Què conté que sigui tan valuós un llibre custodiat en secret al llarg de generacions?

Des del segle XIII als confins d’Occitània fins a la cartoixa d’Escaladei al segle XVI, El llibre daurat ressegueix la història que comença amb l’Arnau Feiner i el seu fill Genís i l’ideal que persegueixen: curar els malalts. Per fer-ho volen combinar els remeis tradicionals que coneixen les dones amb el nou saber mèdic que s’obre pas a les universitats. El que no s’imaginen és que el seu propòsit toparà amb les institucions mèdiques de l’època, que, decidides a acabar amb la tradició remeiera, lluitaran amb fúria pel poder i perseguiran durant segles les dones sàvies fins a extrems inimaginables.

Lluís Llach ha escrit una novel·la que és també una reivindicació, que neix de la injustícia de la persecució de les dones al llarg de la història.

Lluís Llach

El llibre daurat

ePUB v1.0

Papallona 06.10.25

Títol original: El llibre daurat

Lluís Llach, 2025

Edició digital: Papallona (v1.0)

ePUBCat base r1.3

PRIMERA PART

I
COMTAT DE MONTALT, SEGLE XIII

Lligall 1.
Primera generació: en Martí Feiner

A la vila de Montalt, tota família que es consideri poderosa compta amb una remeiera per a les qüestions de salut i amb una fetillera per relacionar-se amb el misteri. Només el comte Roger II de Montalt disposa també d’un mag que, en observar els astres i les seves alineacions, augura avenirs i possibles desastres. Ben cert que no li endevina quasi res, però el noble jutja beneficiós mantenir-lo en el càrrec. Al segle XIII, un comte sense mag justeja en categoria.

Avui, aquí i arreu del continent les remeieres guareixen les malures de les persones amb uns coneixements tan antics que ni elles en saben els orígens. Manipular el cos de la gent i combinar beuratges, ungüents, essències, olis, cataplasmes i altres remeis que alenteixen malalties o apaivaguen dolors fa de les remeieres unes persones necessàries i respectades. La majoria són expertes en els trasbalsos dels baixos femenins. Vivim uns temps en què es procreen tants fills com la natura o el desig consenten, i les remeieres són les encarregades d’encaminar-los al món. Així i tot, molts infants es moren en néixer, i moltes mares en parir, en una tria impietosa. Certament, les habilitats de les remeieres no s’acaben aquí. També posseeixen desllorigadors per abrandar el penis, calmar les morenes, vomitar indigestions, estovar restrenyiments i altres curacions més difícils que voregen el fràgil llindar dels miracles.

D’aquesta manera, les remeieres han perviscut fins avui. Ni les caigudes dels imperis ni la puixança de les noves religions han fet perillar la seva existència. Han gaudit sempre del favor dels poderosos afamats d’eternitat i, alhora, han comptat amb la devoció dels pobres, que, assetjats per la fam, el fred, l’esclavatge, el servei a les guerres i altres calamitats, saben que els remeis que els proporcionen aquestes dones empoqueixen el seu patiment.

També hi ha homes remeiers, si bé a Montalt només se’n coneix un: en Genís Feiner. La mare se li morí en parir-lo i en Martí Feiner, un mercader sempre enfeinat, necessitava que una dona alletés el seu fill. Feu córrer la veu que la dida seria ben pagada, i la veu corregué fins a la Sança Sendra, una remeiera que vivia a tocar del bosc de la Lluna, fora murada. Els montaltins afirmaven que era bona en qüestió de ronyons i dels dolors que se’n deriven. Però, en veritat, només els més sofrents s’hi acostaven. La cabana de la Sança queia massa lluny de Montalt i massa a prop del bosc de la Lluna, un indret de mala fama on van els montaltins que es volen eximir de l’existència. Es diu que l’udol dels llops que hi habiten esperona els desespers, especialment entre desembre i març, els mesos maleïts dels pobres.

La Sança, temorosa de no resistir l’hivern amb una clientela tan migrada, prengué un beuratge que li omplí de llet el pit, s’endreçà sense gaire traça i trucà a la porta dels Feiner. L’amo Martí la veié tan desmanegada que dubtà una estona. Però, després de passar comptes, la urgència d’un mugró li feu concloure que, si a més d’una dida guanyava una remeiera, l’assentiment seria rendible.

