravelles amb la construcció i fins i tot havien mantingut les despeses per sota del que s’havia pressupostat.

Es va continuar treballant sense interrupcions, començant per la garriga que hi havia entre la casa dels Turk i l’ajuntament. Els homes que construïen el dic s’hi van posar amb ganes, perquè semblava que ja tenien a tocar el final del projecte. Però, curiosament, allà l’avenç de les obres va començar a frenar. L’Early Haskew no acabava d’estar segur de per què. Potser era per una inestabilitat de la riba al llarg d’aquell tram del Perdido, però cada nit la meitat de l’argila que havien portat a la vora del riu durant el dia relliscava cap a l’aigua i aquesta se l’enduia sense deixar cap altra mostra dels seus esforços que un tint lleugerament més vermell al corrent ja rogenc del Perdido. Els altres trams del dic havia fet l’efecte que gairebé es construïen sols de tan fàcilment com havia avançat la feina; o això semblava ara en comparació amb aquella tossuderia final. No hi havia manera de tirar endavant. Cada dia hi portaven tones i tones d’argila, grava i terra normal i corrent, les amuntegaven i les compactaven, però podien estar segurs que la meitat del que construïen s’erosionaria durant la nit.

L’Early estava frustrat, i en Morris Avant es feia un tip de renegar. Els treballadors del dic van començar a estar inquiets i neguitosos, actuant com si potser allò fos obra d’alguna cosa més sobrenatural que geològica. Molts homes van afirmar que havien sentit a dir que a Valdosta estaven dragant un llac, i que la paga per a treballadors no qualificats era més bona, de manera que se’n van anar de Perdido amb els pocs diners que havien aconseguit estalviar. N’hi va haver que realment van anar a Valdosta, però aparentment d’altres només havien volgut deixar Perdido enrere. De cop i volta, els homes negres que treballaven al dic van sentir una necessitat aclaparadora de posar teulades noves a les seves cases de Baptist Bottom. D’altres van agafar mal d’esquena, o van perdre temporalment la mobilitat del braç dret, o bé de l’esquerre. Així doncs, en el moment que la dificultat de la feina per fer es va multiplicar per dos, la mà d’obra de l’Early es va reduir a la meitat. De vegades feia la sensació que el dic de darrere les cases dels amos de les serradores no s’acabaria mai.

—No sé —va dir l’Oscar a la seva dona un vespre, dret darrere del porxo amb mosquiteres i contemplant els límits encara llunyans de la construcció del dic— si arribaran algun dia fins aquí.

—No hi arribaran —va dir l’Elinor com si res.

—Què vols dir?

—El riu no els deixarà acabar —va explicar l’Elinor, però per a l’Oscar allò no era cap explicació.

—Continuo sense entendre el que vols dir, Elinor.

—El que miro de dir és que el Perdido no permetrà que s’acabi de construir el dic.

L’Oscar va quedar perplex.

—Per què no? —va dir, com si fos una pregunta assenyada.

—Oscar, tu saps com m’estimo aquell riu…

—I tant!

—Bé, doncs aquest poble pertanyia al riu, i els dics l’hi estan prenent, i el Perdido no rep res a canvi.

—Creus que tothom s’hauria de posar a la vora de l’aigua i tirar-li diners en efectiu, o alguna cosa?

—Saps què? —va dir ella—. A Huntingdon vaig estudiar a classe les civilitzacions de l’antiguitat, i el que solien fer quan construïen una cosa realment grossa, com ara un temple, o un aqüeducte, o un edifici per al senat, coses així, era sacrificar una persona i enterrar-la en un angle del monument. Li arrencaven els braços i les cames quan encara era viu i apilaven totes les parts i després ho tapaven amb pedres o maons o el que fos que fessin servir per construir. La sang feia que el morter agafés i resistís, era el que creia tothom. I era la seva manera de dedicar el monument als déus.

—Bé —va dir l’Oscar, una mica incòmode—, en James organitzarà una cerimònia d’inauguració quan el dic finalment estigui acabat, però no crec que tingui pensat res d’aquest estil. Se t’acut si hi pot haver cap altra manera de compensar el riu?

L’Elinor va arronsar les espatlles.

—T’asseguro que no m’he parat d’esprémer el cervell mirant de pensar-ne alguna.

Al cap d’uns quants dies, la Queenie Strickland va donar a llum un nen. La criatura no hauria viscut si no fos que la Roxie (que estava present amb l’Elinor i la Mary-Love) li va desenrotllar el cordó umbilical que tenia al voltant del coll i que l’escanyava. La nit que va néixer el seu fill, la Queenie Strickland es va despertar tota suada d’un malson en què el seu marit Carl caminava amunt i avall pel porxo del davant, buscant una manera d’entrar a la casa. Va agafar a coll el nadó adormit i el va estrènyer fort contra el pit, amb l’esperança de calmar els forts batecs que hi sentia. L’Oscar havia deixat una escopeta carregada en un racó de l’habitació, i el xèrif havia promès penjar immediatament el seu marit si mai el tornaven a veure al poble, però la Queenie sabia que una nit, en la freda realitat, tornaria a sentir aquells passos de botes al porxo.

Aquella mateixa nit, en el precís moment que la Queenie Strickland es despertava del malson i abraçava fort el seu fill acabat de néixer, en John Robert DeBordenave també es va despertar. L’habitació sense il·luminar i la nit de fora potser no eren més fosques que l’interior de la ment d’en John Robert; de fet, amb prou feines sabia que es pogués marcar alguna distinció entre els estats de vetlla i de son. El pobre John Robert ja tenia tretze anys i quan arribés la tardor passaria a quart curs, tan poc preparat per a aquell avenç com per ser nomenat immediatament sotssecretari d’Interior i responsable dels projectes d’aigües. La Grace Caskey i innumerables infants més l’havien deixat enrere i, com més enrere es quedava en John Robert, més malenconiós es tornava. Ja no en tenia prou que li fessin pessigolles a les costelles un cop al dia quan li regiraven les butxaques buscant caramels; no en tenia prou d’observar els jocs misteriosos dels seus companys de classe des de la cantonada de l’edifici mentre refregava sense parar l’esquena contra els maons aspres per exercitar les sensacions. Ara la seva germana Elizabeth Ann no li feia cas, i semblava que la presència d’ell l’avergonyia. Els pares li somreien i l’abraçaven i el sacsejaven afectuosament per les espatlles. Amb això ja no n’hi havia prou per a en John Robert, i, malgrat saber que volia alguna cosa més de la vida, no tenia ni idea de què podia ser aquesta cosa més.

«Més caramels». Aquest pensament va sorgir ara des d’algun racó fosc de la mitja ment d’en John Robert.

Més caramels no era la resposta, però el cervell desnerit d’en John Robert no podia concebre res millor.

Un raig de llum de la lluna ponent va il·luminar de sobte el terra de l’habitació d’en John Robert. Va sortir del llit i es va quedar dret a prop de la taca de llum; hi va posar el peu a dins, es va agenollar i hi va posar la mà. Llavors, en aquella posició va aixecar la vista i va contemplar la lluna per la finestra. Era una lluna gibosa minvant, però en John Robert no tenia més coneixement de les alteracions periòdiques de la lluna que la lluna del vague desig de més caramels que sentia en John Robert. Va anar cap a la finestra i va mirar el jardí de darrere la casa. El dic, malgrat tots els problemes, s’havia anat allargant inexorablement; ara ja s’havia fet la major part de la feina a la finca dels DeBordenave i tot just començaven a treballar en la dels Caskey, per tant, la massa negra s’alçava just davant seu i a la dreta. De tant en tant una franja de pintura al voltant del mànec d’una pala o potser el metall mateix de la pala, abandonada pels treballadors, brillava sota la llum de la lluna. I a l’esquerra de la construcció va veure vagament el Perdido, amb una sola ratlla de reflex de la lluna tremolant a la superfície negra. La casa d’en James Caskey, brillant fredament de color blanc blavós sota la lluna, s’alçava sòlida i quadrada al terreny sorrenc que començava allà on la gespa dels DeBordenave s’acabava de cop. I allà, en aquell jardí de sorra, hi havia els roures que en John Robert tant s’estimava; dos en concret, que podia veure si treia una mica més el cos per la finestra. Estaven separats a poc més d’un metre de distància, i creixien rectes cap al cel. Entre aquells dos arbres, feia uns quants anys, en Bray Sugarwhite havia clavat un tauló per formar un petit banc, i en John Robert havia observat meravellat com l’escorça dels roures havia crescut al voltant dels extrems del tauló, envoltant-los i sostenint la fusta amb fermesa, com si els arbres s’haguessin rigut dels claus d’en Bray i s’haguessin dit l’un a l’altre: «Ei, ensenyem-li a en Bray com es fan bé aquestes coses». Assegut en aquell tauló un dia darrere l’altre, entrant només a casa per fer els àpats, en John Robert havia contemplat l’avenç del dic que s’arrossegava a poc a poc cap a ell seguint la vora del riu.

Ara en John Robert va treure el cap per la finestra i va veure, asseguda al seu banc preferit, la senyora Elinor. Portava un vestit que brillava amb el mateix blanc blavós que la casa d’en James Caskey. Va somriure, el va saludar amb la mà i es va acostar un dit als llavis per demanar-li silenci.

Sense saber per què, i sense pensar en cap moment que potser no ho hauria de fer, en John Robert va recolzar una cadira a la paret a sota la finestra, s’hi va enfilar, va obrir la tanca de la mosquitera, va passar per l’obertura i es va deixar caure al parterre de lliri blau de la seva mare que hi havia a sota, no sense haver-se fet una rascada amb la paret de la casa. Les fulles esmolades de les plantes li van estripar el pijama en dos o tres llocs, i van tallar la pell de sota, però en John Robert estava tan avesat a les petites ferides que amb prou feines se n’adonava. Es va aixecar i va córrer per l’herba molla de rosada fins al límit del seu jardí.

La senyora Elinor encara seia al banc, però ara es va recolzar en un dels arbres i va donar uns copets al tros de seient del costat, convidant en John Robert a anar amb ella.

En John Robert va dubtar i després, sense tenir motius més concrets per avançar dels que havia tingut per al dubte, va aixecar el peu de l’herba molla i el va posar a la sorra rastellada.

La sorra se li va enganxar a les plantes dels peus mentre travessava el jardí. Va seure tímidament al costat de la senyora Elinor i li va mirar la cara. Ja no podia distingir quina expressió tenia, però, perquè l’ombra del tronc de l’arbre la deixava a les fosques.

En John Robert no va dir res, però va cantussejar una petita melodia inconcreta i va gronxar les cametes curtes per sota el tauló de fusta, aixecant sorra del terra. Va notar el contacte reconfortant dels braços de la senyora Elinor al voltant de les espatlles. Es va quedar mirant la mola fosca del dic a davant seu, i va continuar cantussejant.

El noi no va percebre res estrany en el fet que la senyora Elinor estigués asseguda al banc a aquella hora, ni que el cridés, ni en el seu silenci, ni en la tendresa ferma amb què ara l’abraçava. En John Robert DeBordenave era conscient de l’afecte independentment d’on i quan li arribava, i no es feia mai preguntes sobre l’origen o el motiu. Estava satisfet d’estar allà assegut cantussejant i gronxant les cames a dins i fora de l’ombra dels arbres, de tal manera que de tant en tant queia un raig de sorra centellejant com una pluja d’estrelles minúscules. I quan la senyora Elinor es va aixecar del seu costat al banc i sense fer cap esforç aparent el va fer posar dret i el va empènyer en direcció al dic, no va resistir aquella incitació suau ni un moment. Ella caminava darrere seu subjectant-li els braços amb les mans; el va guiar cap al punt més avançat de la construcció del dic.

Aquell dia els homes del dic havien descarregat els carretons d’argila vermella, per primera vegada, als terrenys dels Caskey. S’havien escampat núvols d’argila per sobre dels dibuixos que la Zaddie havia fet amb el rasclet, i ara brillaven de color negre damunt de la sorra grisa que lluïa suaument sota la llum de la lluna. L’endemà els homes s’hi posarien a treballar de debò i al cap d’una setmana, més o menys, el riu ja no seria visible des de les finestres de casa d’en James Caskey. La generosa franja de jardí de darrere les cases seria entre set i vuit metres més estreta.

A en John Robert no el deixaven acostar tant al riu i, com que l’obediència era un hàbit molt ben arrelat en ell, se sentia incòmode malgrat la presència de la senyora Elinor darrere seu.

Quan en John Robert es va aturar, sabent per instint que no havia d’avançar més, la manera com la senyora Elinor li subjectava els braços de sobte es va tornar estreta i dolorosa. Ja no podia moure ni els braços ni el cos, de tan fort com l’agafava la senyora Elinor. Va girar el cap i la va mirar en gest de protesta mansa.

Però el rostre que li va tornar la mirada no era el de la senyora Elinor. No la podia veure gaire bé perquè la lluna quedava amagada just darrere d’aquell cap, però en John Robert va veure que el rostre era molt pla i molt ample i que en sobresortien dos grans ulls bulbosos, tirant a verds i vagament brillants. Feia pudor d’aigua fètida, vegetació podrida i fang del Perdido. Les mans que subjectaven els braços d’en John Robert ja no eren les de la senyora Elinor. Eren molt més grosses, i no tenien ni dits ni pell, sinó que només eren superfícies planes corbades de membranes com de goma.

Lentament i trista, en John Robert va girar novament la cara cap al riu. Es va quedar mirant la construcció del dic a davant seu i l’aigua fangosa que corria silenciosa i negra al darrere. El poc seny i consciència que posseïa l’infant s’estava cremant per la traïció de la senyora Elinor, per com s’havia convertit en una altra cosa, per la transformació en aquella cosa terrible que el subjectava i no el deixava anar. Es va posar a plorar, i les llàgrimes li van caure suaument per les galtes.

Darrere seu va sentir un petit xiulet humit, com quan s’obre amb un ganivet el ventre d’un peix gros que encara és viu. Un dels braços d’en John Robert va ser aixecat i separat del cos, i ell va continuar plorant.

Hi va haver una torsió i un estrip, i una punxada de dolor tan forta i violenta que en John Robert ni tan sols la va poder identificar com a dolor. Llavors el nen va veure —però no va saber que veia— el seu propi braç rodolant a la llum de la lluna. Va caure amb un cop sord a l’argila vermella, just al límit dels terrenys dels Caskey. La lluna hi va brillar al damunt i a tres metres de distància en John Robert DeBordenave va veure els dits de la seva pròpia mà sense cos agafar i estrènyer els terrossos d’argila que tenien a sota.

L’altre braç va ser aixecat i arrencat d’una estrebada. També va volar per l’aire i va aterrar formant una creu amb el primer; aquest cop el palmell de la mà va quedar cap amunt i els dits que esgarrapaven només van trobar aire.

Ara en John Robert notava el cos embolcallat d’un líquid calent i no sabia que era sang. El pensament coherent no havia estat mai fàcil per en John Robert, i ara l’havia abandonat del tot. Es va deixar caure a terra i una d’aquelles extremitats membranoses que no eren mans li va pressionar el pit. Entre ossos esquerdats, tendons desplaçats i carn esquinçada, primer una cama i després l’altra van ser retorçades i arrencades de l’articulació. En John Robert les va veure traçar arcs en l’aire i caure agitant-se damunt dels seus braços separats i creuats.

L’última cosa que en John Robert DeBordenave va percebre va ser el lleu xiulet del vent a les orelles i una lleugera alenada de vent a la cara quan el que quedava d’ell, el tronc i el cap, va ser agafat i llançat per l’aire. Es va girar i retorçar i va veure la seva pròpia sang sortint a raig dels forats del cos, resplendent en milers de gotes negres a la llum de la lluna. Va fer una sotragada quan va caure damunt la pila de les seves pròpies extremitats, i va ser conscient un segon més quan va veure que una capa d’argila i grava li relliscava al damunt des de la part de dalt del dic. Una pedreta li va tocar l’ull dret i el va rebentar com una cullera que s’enfonsa en un rovell d’ou. En John Robert DeBordenave, amb el cap agitat finalment immòbil a sota la petita allau de còdols i argila, no va saber res més.