Avui la Sança ja s’ha avesat a la casa, no l’arronsa la feina, va sobrada de llet i ha assuavit la seva antiga esquerperia. Les ferides en l’ànima pels abusos d’un oncle llunyà li trastocaren sentiments i apetències naturals. Però vet aquí que, a can Feiner, el continuat tacte dels llavis del minyó amb el seu pit li procura emocions desconegudes. Veure el petit Genís amorrat al mugró per xuclar l’elixir de la vida li ha aflaquit el mal geni i li ha descobert ignotes tendreses. La Sança voldria treure enfora l’adoració que li té, però és pobra de paraules i amb prou feines sap explicar-se les noves emocions que sent. Es consola pensant que per a un nen són més bones les manyagues i les rialles, i no n’estalvia cap ni una. Fins que un dia és tanta la tendresa retinguda que necessita acompanyar les moixaines amb paraules amoroses, i només de pronunciar-les es posa a plorar.

A Montalt, tothom sap que l’amo Feiner s’ha enriquit amb el comerç de sedes i sucre que compra a Granada, la capital d’Al-Andalus. Se’n parla amb admiració, d’ell, perquè la feina li exigeix un tarannà coratjós per esquivar els conflictes que delmen la Península. Sortosament, el rei En Jaume, Alfonso de Castella i l’emir Muhàmmad al-Ghàlib mantenen una treva que ha permès a en Martí fer caixa durant els últims anys. Tot i això, cal protegir-se dels lladres emboscats o trampejar les conquestes o reconquestes dels diversos senyors que no paren de litigar. S’ha de dir que, malgrat alguns ensurts menors, la bona mercaderia compensa els riscos sobradament. Gràcies a Déu, la qualitat d’un gènere preuat i escàs simplifica la venda, i això fa que en Feiner no hagi de perdre la salut tombant pels mercats del país. Als nobles dels castells i als burgesos de les grans ciutats, un sucre tan excel·lent i unes sedes de tan bona textura els inciten al dispendi.

Parir en Genís fou l’últim acte generós d’una esposa que en Martí Feiner estimava amb bogeria. En penyora de lleialtat, ell jurà no tornar-se a casar i fer de l’infant el seu únic subjecte d’adoració. I com hi ha món que no ha perjurat ni un sol dia. Si bé en Martí Feiner té fama de garrepa, quan es tracta de la salut d’en Genís, o que vagi ben alimentat, o que se’l vegi polit i amb bones robes, amorteix la seva natural avarícia. I aquests i altres aspectes, la Sança els satisfà a bastament. Tant que, quan el nen ja no necessita la llet del seu pit, l’amo li proposa canviar la servitud de dida per la de criada.

De fet, l’oferta amaga un motiu que agita el mercader. És corrent que el cos d’un vidu pateixi de les ordinàries ardències, i bé prou que el senyor Feiner les desfoga durant els viatges que fa. Però quan resideix a la casa i té els sentits esvalotats, observar la Sança, tan jove i amorosa amb en Genís, no sols entendreix el cor d’en Martí, sinó que també li ganegen els baixos. No cal dir que, bon negociant, sospesa que les estretors de la noia afavoriran el seu assentiment, i amb aquesta convicció assaja una primera temptativa. Un vespre, a la cuina, la visió del cul de la Sança fent petits moviments quan venta les brases se li fa irresistible. En Martí li engrapa fortament les natges per refregar-hi l’ardent virilitat. Però heus aquí que, en un garbuix d’esforços contradictoris, la dona se’n desfà i l’espetec de la porta ressona com el pitjor dels insults. L’amo Feiner resta a la cuina tan vexat que perjura fotre-la fora abans que insistir-li mai més.

Després de fer retrunyir la porta, la Sança es tanca a la cambra convençuda d’haver obrat sàviament. Ja li ho deia, la Sibil·la: «En trifulgues de sexe, un no t’augmentarà el tribut, perquè el caliu d’un mascle sempre revifa en flames». I l’encerta, perquè no passen ni cinc dies que l’amo Feiner fa bo el consell i persisteix. Amb tot, aquesta vegada manté la distància i embolcalla la demanda amb un augment d’estipendis: «Si quedo ben satisfet». El llenguatge barroer d’en Martí Feiner no impressiona la Sança, que ja té a punt la resposta:

—Amo, ja en parlarem havent sopat, de tot això. Vaig a la cuina mentre m’ho penso —diu mentida.