14

La inauguració

La Caroline DeBordenave va estar com boja durant dies després de la desaparició del seu fill. El soroll dels homes treballant al dic, que fins aleshores no l’havia molestat mai, ara semblava que se li clavava directament al crani, i va exigir al seu marit que aturés totes les obres fins que haguessin recuperat el noi.

Ningú no tenia ni idea ni de per on començar a buscar en John Robert. La mosquitera oberta indicava que havia sortit de la casa. El pijama que faltava indicava quina roba portava, però no es podia dir res més de la seva desaparició. Una colla d’adolescents, portant pals resistents per defensar-se de les serps de cascavell, van anar boscos a través cridant-lo pel nom. La gent de Baptist Bottom va mirar a sota dels carros trencats per veure si el nen blanc s’hi havia refugiat. L’alcalde de Perdido va inspeccionar detingudament la sala amb el terra de marbre de sota els rellotges de l’ajuntament, però en John Robert no es trobava entre els nius d’ocells i ratpenats d’allà dalt. La Zaddie es va arrossegar com va poder pels espais buits que hi havia entre el terra i les mansions dels amos de les serradores, però només hi va trobar teranyines i caus de rosegadors.

Al cap de deu dies, la Caroline DeBordenave va haver d’acceptar el que tota l’altra gent de Perdido havia sabut des del primer moment: en John Robert s’havia ofegat al Perdido. A la canalla del poble no la mossegaven gossos rabiosos, ni queia a dins de pous buits, ni tenia accidents fatals jugant a «barbers» o se’ls disparava una pistola carregada apuntant al coll. A Perdido, els infants que tenien una desgràcia s’ofegaven al riu, no hi havia res més a dir. Amb l’excepció de l’aiguabarreig, la vida dels membres més joves de la població de Perdido semblava protegida per art de màgia, però el riu es cobrava sovint els seus sacrificis, i de vegades els cadàvers eren recuperats per algun pescador molt més avall. La major part de vegades, encara que l’agonia del nen o la nena fos presenciada per una dotzena d’amiguets, el cos no es trobava mai. La criatura era arrossegada cap al fons del riu i enterrada sota un cobertor de fang vermell, per dormir allà baix sense pertorbació fins que la Resurrecció fes alçar aquells ossos pelats i diminuts per entrar a la Glòria.

La recerca d’en John Robert va durar més que cap altra que s’hagués fet abans. Era possible que la dèbil intel·ligència del nen l’hagués portat cap a un lloc que no fos el Perdido, i la Caroline DeBordenave clamava que el seu fill no s’acostaria de cap manera a aquell riu, contra el qual l’havien previngut tota la vida, igual que no es clavaria una punxa de metall roent a la mà. Els DeBordenave, a més, eren els propietaris d’una serradora, i el seu fill, malgrat la debilitat mental i física, era un personatge d’una certa importància. I la seva debilitat mental feia que en John Robert fos objecte de més compassió que si hagués estat un petit pinxo blanc fill d’un borratxo, o una nena negra indistingible que només fos la número tres de les vuit criatures dels seus pares i no hagués demostrat gens d’aptitud per cuinar o fer bugada.

Malgrat la intensitat de la recerca i malgrat les queixes de la Caroline, les obres del dic no es van aturar. De fet, la construcció es va accelerar. El que fos que no deixava avançar la feina a la part alta del Perdido va parar el dia de la desaparició d’en John Robert. Des d’aleshores, la cortina de terra es va alçar a tota velocitat, pam a pam, i abans que els Caskey se n’adonessin, la vista del riu des de qualsevol de les tres cases va quedar tapada. Ni tan sols quan l’Oscar es posava de puntetes al porxo per dormir no podia mirar per sobre del dic i veure l’aigua de l’altra banda. Amb prou feines podia veure les capçades dels roures de Virgínia que creixien a l’altra riba del Perdido.

L’Oscar havia temut aquell moment, perquè tenia presents els presagis funestos amb què l’Elinor havia parlat del moment que els tapessin la vista del riu des de les finestres. L’Elinor el tenia sorprès: no s’havia queixat, ni tan sols del soroll i la brutícia que causaven els treballadors. De fet, al migdia hi enviava la Zaddie i la Roxie amb gerres de te amb gel i llimonada. No havia estat gens alterada. Quan no estava fent visita amb la Queenie i el seu nou nadó, l’Elinor seia al porxo, es gronxava al gronxador i llegia revistes, i només feia alguna petita ganyota quan de tant en tant una blasfèmia o una obscenitat pronunciada per un treballador se sentia clarament, empesa per la brisa.

Un diumenge a la tarda, quan l’Oscar i l’Elinor estaven tots dos al porxo de dalt, l’Oscar es va aixecar, es va apropar a la mosquitera i va assenyalar al lluny i a l’esquerra amb un gran gest.

—Allargaran el dic fins a uns cent metres més enllà del límit del poble, només per estar segurs que tot queda bé —va dir—. No se sap mai, el poble podria créixer en aquella direcció i llavors algú voldrà construir allà. Però tal com van les coses ara, acabaran d’aquí a dues o tres setmanes. —Es va aturar un moment, es va girar i va mirar la seva dona, dubtant de si havia anat massa lluny. Però l’Elinor continuava gronxant-se amb una placidesa absoluta. L’Oscar es va atrevir a comentar—: Saps una cosa? Abans tenia la idea que t’enfadaries quan els treballadors arribessin fins aquí.

—Jo també m’ho pensava —va respondre l’Elinor—. Però enfadar-se no serveix per a res, oi? Jo no podia aturar el dic tota sola, oi? I oi que vas dir que el banc no us donaria diners si no es construïa el dic?

—Exacte. Ara ho tenim tot a punt —va contestar l’Oscar.

L’Elinor va dir, amb un petit somriure avergonyit:

—Suposo que ara estic una mica més ben disposada respecte al dic aquell.

—Què t’ha fet canviar l’opinió? —va preguntar amb curiositat l’Oscar.

—No ho sé. Suposo que em pensava que l’Early i el senyor Avant em tallarien tots els roures d’aigua, però l’Early va dir a la Zaddie que podria deixar a lloc tots i cadascun dels meus arbres.

—Però suposo que no et podré convèncer perquè vagis a la cerimònia d’inauguració?

—Ai, Senyor, no! —L’Elinor va riure alegrement—. Oscar, jo ja he fet una petita celebració pel dic.

El dic es va acabar i els treballadors van cobrar el que se’ls devia. Es van dispersar tan de pressa que les cinc dones de color que treballaven a les cuines es van trobar que els sobraven cent vuitanta quilos de carn de bou, cent trenta quilos de porc i quatre-cents quilos de patates. Al final, gràcies a la generositat de l’ajuntament, aquests excedents van anar a parar a les cassoles i paelles de Baptist Bottom. Van escombrar els dormitoris on els treballadors del dic havien viscut durant gairebé dos anys, van tapar les finestres amb fustes i van tancar bé les portes fins que es pogués trobar una altra utilitat als edificis. Les últimes feines que quedaven per fer a les cortines d’argila que ara protegien tota la superfície construïda de Perdido les podia dur a terme fàcilment la vintena d’homes negres que quedaven a les ordres de l’Early Haskew.

Les dues dones blanques que vivien a Baptist Bottom van tornar a Pensacola quan la clientela del seu fanalet vermell es va evaporar. La casa d’apostes d’en Lummie Purifoy va tancar, i la seva filla Ruel va començar a dedicar-se a fer caramels. Els indis de dalt a Little Turkey Creek van tancar dos dels cinc alambins que tenien. I Perdido, en general, va respirar una mica més tranquil.

La cerimònia d’inauguració, organitzada per en James Caskey, va tenir lloc al prat de darrere de l’ajuntament; hi van aixecar una tarima triangular a l’angle on el dic de la part alta del Perdido es trobava amb el dic de la part baixa del Perdido. En James Caskey va fer el discurs de presentació, i el poble de Perdido el va aplaudir a ell i al dic. En Morris Avant es va aixecar i va prometre que seuria a taula i es menjaria el campanar de l’església metodista si una sola gota d’aigua de riu tornava a aparèixer al costat del dic que donava al poble. L’Early Haskew es va aixecar i va declarar que no es podia trobar cap poble millor ni gent més amable en tot Alabama, i que per demostrar-ho ell mateix s’havia casat amb la Sister Caskey i ara eren més feliços que uns porcs en un bassal de fang. En Tom DeBordenave, en Henry Turk i l’Oscar Caskey es van aixecar per torns i van proclamar una era de prosperitat sense límits a Perdido gràcies al nou dic. Mentre el públic acotava el cap i els predicadors resaven les seves pregàries de consagració al Déu dels metodistes, els baptistes i els presbiterians, al remolí del centre de l’aiguabarreig, just darrere de la tarima dels oradors, però invisible per a tothom a causa de la cortina d’argila, giravoltaven l’aigua vermella del Perdido i l’aigua negra del Blackwater, més de pressa que mai, arrossegant cap a la llera dels rius més detritus, vius i inanimats, dels que solien arrossegar, com si volgués atraure cap a ell tot el poble de Perdido, amb la indústria, les cases els habitants i tot. Però l’energia combinada d’aquells dos rius i la força desesperada del gran remolí de la confluència no podien fer res als dics, i les aigües fluïen i queien i s’arremolinaven i lliscaven sense parar, vistes només per la canalla valenta i entremaliada que jugava a dalt dels dics i pels que miraven amb curiositat a baix a l’aigua des del pont que travessava el riu més avall de l’hotel Osceola.

Perdido ja no era el poble d’abans, en això la predicció de l’Elinor Caskey havia estat encertada. Perdido ja no veia els rius que havien donat al poble gran part del seu caràcter, excepte quan passejava al llarg del dic o quan passava cap a Baptist Bottom des del centre. El nou Perdido veia el dic, amb les parts més noves encara de color vermell, però les primeres que s’havien construït ara estaven cobertes amb el verd fosc empolsinat de les lianes de kuzu.

Durant aquells discursos el dia de la inauguració, Perdido mirava al seu voltant el que havia construït i en aquell moment, de cop i volta, va semblar que Perdido veia el dic amb uns ulls estranys: semblava com si una vasta serp de dimensions inimaginables hagués sortit lliscant de la pineda i s’hagués enroscat al voltant del poble, i ara jagués adormida, com una protectora inconscient dels que habitaven a l’interior de la seva ombra.

Perdido va mirar al seu voltant, al dic enroscat tot al voltant del poble, i, al final de la cerimònia d’en James Caskey, potser els aplaudiments no eren tan entusiastes com havien estat al principi.

Un vespre calorós de setembre del 1924, quan havia passat més o menys una setmana des de la inauguració del dic, en Tom DeBordenave va trucar a la porta de casa de l’Oscar Caskey. La Zaddie el va fer passar i el va acompanyar al porxo amb mosquitera del pis de dalt on l’Oscar i l’Elinor seien al gronxador. En Tom va admirar la criatura que l’Elinor tenia a la falda, va admirar la casa per on havia passat i va admirar la vista del dic des del pis de dalt de casa de l’Oscar. Segurament hauria continuat admirant una cosa o altra indefinidament si l’Elinor no s’hagués acomiadat discretament i l’hagués deixat sol amb l’Oscar.

—Oscar —va començar a dir en Tom, interrompent-se a mitja lloança de les dimensions del porxo per dormir en el moment que va considerar que l’Elinor ja no els podia sentir—, tenim problemes. —Com que encara no sabia a qui es referia aquell «tenim», l’Oscar no va dir res—. La inundació ens va fer mal, molt de mal.

—Va fer mal a tothom —va assentir l’Oscar, comprensiu i cautelós alhora.

—A nosaltres ens va fer més mal que a ningú. Vaig perdre els arxius, vaig perdre les existències. Tot el que podia flotar, s’ho va endur l’aigua. Tot el que es podia fer malbé, es va podrir completament. Tot el que es podia enfonsar, es va enfonsar, i no ho vaig tornar a veure mai més.

—Tom, t’has recuperat —va dir amablement l’Oscar, amb la confiança de saber que quan en Tom deia «tenim», es referia a la serradora dels DeBordenave—. Ho has tornat a posar tot en marxa. Naturalment, cal temps…

—I calen diners, Oscar. Uns diners que no tinc.

—Bé, ara que el dic està construït, en pots demanar als bancs de Pensacola. O als de Mobile.

—Oscar, que no ho entens? No vull redreçar el negoci. Vull deixar-lo. —Va sospirar—. Vull anarme’n de Perdido.

—Ho dius per en John Robert? —va preguntar l’Oscar en veu baixa.

—La Caroline ni tan sols vol despenjar el telèfon quan truquen. Creu que serà algun vell pescador que li dirà que ha trobat en John Robert enganxat a l’ham i si el podem anar a buscar, sisplau. I jo estic gairebé tan malament com ella. Pobre John Robert, sé perfectament que s’ha ofegat al Perdido, però, Déu meu Senyor!, tant de bo poguéssim trobar el seu pobre cos i estar-ne segurs. T’asseguro que seria un consol poder-lo enterrar en una tomba decent. Oscar, la Caroline està a punt de perdre el cap. L’Elizabeth Ann estudia a fora i jo vaig a la serradora, i ella es queda sola en aquella casa tot el dia. Francament, no sé què farem. Però el que sí que sé és que ens n’hem d’anar de Perdido. La Caroline té família a prop de Raleigh, i anirem cap allà. El seu germà té una empresa de tabacs, i segur que em trobarà alguna cosa per fer o altra. Segur que trobarem a faltar això d’aquí, però, Déu meu Senyor!, ara ens n’hem d’anar i deixar de pensar en el pobre John Robert. I per això soc aquí, per en John Robert. He vingut per veure si volies comprar la serradora.

L’Oscar va xiular uns segons, es va tirar cap endavant i va repenjar les mans als genolls. Després va dir:

—Escolta, Tom, jo no soc l’home amb qui hauries d’anar a parlar. Ja saps que aquí els únics que tenen diners són en James i la mama.

—Ja ho sé. També sé que tu ets qui pren les decisions. Mira, Oscar, potser et penses que en Henry i jo no sabem el que passa, però ja et dic que sí. Sabem el que passa perquè la Caroline i la Manda ens ho han explicat.

—L’Elinor n’ha anat dient res? —L’Oscar tenia les celles arrufades.

—No gaire —va dir en Tom—. Però suficient perquè la Caroline i la Manda lliguessin caps. L’Elinor creu que no tens prou que sigui només teu. I en Henry i jo també ho creiem. És per això que t’ofereixo a tu la serradora, i per això no l’ofereixo a en James i la Mary-Love.

Els dos homes es van quedar un parell d’hores més en la penombra del porxo. Els tractes que feien, el negoci més important que s’havia considerat mai en la història del poble de Perdido, podrien haver estat sobre el preu d’un lot de llenya menuda, si s’havia de jutjar per com conversaven en veu baixa i calmada. A Alabama, els negocis de debò no es feien en despatxos, ni en serradores, ni damunt dels taulells de les botigues. Tenien lloc en porxos, en gronxadors, a la llum de la lluna, o potser en un racó de la barberia, a les butaques d’enllustrar sabates, o al tros de gespa de darrere de l’església metodista a l’estona entre l’escola dominical i l’ofici del matí, o en el quart d’hora previ a les partides de dòmino a casa de l’Oscar els dimecres a la nit.

—Per descomptat —va dir en Tom DeBordenave—, la qüestió de veritat és: tens els diners?

—Els tenen la mama i en James. O els podrien aconseguir. Jo no tinc ni un ral més enllà del meu salari i unes quantes accions.

—Doncs demana’ls al banc. En James t’avalarà, encara que la Mary-Love no vulgui. I et proposo una cosa, em pagues la meitat demà i em pots pagar la resta al llarg de cinc anys, o deu, això no és el més important. M’ho vull treure de sobre i m’agradaria que t’ho quedessis tu.

—Tom, hi ha una cosa que em preocupa.

—Què?

—Em preocupa en Henry Turk. En Henry no estarà content si d’un dia per l’altre t’ho compro tot i ell es queda allà assegut a l’ombra dels Caskey.

—En Henry té algun problema, també —va dir en Tom—. Ja ho saps. En Henry no té la capacitat de comprar-me el negoci. No tindria cap sentit que anés a parlar amb ell.