A l’hora de sopar, el petit Genís accepta les cullerades de brou que la Sança li emboca. Però, en previsió que la conversa sigui agresta, al primer badall de la criatura la dona se l’enduu a la cambra i l’enllita. Mana al nen que tanqui els ulls, li posa la mà dreta al front, l’esquerra al ventre, i recita unes jaculatòries protectores que l’endormisquen a l’acte. Quan torna al menjador, la Sança es planta a la cuina, bel·licosa, davant en Martí Feiner. Amb els punys tancats i sense vènia, li etziba amb la seva rudesa habitual:

—Amo, si voleu parlar-ne de veres, primer escoltareu un secret que només he contat un cop i a una sola persona. Són coses que fan mal de sentir, però encara més de dir. En acabat, si la vostra proposta queda en ferm, arribarem a un tracte. —Fa una pausa i l’assenyala amb l’índex—. Si no fos així, aquesta conversa no s’ha produït, i ja sabeu que tinc remeis per tancar-vos la boca per sempre més.

Lligall 2.
De com la Sança esdevé remeiera

Aclarits els prolegòmens, la Sança comença un relat en què detalla el dia a dia dels abusos de l’oncle. No se n’estalvia cap. Ni dels més porcs ni dels més violents. La dona ho conta tot sense l’afectació d’un gemec ni cap tremolor a la veu. Només fa un lleuger sospir quan exposa que la seva mare, casada amb l’home en segones núpcies, coneixia les atrocitats que se li infligien des del principi i no la protegí mai. A la fi, després d’un abús insuportable, que calla, la Sança s’escapà fins al bosc de la Lluna per morir-hi de fam o devorada pels llops. Hi vagà uns dies sense menjar ni beure. Fou debades. Ni el cos l’obeí ni els llops l’atacaren. En aquell paratge emboscat i llòbrec, el cinquè dia apareix una vella que s’asseu devora seu:

—Nena, que t’has perdut?

—No, senyora.

Uns instants de silenci.

—Tan jove i et vols morir?

—Sí, senyora.

Sense cap expressió de sorpresa, la vella li proposa:

—Tinc una cabana darrere d’aquells arbres. Si hi pots arribar, t’ajaces allà i jo t’ajudaré a acomplir la teva voluntat. Em dic Sibil·la.

La Sibil·la de Mur es comptava entre les millors remeieres del comtat; però, ja vella, no pogué sobreposar-se al fet que la filla se li morís als braços per unes febres que ella mateixa havia remeiat moltes altres vegades. A més a més, la noia li havia de continuar el llegat remeier, i el seu traspàs fou un estroncament sobtat del futur. En certa manera, la vella i la Sança cercaven la mort, cadascuna des del seu cantó de la vida, i això les lligà en un vincle singular.

—La Sibil·la, pacient, em va guarir a força de remeis i de tendresa, fins que un vespre em vaig atrevir a contar-li les porqueries d’aquell malparit. Poder explicar tot allò em degué consolar, perquè l’endemà mateix ja no em volia morir. Doncs bé, la bona dona s’apiadà de mi i es va encaparrar a viure set anys més: el temps d’ensenyar-me els seus remeis perquè em donessin menjar.

Al seu davant, assegut i astorat, en Martí Feiner escolta la darrera consideració de la Sança, dita com una sentència:

—Amo, vós heu estat prou bo amb mi, i estimo en Genís com un fill. Si ho voleu provar, us poso només una condició, només una; però la defensaré matant-vos, si cal. Jo soc l’única mestressa del meu cos, i les marranades que fotrem, les fotrem a la meva manera. Si per a vós o per a mi l’assumpte no és avinent, seguiré de criada… i us fareu repicar.

El mercader Feiner, que no ha negociat mai un tracte en aquestes condicions, resta indecís. Fins que, potser extorquit per les coentors que l’afamen, dedueix que les condicions de la noia li convenen.