—No m’agrada fer sentir malament en Henry —va dir l’Oscar, fent que no amb el cap.

—A mi tampoc, però què hi puc fer? Em vull vendre l’empresa.

—Ven-li a en Henry una part —va suggerir-li l’Oscar.

—Quina part?

—Qualsevol cosa que vulgui: la clientela, les existències, els cobraments pendents, la maquinària, la serradora i el magatzem…, el que vulgui, excepte els terrenys. Vull totes les teves terres. Assegura’t que em quedo fins al darrer acre.

—M’estàs demanant que em busqui més complicacions.

—En trauràs més diners si vens a dos compradors que no a un. I vull que el vell Henry estigui content amb el resultat. Si et compra la serradora, a ell li farà l’efecte que m’ha guanyat i estarà a gust. L’únic que vol en Henry és unes instal·lacions més grans per poder-s’hi passejar, i l’únic que vull jo són les terres.

—Oscar, deixa’m que et digui una cosa. Crec que comprar tota aquesta terra és una ximpleria. Si ni tan sols feu tales a tot el que teniu ara. No teniu prou capacitat a la serradora.

—Ai, Tom, tens raó, has vingut a parlar amb l’home correcte quan has volgut vendre, perquè sé que jo no tinc gens de traça per a aquesta mena de coses. Però el fet és que la mama, en James i jo vam decidir que volíem terres, i sempre que veiem que sorgeix una oportunitat, l’agafem i la posem al sac.

Els homes van estar parlant més estona, tot i que no hi va haver canvis d’intencions. Segons l’estil de fer negocis del Sud, qualsevol acord tan complex com aquell s’ha de parlar fins que s’ha debatut i s’ha arribat a un acord sobre tots els punts almenys tres vegades, perquè és la manera de fixar-ho no tan sols a les ments de les parts implicades, sinó també als cors. Seguint les instruccions de l’Elinor, la Zaddie va portar una safata amb dos gots petits i una ampolla de whisky d’abans de la llei seca, i la tercera repetició de l’acord va avançar amb força més rapidesa amb l’ajuda del licor.

L’endemà al matí l’Oscar va portar en James Caskey a un racó remot de la pineda i li va explicar l’oferta d’en Tom. En James va pensar que era una excel·lent oportunitat per a l’Oscar i, gràcies a la decisió de l’Oscar de quedar-se només amb els terrenys, tot plegat potser es podria mantenir més o menys en secret de la Mary-Love. Altrament, posaria pegues a qualsevol pla que permetés al seu fill obtenir alguna cosa semblant a la independència econòmica, encara que la semblança consistís només en un deute d’un quart de milió de dòlars.

Aquella mateixa setmana, s’havia negociat una mena de tractat entre els propietaris de les tres serradores per al repartiment de l’empresa dels DeBordenave. En Henry Turk, com l’Oscar havia predit, es va quedar les instal·lacions a la vora del Blackwater: tots els terrenys ocupats per la serradora, els edificis, les existències i la maquinària. Li van costar trescents mil dòlars, que pagaria en vuit terminis sense interessos. En Tom DeBordenave va poder accedir a fer aquest tracte excel·lent perquè l’Oscar li pagava la mateixa quantitat en efectiu, obtinguda a crèdit del banc de Pensacola, pels trenta-set mil acres de boscos per a fusta que posseïa als comtats de Baldwin, Escambia i Monroe.

Van venir dos advocats de Montgomery, que es van instal·lar a l’hotel Osceola i es van estar una setmana treballant en totes les qüestions d’escriptures i transferències. No va ser fins que tot va estar signat que es va anunciar el repartiment de les propietats dels DeBordenave. Això va suposar una immensa sorpresa a Perdido, i tota la gent del poble anava atordida pels carrers, preguntant-se com els afectaria personalment aquell canvi.

En Tom i la Caroline, ara que s’havien quedat sense fill, sense empresa i sense posició social, de seguida van fer les maletes i se’n van anar a Carolina del Nord. La Mary-Love i la Manda Turk només van tenir temps de portar la Caroline a dinar a Mobile i regalar-li entre llàgrimes una agulla de pit de diamants i robins en forma de paó. En aquell àpat la Mary-Love es va assabentar que l’Oscar, i no en James i ella, era el propietari de totes les terres que havien estat dels DeBordenave. Es va sentir tan humiliada i enfadada per com en James i l’Oscar havien decidit sobre aquella qüestió sense consultar-la que l’endemà, sense dir res a ningú, es va endur la Sister, la Miriam i l’Early a fer un viatge de dues setmanes a Washington.

—Ja tornaran —va dir l’Elinor sense amoïnarse—. La Mary-Love i la Sister tindran cura de la Miriam. No pateixo gens.

De fet, en aquell moment, res no podria haver alterat la serenitat de l’Elinor. Les principals fortunes de Perdido, que, anteriorment havien estat repartides a parts iguals entre tres famílies, ara estaven dividides entre només dues. L’Oscar, que abans no havia tingut cap part d’aquella riquesa, ara era un home ric, amb terres productores de fusta escampades per tres comtats. Tot i que l’Elinor ja no podia veure el riu des del seient on es gronxava, continuava passant les tardes al porxo de dalt, on feia saltar la Frances damunt dels genolls i li deia afectuosament: «Ai, la meva nena preciosa! Un dia el teu papa serà l’amo de totes les serradores al llarg del riu. I un dia tindrem tota una capsa de sabates plena d’escriptures de propietat de terrenys, i en cada acre de terra que posseïm hi haurà un riu, un afluent, un torrent o un rierol perquè la meva nena preciosa hi jugui. I la Frances i la seva mama tindran més vestits i més perles i més coses boniques que tota la resta de gent de Perdido junta!».

En John Robert DeBordenave jeia immolat a sota el dic, el sacrifici just i agradable del poble al riu que li donava nom. La mort d’en John Robert havia permès la finalització del dic i havia donat a l’Oscar Caskey la propietat d’unes terres que farien que la fortuna dels Caskey fos encara més gran del que l’Elinor mateixa havia somiat. Els pares d’en John Robert se n’havien anat de Perdido i la grava que li tapava la boca no li havia deixat cridar-los. L’argila vermella havia impedit que els braços arrencats es belluguessin per demanar-los que tornessin. La terra negra li va immobilitzar les cames tallades i no va poder córrer darrere d’ells. Però, malgrat estar desmembrat, immobilitzat i enterrat, en John Robert DeBordenave no havia acabat els tractes amb Perdido, ni amb els Caskey, ni amb la dona responsable de la seva mort.

15

L’armari

Durant els anys que van seguir, Perdido va créixer considerablement. El dic havia estat la causa primària d’aquest increment de població, riquesa i prominència. No tots els homes que hi havien treballat se’n van anar quan va estar acabat. A alguns els van oferir feines a les serradores, les van acceptar i es van instal·lar al poble. Els bancs de Pensacola i Mobile, en veure que el futur de les serradores estava protegit pels terraplens de les ribes, ara estaven disposats a prestar diners als propietaris per a l’expansió dels negocis. Tant la serradora dels Caskey com la dels Turk se’n van aprofitar: van comprar més terrenys, van encarregar més maquinària i les dues juntes van ajudar a finançar un branc ferroviari des de les serradores fins a la línia L&N a Atmore. Amb aquesta via prestant servei i els camions més grans que es produïen a Detroit, els rius es feien servir cada vegada menys per transportar arbres tallats i fusta. Els rius Perdido i Blackwater ja no tenien una importància econòmica aclaparadora per al poble.

A banda de l’empresa de la construcció del branc ferroviari que les beneficiava a totes dues, les serradores es van anar distanciant. L’única idea d’en Henry Turk era fer el que havia fet sempre, però en quantitats molt més grans. L’Oscar i en James Caskey, en canvi, van adonar-se que la demanda de fusta potser no sempre seria la mateixa que en aquell moment i, per tant, van decidir diversificar. Així doncs, el 1927 en James i l’Oscar van comprar els dormitoris de l’altra banda de Baptist Bottom i van convertir els edificis en una fàbrica de marcs de portes i finestres. L’atur a Perdido va caure en picat fins a zero. L’any següent, s’hi va afegir una petita fàbrica de fullola al costat, amb la qual cosa va ser possible aprofitar la fusta dura de terres baixes que altrament no sortia a compte tallar.

En Henry Turk es reia dissimuladament dels Caskey, perquè era evident que aquestes operacions no donaven tants beneficis com la mera producció de fusta per a la construcció. Els Caskey s’havien endeutat per obtenir el capital necessari per començar aquelles noves empreses, tenien unes nòmines immensament més grans, i la demanda de marcs de finestres i de fullola era erràtica i probablement ho continuaria sent, amb els consegüents problemes que portava. Els Caskey no van fer cas de les burles d’en Henry Turk i només van esperar que aquelles noves línies de producció fossin solvents abans de crear una fàbrica d’estaques per a tanques i pals de telèfons i electricitat.

La intenció de l’Oscar era incloure dins dels dominis dels Caskey un ús per a totes les parts d’un arbre. No s’hauria de llençar res, sinó que tot hauria de destinar-se a la productivitat i a generar valor. L’Early Haskew estava redissenyant la central de vapor del poble perquè funcionés amb l’escorça i la pols que eren subproductes de les operacions de tallar la fusta. De fet, a la serradora ja cremaven restes per escalfar els forns que assecaven la fusta i la polpa.

Igualment important per a l’Oscar era el manteniment dels boscos. Va contractar homes del departament de silvicultura d’Auburn perquè baixessin a parlar amb ell. Seguint la seva orientació, va instituir un sistema de tala selectiva i replantacions intensives. L’objectiu de l’Oscar —que va assolir en poc temps— era plantar més arbres dels que tallava. Va establir una estació experimental a prop de les ruïnes de Fort Mims, amb l’esperança de crear una nova soca de pi melis més vigorosa. Mantenia correspondència amb departaments d’agricultura d’universitats de tot el Sud i almenys un cop l’any feia visites d’inspecció a altres explotacions de fusta, des de Texas fins a Carolina del Nord.

L’energia de l’Oscar era sorprenent. La veritat era que no havia fet mai tantes coses. La seva feina era el que havia fet que la serradora anés tan bé durant la darrera dècada, però tota aquella activitat extra era una novetat. Perdido no estava acostumat a una expansió tan ràpida, a una innovació tan explosiva. Perdido tendia a estar d’acord amb en Henry Turk i opinava que l’Oscar estava estirant més el braç que la màniga amb la serradora i els recursos amb què comptava. La Mary-Love es queixava de tant en tant a en James que el seu fill portava la serradora a la ruïna, però en James es negava a intervenir. La Mary-Love no volia parlar directament amb el seu fill sobre el negoci familiar perquè sabia que no faria cas dels seus consells. No es volia posar en la situació de veure com se li negava cap petició.

A mesura que passaven els anys, es va anar sabent gradualment que en realitat l’Elinor Caskey era la força darrere dels plans carregats d’energia del seu marit. Si no arribava a plantejar ella mateixa els suggeriments, com a mínim mantenia fermament estimulat el seu marit en aquella direcció de diversificació i innovació general. Va ser l’Elinor qui el va enviar a Spartanburg, a Carolina del Sud, per veure les grans serradores que hi havia, i a Little Rock per veure la nova fàbrica de caixes de connexions. El motiu pel qual l’Elinor feia que el seu marit dediqués tantes energies a una empresa amb la qual ell personalment guanyava tan poc era un misteri. Si la serradora guanyava molts diners, els beneficis es dividirien tots entre la mare i l’oncle de l’Oscar. Ell continuaria guanyant només el seu salari. La MaryLove era una dona forta i sana, no era probable que es morís aviat i, arribat el cas, ningú no creia que no fos capaç de deixar tots els seus diners a la Sister i l’Early Haskew només per contrariar l’Elinor fins i tot des de la tomba.

L’Oscar encara estava molt endeutat arran de la compra dels terrenys dels DeBordenave el 1924. Rebia diners de la serradora pels arbres que es tallaven a les seves terres, i els feia servir per pagar els interessos del préstec, però de moment només havia tornat una part molt petita del capital, i el que li quedava de la venda de fusta permetia que la seva dona i la seva filla tinguessin roba decent, però poca cosa més. Ell i l’Elinor encara estaven en una situació força precària.

—De debò que m’agradaria poder-te portar a Nova York una setmana o dues —va dir l’Oscar a l’Elinor amb una ganyota.

—Això ni ho pensis, Oscar! —li va contestar l’Elinor amb una indiferència sincera—. Saps que no ens ho podem permetre i, a més, el riu Perdido no passa per Nova York, així que per quins set sous hi hauria de voler anar, jo?

Mentre pogués estar segura que el seu marit treballava molt i intentava treure profit de qualsevol oportunitat, l’Elinor estava satisfeta. La Mary-Love viatjava constantment a Mobile, a Montgomery i a Nova Orleans, on comprava vestits i estovalles de puntes, mentre que l’Elinor amb prou feines tenia deu centaus de sobres per substituir el fil marró que se li havia acabat. Però Elinor no es queixava. Passava el dia a casa seva, al porxo del pis de dalt, gronxant-se i cosint. Ensenyava a llegir i escriure la Frances, que ja tenia cinc anys, perquè no tingués cap dificultat quan comencés a anar a escola. La majoria de dies, l’Elinor s’enfilava al dic, agafant-se als troncs dels esqueixos de roure d’aigua que havia plantat als costats argilosos, i passejava per la part de dalt, contemplant absorta com s’arremolinaven les aigües vermelles del Perdido.

La Frances no es recordava gens de quan el jardí de sorra de darrere la casa havia donat directament al riu. Allà només hi havia conegut el dic, aquell terraplè gruixut i en pendent de terra vermella i argila, que s’anava cobrint a poc a poc d’un mantell de roure d’aigua i kuzu. No la deixaven pujar-hi, si no l’hi portava la mare, i tampoc no la deixaven posar la mà a sota de les fulles amples i planes del kuzu que creixia desbocat, perquè allà les serps criaven en abundància.

—I s’hi fan altres coses, també, en allà —afirmava l’Ivey Sapp—. Coses que només esperen a endrapar d’una mossegada la mà d’una nena blanca.

La Frances estava gelosa de la canalla que tenia permís per jugar al dic, com en Malcolm Strickland, que sempre anava amb la seva bicicleta cap aquí i cap allà tot al llarg del terraplè quan no era a escola. L’Elinor portava la seva filla a passejar pel riu amb la barqueta verda d’en Bray Sugarwhite. La Frances no es cansava de sentir com l’Oscar i en Bray havien rescatat la seva mare de l’hotel Osceola i l’havien portat a un lloc segur en aquella mateixa barca, amb en Bray fent anar aquells mateixos rems. La Frances tenia por sempre que s’acostaven a la confluència i sempre s’agafava fort als costats de la barca. Feia tot el que podia per no mostrar la seva por, perquè això seria faltar al respecte a la seva mare, que la Frances considerava capaç de gairebé qualsevol cosa. Certament, l’Elinor era capaç de passar a tota velocitat per la confluència sense que la barqueta verda d’en Bray acabés xuclada al fons del riu, i ho va demostrar moltes vegades a la Frances.

Hi havia alguna cosa com d’un altre món en el fet de flotar riu avall entre aquelles muntanyes d’argila vermella sorgides de la mà de l’home. La Frances sabia que les cases, les botigues i les voreres de Perdido eren a l’altra banda, però, quan lliscaven pel riu, no podia veure ni tan sols la torre del rellotge de l’ajuntament i no percebia de cap manera la vida humana de tan a prop. La seva mare i ella eren en un indret salvatge i solemne, tan sublim i pregon com si es trobessin a mil quilòmetres de distància que qualsevol altra persona.

—Ah. —L’Elinor va fer un sospir i la Frances no va saber si la seva mare parlava amb ella o només reflexionava per a si mateixa—. Abans no suportava el dic, odiava fins la idea mateixa, però en dies com aquest ara baixo amb la barca pel riu i em recordo de com era abans que no hi hagués el poble de Perdido i les serradores i els cotxes i els ponts.

—Se’n recorda, mama?

L’Elinor va riure i va semblar que alguna cosa la feia tornar a la realitat.