Per la seva banda, la Sança ja ha rumiat que en cas d’entesa haurà de feinejar amb el sexe de l’amo aquella mateixa nit. No n’espera cap fruïció, més aviat els dolors i els maldecaps que comporten els homes enardits. Tot plegat li mandreja l’ànim. Però també ha passat els seus comptes, i tant els sentiments que sent pel petit Genís com l’augment dels estipendis l’estimulen en la feina. Previsora, s’ha preparat una renglera d’ajuts per sobreposar-se als antics escarments: oli de calèndula perquè el membre d’ell li passi sense fregaments feridors, un ungüent per dilatar la vagina, i encara unes gotes que ja ha posat al vi per rebaixar la ferocitat del mànec de l’home. Del líquid n’ha calculat bé la mesura, perquè en demesia poden provocar l’atordiment del membre, i ja es sap: un mascle decandit sempre culpa la femella.

Sigui per l’encert dels remeis, per la mica de vi o perquè la Sança li ha manipulat el sexe traçudament, l’amo Feiner s’adorm més que satisfet. Per la banda d’ella, haver marranejat per voluntat pròpia l’ha deslliurada d’antigues repugnàncies. A més a més, que l’amo es casés una mica gran i amb una esposa tan religiosa li ha facilitat que s’enfilés al vessament amb ben poca cosa. Fet i fet, la Sança pensa que a ella tant li és no haver gaudit gens. Si mai l’abranda el desig, ja es tocarà el botonet que li ensenyà la Sibil·la i quedarà ben servida.

Amb el pas del temps, el mercader s’ha avesat tant a les maneres de la Sança que una nit, mentre tramunta del plaer al paroxisme, li proposa la possibilitat d’un matrimoni.

Sense deixar la feina, la resposta de la Sança és aigua neta:

—Amo, vós i jo farem això com fins ara, i també us asseguro que per a en Genís seré una mare. Però fora d’aquesta casa continuaré sent la criada de can Feiner, i no se’n parli més. Au, penseu en el que heu de pensar i no us hi capfiqueu!

—Però, Sança, almenys deixa de dir-me amo —diu en Martí Feiner, tot gemegós.

—Sí, senyor.

Lligall 3.
En Genís

Durant els llargs viatges de l’amo a Granada, la Sança fa i desfà per la casa a pler, però res no la complau tant com estimar l’infant i notar la fal·lera que en Genís li retorna. Veure’l créixer, fer-li menjar coses sanes, remeiar-lo quan està malalt i embolcallar-lo amb manyagues li ha ablanit els sentiments. Ara la Sança fins i tot s’entristeix quan preveu que en Genís es farà gran, que es casarà, que tindrà fills i que ja no l’haurà de menester per a res. Aleshores, es pregunta què farà quan hagi d’abandonar la casa. Potser tornarà al bosc de la Lluna? Qualsevol cosa menys seguir l’últim consell de la Sibil·la:

—Sança, t’has de refer dels patiments amb el malparit. Busca’t un xicot que et prenyi d’una nena. Li traspasses els remeis que ara atresores, i que et cuidi quan et facis vella.

No pot. L’experiència amb aquell cabró potser no li ha ermat el ventre, però sí la voluntat de portar algú al món. Això li fa pànic, malgrat que res no li abelliria tant com tenir una filla. La somnia cada nit al seu costat, protegint-la de tots els perills, estimant-la… Sí, cada dia i més que res al món. Però no s’hi veu amb cor. Potser per aquesta mancança, sempre que l’amo Feiner se’n va de viatge, la Sança troba natural parlar a la criatura com si fos una nena. Es distreu vestint-la efeminadament, li talla nines de fusta que guarneix amb robetes, li ensenya a cuinar i li diu Genissa. A banda d’aquestes foteses, la dida es sent responsable de l’infant com si fos un fill propi. Vigila que no pateixi cap incident i sempre el té a la vista. També té present que el petit prengui l’aire, i se’l puja a coll dos cops al dia quan baixa al corral. Allà tots dos juguen una estona a espantar les gallines, roben els ous, i un cop a la cuina, la Sança trenca les closques exagerant els gestos admiratius perquè el minyó vegi com apareix un miracle: el menjar. La dona procura que els ulls de l’infant estiguin sempre vius i, en realitat, li és ben fàcil, perquè el que més encurioseix el petit és veure la Sança remenant fogons, bacines i adobs per elaborar els seus remeis. Alertat per les flaires, en Genís se li acosta, tafaner, i no s’esglaia mai si el parament és repulsiu. Ni amb la sang, ni amb les pudors ni amb el tacte dels òrgans dels animalons sacrificats… Més aviat al contrari, la mainadera l’ha de renyar perquè se li posa massa al damunt.