—No, reina, només m’ho imagino…

El poble només destorbava la pau del riu entre els dics al pont que passava el Perdido més avall de l’hotel Osceola. De tant en tant passaven cotxes per damunt del pont, o canalla amb les bicicletes, i gairebé sempre hi havia una vella negra amb una canya de pescar i una gàbia de grills carrisquejant com a esquer, amb els colzes repenjats a la barana de ciment, que intentava estalviar-li al marit el cost d’un tall de carn de porc per sopar.

La Frances s’ho hauria passat bé en aquelles excursions si no fos perquè tenia la vaga sensació que la seva mare esperava que ella digués alguna cosa, o notés alguna cosa, que ella ni deia ni notava. Contemplant aquella aigua que corria ràpidament, tan fangosa que no es podia veure ni dos pams a sota de la superfície, la Frances havia de fer que no amb el cap quan la seva mare deia:

—No et venen ganes de capbussar-t’hi ara mateix?

La Frances havia après a nedar al llac Pinchona, de seguida s’havia aficionat a l’aigua transparent del pou artesià que omplia la piscina, i podia capbussar-se, nedar per sota l’aigua i aguantar la respiració més temps que cap de les seves amigues. La mare li prometia a la Frances que, si mai volia nedar al Perdido, ella la protegiria del remolí de l’aiguabarreig, de les sangoneres de les ribes, dels mocassins aquàtics i de qualsevol altra cosa que s’amagués en aquell corrent fangós.

—Però tu no hauries de patir gens per tot això —assegurava l’Elinor a la seva filla—, perquè ets la meva nena. Aquest riu és com si fos casa meva. Un dia d’aquests també serà com una casa per a tu.

L’Elinor no pressionava mai la Frances perquè nedés al riu, i la Frances no deia mai a la mare que no era la por el que li impedia intentar-ho, sinó més aviat la familiaritat inquietant amb el Perdido que sentia. Com que no entenia aquella familiaritat, no volia investigar-la. La Frances potser només tenia cinc anys, però ja posseïa records vagues d’una època que li semblava impossiblement anterior. El Perdido pertanyia a aquell temps, i també un infant, un nen de l’edat de la seva cosina Grace, amb qui de vegades recordava haver jugat al passadís de la roba blanca que hi havia entre l’habitació del davant i la seva. Però pel que sabia, ella no havia nedat mai al Perdido, i el nen li voltava per la memòria sense tenir nom.

La Frances era una nena afectuosa i que no tenia gaire tendència a queixar-se. No comparava mai la seva sort amb la d’altres, no deia mai a una altra nena «No m’agrada gens fer això, i a tu?» o «M’enfado molt quan la mama em diu això». S’imaginava que totes les emocions que li venien eren peculiars d’ella, no es podien compartir mai amb ningú i sense cap dubte no les experimentava mai cap altra persona de Perdido. Com que pensava que els seus propis sentiments no eren gaire importants, la Frances no els expressava mai en veu alta, no buscava que l’elogiessin o la tranquil·litzessin, que la desenganyessin o li confirmessin res del que pensava o sentia.

El més destacat d’aquests silencis estrictes que mantenia eren els pensaments de la Frances relacionats amb la casa on vivia. En coneixia una mica la història: la seva àvia l’havia construït com a regal per a la mare i el pare, però durant molt temps es va negar a deixar-los prendre possessió. Llavors havia nascut la Miriam i la Mary-Love havia dit: «Doneu-me la Miriam i podreu anar a viure a la casa». Era per això que la Miriam vivia amb l’àvia i la Frances estava tota sola.

En aquell relat la Frances no hi veia res estrany, res cruel, res injust. El que amoïnava la Frances no era la història de com havien bescanviat la Miriam per la llibertat dels seus pares, sinó més aviat el que havia passat a la casa durant el temps que havia estat buida. Aquella preocupació l’hi havia despertat l’Ivey Sapp, la cuinera de la Mary-Love, que era la primera que havia explicat la història a la Frances un dia que la nena seia a la cuina de casa de l’àvia.

La Frances havia quedat fascinada per la idea dels llençols tapant tots els mobles.

—És a dir —havia preguntat la Frances—, que casa meva només estava allà tota tancada i buida? Quina gràcia.

—No, no ne té gens, de gràcia —va replicar l’Ivey—. Gens ni mica. Les cases no n’estan mai, de buides. Sempre n’hi va a viure alguna cosa o altra. El que s’ha de fer és estar segur que són les persones les que hi arriben primeres.

—Què vols dir, Ivey?

—Re —va contestar l’Ivey—. El que vull dir, criatura, és que no es pot tenir una casa tan grossa com aquella allà plantada sense ningú en a dins, i tots els mobles tapats amb llençols, i aquelles etiquetetes encara enganxades en els vidres de les finestres i totes les claus en a les portes, i que no hi vagi a viure algú. I quan dic «algú», no vull dir necessàriament persones blanques, i no vull dir necessàriament persones negres.

—Indis?

—Ni tampoc indis.

—Llavors què?

L’Ivey va fer una pausa i després va dir:

—Si vostè no els ha vist, llavors és igual, oi, nena?

—No he vist a ningú allà, només la mama, el papa, la Zaddie i jo. Qui més hi viu?

Les va interrompre l’àvia de la Frances, que va entrar en aquell moment i va comentar:

—La teva mare ja et deixa anar voltant tot el dia sense que et vigilin, criatura?

Van enviar la Frances a casa abans de poder descobrir qui més podia habitar l’edifici on vivia.

La Frances va recordar aquella conversa durant molt temps, tot i haver oblidat completament per què era a la cuina de la Mary-Love, quan entrava molt poques vegades a casa de la seva àvia, i gairebé mai sola. De vegades fins i tot pensava que havia estat només un somni, de tan desconnectada com semblava de la resta de records. Però no va poder esbrinar mai si les declaracions de l’Ivey van afectar la seva actitud envers casa seva o si només van confirmar alguna cosa que ella havia començat a sentir.

La Frances pensava que el seu deure era estimar la casa. Era gran, la més gran del poble, i tenia moltes habitacions. Tenia una habitació per a ella sola, i el seu propi bany i el seu propi armari encastat. Els passadissos eren amples i llargs. Hi havia vidres de colors en totes les portes exteriors i a les finestres de la sala, de manera que a la tarda el sol pintava tot el terra amb tons vius. Si la Frances seia en aquella llum acolorida i aixecava un mirall davant seu, ella mateixa estava pintada de vermelló, cobalt i verd mar. La casa tenia més porxos que cap altra casa del poble. A la planta baixa hi havia un porxo obert al davant, llarg i estret, amb balancins de vímet de color verd i falgueres. Al damunt hi havia un altre porxo de la mateixa mida, al qual s’accedia des del vestíbul del pis de dalt, amb més balancins i una taula amb revistes. Al darrere de la planta baixa hi havia el porxo de la cuina, tancat amb una gelosia perquè es conservés fresc a l’estiu. Al pis de dalt al darrere hi havia el més gran de tots, el porxo on es podia dormir, tancat amb mosquiteres, des d’on es veia el dic i la casa de la senyora Mary-Love, amb gronxadors i hamaques, falgueres, catifes teixides, bancs per gronxar-se, llums de peu amb pantalles de serrells i tauletes. El dormitori de la Frances tenia una finestra que donava a l’exterior, en direcció a la casa de l’àvia, i una que donava directament a aquell porxo amb mosquitera. Era una sensació d’allò més deliciosa, pensava la Frances, anar a la finestra de la seva habitació i veure el que bàsicament era una altra habitació. A la nit, quan se n’anava a dormir, podia girar-se al llit, mirar a través de les cortines de roba fina de la finestra i veure les siluetes del pare i la mare, fent oscil·lar a poc a poc el gronxador i parlant en veu baixa com si no la volguessin molestar. De vegades la Frances es quedava dreta al porxo dormitori i mirava la seva pròpia habitació per la finestra, i sempre es quedava bocabadada per com semblava de diferent des d’aquella perspectiva.