Com que no sap ni llegir ni escriure, la Sança hagué d’aprendre els remeis de la Sibil·la de memòria, tot ajudant-se d’una cantarella. Per això, mentre els elabora, sempre cantusseja les receptes en veu alta per no esguerrar-ne la confecció, i com no pot ser d’una altra manera, el cant enjogassa l’infant. En poc temps, en Genís memoritza les salmòdies, i a mesura que adquireix la parla, relaciona les paraules amb els objectes, els condiments i les maniobres. El cas és que als quatre anys ja en refila algunes a l’uníson, i amb tanta energia que la Sança decideix cloure els finestrells, no fos que algun bocamoll ho xerrés a l’amo.

En veure el nen tan predisposat, s’il·lusiona a ensinistrar-lo. Li ensenya el nom de les herbes, per a què serveixen, a distingir les arrels profitoses de les perilloses, quins són els greixos adequats per lligar els ungüents…, sempre d’amagatotis. La Sança s’estarrufa quan observa que, a cada aprenentatge, en Genís li rebota més interès. Potser massa i tot, perquè sorprenentment el vailet no sols reté les coses, sinó que, en guanyar enteniment, comença a demanar-li el perquè de tot plegat.

—Vatua Déu. On hem anat a parar! El perquè de tot plegat?

La Sança ni el sap… ni se l’ha preguntat mai! Però no clou la boca, i amb un to encrespat, l’alliçona.

—Les coses són com són, i perquè sí. I si van bé, ja n’hi ha prou.

En Genís, obedient de mena, no pregunta més. Però aquell mateix dia, havent sopat, fa veu de nen gran i diu a la Sança que deixi de tractar-lo de nena, vestir-lo amb draps de colors, dir-li Genissa, i que, en comptes de nines de fusta, li talli espases.

—A canvi, no contaré res d’això nostre al pare.

La Sança copsa l’«això nostre» com un afalac, però també entén l’amenaça. No li feminitzarà mai més la natura.

Mentrestant, quan el nen fa cinc anys, l’amo Feiner emparaula el millor gramàtic de Montalt perquè li ensenyi a llegir i a escriure. Dos anys més tard, s’inicia en les matemàtiques per aprendre a fer els comptes, en geografia per comprendre com és el món, i en el llatí i l’àrab, unes eines cabdals per al negoci. En totes les matèries, la facilitat de l’alumne enlluerna els mestres, que no n’estalvien lloances. Així, quan en Genís és quasi un noi, té agilitat en els comptes, domina el llatí i l’àrab a la perfecció i a poc a poc es sent preparat per acompanyar els interessos paterns. D’altra part, a mesura que es va fent gran, el seu pare no es cansa d’instruir-lo, de llistar-li els contactes a Granada, així com els costums de la ciutat. També mana que l’acompanyi quan visita els comissionistes que té repartits per la corona, però sobretot l’instrueix en les habilitats necessàries per a les complicades rutes que menen a Al-Andalus, la clau de volta del seu negoci: «Ho necessitaràs quan m’acompanyis o quan jo ja no hi sigui». Li ho diu una mica preocupat, això, perquè recentment la revolta dels mudèjars al sud de les noves colònies ha fet impossible els viatges cap allà baix, i les reserves de mercaderies comencen a minvar. Però val a dir que els guanys acumulats permeten que la casa dels Feiner sigui una de les més fortes de Montalt, cosa que tempera els neguits de l’amo.

Sense pensar-s’ho, en Martí Feiner la va encertar amb allò de «quan jo ja no hi sigui», perquè, tornant d’una anada a Girona i en una ruta no gaire perillosa, uns malfactors l’embosquen per robar-li quatre sous molt a la vora de Montalt. Normalment, els lladregots s’acostumen a conformar amb el botí i deixen que les víctimes facin via. Però l’amo Feiner no ha sabut dissimular que n’ha reconegut un, precisament de Montalt, i això l’ha condemnat a mort. El porten tan malferit a casa que només té temps d’anomenar el seu assassí, entre els plors d’en Genís i l’astorament de la Sança.