Per fora, la casa estava pintada de blanc lluent, com gairebé totes les cases de Perdido, però a l’interior hi havia penombra i llum tènue. La llum del sol no penetrava mai gaire endins de les estances. El paper de les parets era tot d’estampats discrets en tons foscos. A totes les finestres hi havia estors de lona de color ambre, persianes venecianes, cortines de roba fina i després cortinatges amb folre. A l’estiu, tot això es mantenia ben tancat per no deixar passar la calor i només s’obria quan es ponia el sol. Sovint entrava més llum natural a la casa durant les nits de lluna que en la tarda d’estiu més resplendent.

La casa també tenia una olor que li era peculiar, una mescla de la sorra ressecada pel sol que l’envoltava, l’argila vermella del dic, el Perdido que corria a l’altra banda, la humitat de les parets fosques i les cambres àmplies i fosques, el que la Zaddie preparava a la cuina i alguna altra cosa que havia arribat amb la buidor de la casa i no se n’havia acabat d’anar mai del tot. Fins i tot els mesos de sequera, quan les collites dels pagesos es marcien als camps i els boscos estaven tan secs que un sol llampec de calor podia calar foc a acres sencers en cinc minuts, la casa feia una lleu olor d’aigua del riu, de manera que les parets empaperades semblaven humides al tacte, els sobres nous quedaven enganxats i la massa dels pastissos no pujava bé. Podia semblar que tota la casa estava embolcallada per una boirina invisible procedent del Perdido.

Aquestes eren les percepcions que tenia la Frances de la casa on vivia, però eren impressions més aviat fosques, menys tangibles, sentides immediatament després de despertar-se i perdudes immediatament, o formades a l’últim moment abans d’adormir-se i no recordades, o copsades en un moment tan fugisser que no es podien recuperar mai del tot. Però un centenar d’aquestes impressions, afegides i lligades amb el cordill de les paraules i les insinuacions de l’Ivey, van deixar la Frances amb una impressió molt clara que ella, els seus pares i la Zaddie no estaven sols a la casa.

La por que la casa causava a la Frances estava confinada a l’habitació del davant: el dormitori de la part del davant del pis de dalt. Una finestra d’aquella habitació donava a la casa de l’àvia, i la segona al porxo estret del davant. Aquell dormitori s’havia reservat als convidats, però els pares de la Frances no tenien mai visites que es quedessin a dormir. Entre aquella habitació i la de la Frances hi havia un petit corredor amb una porta a cada extrem, equipat amb prestatgeries de cedre per guardar la roba de casa. La Frances tenia la sensació que el que fos que hi havia a l’habitació del davant podia anar per aquell corredor i obrir la porta del seu dormitori sense que els pares, a l’altra banda del passadís ample, s’adonessin de res. Cada nit abans de ficar-se al llit, la Frances comprovava que la porta del petit passadís estigués tancada amb clau.

Quan la Zaddie netejava l’habitació del davant, la Frances de vegades s’atrevia a entrar-hi, malgrat la por que la rosegava. Es quedava per allà plena de basarda buscant proves per confirmar la seva por que l’habitació estava habitada. Fins i tot en aquell moment, la Frances sabia en el fons del seu cor que el que fos que vivia allà no vivia al dormitori en si, sinó a l’armari de l’habitació.

Al centre de la paret del fons de l’habitació del davant hi havia una llar de foc amb rajoles de color negre i crema i una graella per cremar carbó. A l’esquerra hi havia la porta del passadís que portava a l’habitació de la Frances i a la dreta hi havia un petit armari encastat. Aquí s’aglomeraven les primeres pors de la Frances a la casa. La porta d’aquell armari era la cosa més espantosa que la Frances es podia imaginar que existia al món. Era deforme, més petita que cap altra porta de la casa, amb menys d’un metre quaranta d’alçada quan totes les altres feien com a mínim dos metres deu. Segons el raonament emocional de la Frances, feia l’efecte que qualsevol cosa que s’amagués en aquell armari havia de ser més petita que tot el que la pogués esperar darrere de qualsevol altra porta, i aquella aberració en la mida li feia una feredat espantosa. En aquell armari, la mare de la Frances guardava la roba que menys es posava però que encara volia conservar: vestits passats de moda, abrics, sabates, moneders, barrets de grans dimensions. Feia olor de naftalina, plomes i pèl. Quan s’obria, l’armari mostrava una extensió plana de cuir, roba i lluentons apagats. Com que no hi havia llum a dins, la Frances no tenia ni idea de fins a on s’estenia cap als costats o cap al fons. Per la seva imaginació, no tenia cap dimensió definida, sinó que es contreia o s’expandia segons els capricis de la criatura desconeguda que s’aixoplugava a dins.

Qualsevol casa construïda sobre pilars, com era el cas de totes les cases dels Caskey, per força se sacseja una mica quan hi ha passos dispersos i altres moviments. El vidre de les vitrines del menjador tremolava. Els baldons d’algunes portes relliscaven i queien. Això la Frances ho entenia des de la lògica, però igualment li feia l’efecte que aquell armari era el punt on es concentrava l’eco de totes les vibracions de la casa. L’armari tremolava amb cada pas que es feia. Atresorava els sorolls perduts. Quan es pensava que ningú no estava atent, instaurava els sorolls i les vibracions i els tremolors mateixos.

Tot això, la Frances ho sabia, i de tot això la Frances no en volia dir res a ningú.

Tanmateix, quan semblava que s’havia de quedar sola a la casa, com passava de vegades a la tarda, la Frances trobava alguna excusa per anar a veure la Grace a dues cases d’allà, o suplicava que la deixessin anar tot passejant a veure els Strickland. Si no li donaven permís, o no podia trobar cap excusa per sortir, la Frances no es quedava tota sola a dins. Esperava amb paciència a l’escala del davant fins que algú tornava. Si plovia, seia al porxo del davant, al balancí de més a prop dels graons, perquè així, si sentia alguna cosa movent-se a l’interior, tindria el camí lliure per sortir al jardí. En aquelles estones dissortades, la Frances ni tan sols es girava per mirar a dins de la sala a través de les finestres amb vidres de colors, per por del que li pogués tornar la mirada. A la nena, la casa li semblava un cap gegant, i ella només un bocinet de carn situat convenientment enfront de la boca molt oberta. El porxo del davant era aquella boca somrient: la barana blanca eren les dents de baix; el fris ornamental de fusta de sobre, les dents de dalt; el balancí de vímet pintat on es refugiava, la llengua verda que s’agitava. La Frances seia i es gronxava tot preguntant-se quan les mandíbules es tancarien de cop.

De seguida que algú tornava, semblava que temporalment la casa perdia tota la malevolència amenaçadora. La Frances entrava saltant alegrement darrere de la Zaddie o darrere de la mare, i se sorprenia de la seva pròpia ximpleria. Amb aquella primera foguerada de valor, la Frances corria al pis de dalt, volava fins a la porta de l’habitació del davant, mirava a dins i somreia contenta perquè allà no hi havia res de res. De vegades obria un calaix de la calaixera, d’altres es posava de genolls i mirava a sota el llit… però no va arribar mai al punt de tocar el pom de la porta de l’armari.

MICHAEL MCEACHERN MCDOWELL (Enterprise, Alabama, 1950 - Boston, Massachusetts, 1999) fou un escriptor i guionista nord-americà.

Dotat d’una creativitat sense límits, va escriure milers de pàgines, amb una capacitat al nivell de Balzac o Dumas. Com ells, McDowell va optar per explicar històries que arribessin a tothom. I per fer-ho, va triar el mitjà de difusió més popular: el fulletó, o novel·la per entregues, en el cas dels mestres del XIX; el paperback, o llibre de butxaca, en el cas de McDowell.

Com a guionista, fruit de la seva col·laboració amb Tim Burton, va escriure els guions per a les pel·lícules Beetlejuice (1988) i Malson abans de Nadal (1993), a més d’un episodi per a la sèrie Alfred Hitchcock presenta.

Considerat per Stephen King com el millor escriptor de literatura popular, i malgrat morir abans d’hora per VIH, va escriure desenes de novel·les: històriques, policíaques, de terror gòtic, moltes amb pseudònim. El 1983 va publicar la que és sens dubte la seva obra mestra, la saga Blackwater (1983), i va exigir que es publiqués en sis entregues, a raó d’una per mes. L’èxit va ser aclaparador.