Quan poc després les autoritats encerclen la casa del lladre, només hi troben la seva companya amb una nena en braços i amb la panxa embarassada. Després d’una pacient vigilància, els algutzirs enxampen el malfactor, massa delerós de la dona per ser prudent. En el judici, el condemnen a morir arrossegat per un cavall amb un dogal al coll. A Montalt, es comenta que el cavall ja suava quan l’home es deixà anar.

Lligall 4.
Segona generació Feiner

En Genís té setze anys quan agafa les regnes del patrimoni familiar. Hereu de tots els béns, esmerça els primers dies a repassar la situació financera de la casa i quantifica el que ja presumia: hi ha diners per aguantar, però els baixos són quasi buits de mercaderies. Sortosament, Déu posa remei a la desgràcia quan a la darreria de l’any 68 arriben notícies de la victòria d’En Jaume contra els mudèjars. I no sols això: el rei també conquista als moros el regne de Múrcia, que cedeix a la corona castellana, cosa que a Montalt no comprèn ningú. A més, l’emir de Granada, Muhàmmad al-Ghàlib, ha de jurar vassallatge al rei Alfonso. I entre tants embolics coronats, s’obre una treva que fa possible les anades a Al-Andalus.

Només de conèixer la bona conjuntura, en Genís prepara el seu viatge, si bé la Sança i els montaltins el consideren massa fadrí per als riscos que hi entomarà. Però, com sol passar amb els joves, els avisos li esperonen l’orgull. Es sap fort, expert en la lluita a la daga o al punyal, i amb el pòsit de les referències transmeses pel seu pare, es sent capaç i es prepara. Es deixa una barba incipient que solleva les befes de la Sança. Es vesteix per no cridar l’atenció de qui busca raons o diners. S’enfaixa dos estilets de diferents llargades. S’amaga els diners en plecs que la Sança recús pels llocs més impúdics. Estudia fil per randa els apunts, els mapes i les rutes del pare, i amb els inicis de la primavera emprèn el seu primer gran viatge com a mercader.

D’inici, el seu destí serà Borriana, una vila emergent on s’ajunten els viatgers que es dirigeixen a la zona fronterera. Allà, els qui fan el mateix camí s’organitzen en colles i busquen els millors guies. Aquests aconsellen evitar la zona d’Alcoi, que consideren encara perillosa. Una vegada llimats els regatejos, la colla emprèn l’itinerari, amb en Genís disposat a sobreviure i descobrir un món del qual ho ignora quasi tot.

A mesura que avancen cap al sud, en Genís aviat constata que no és el mateix sentir els algutzirs reials que proclamen victòries a toc de trompetes i timbals que trepitjar el terreny conquerit. Ben cert que el rei En Jaume s’ha annexionat moltes terres, però a banda dels colons i els soldats que custodien els nous assentaments, aquí la gent és musulmana en el vestir, en el menjar, en la religió, en la llengua. I, tot sigui dit, les fosques mirades dels colonitzats no traspuen gens d’entusiasme per ser sotmesos.

Lentament, la colla fa via fins als límits del regne de Múrcia, que els separa de l’emirat. Allà canvien els guies per gent nadiua, uns joves espavilats que ja tenen convinguts preus i tractes amb els guaites fronterers nassarites. D’aquesta manera, quan arriben al primer emplaçament sarraí, paguen els aranzels i algunes extorsions ja previstes, i poden continuar viatge. Un home experimentat explica que tanta fluïdesa es deu a les ordres expresses de l’emir Muhàmmad, que, en perdre la guerra i quedar-se sense botí, necessita animar el comerç del seu regne per no empobrir-lo més. Així, dia rere dia i sense més entrebancs, el grup avança tan de pressa com permet el terreny, fins que un capvespre, a la falda d’una serra imponent, en Genís s’extasia amb la visió de la ciutat més radiant que ha somniat mai.

Lligall 5.
Granada

La visió de la ciutat arrupida sota una gran fortalesa vermellosa l’embadaleix, però no sols l’impacta per fora. Els carrers estrets i tortuosos de cada alcassaba de la capital exhibeixen una vida trepidant que habitualment esclata en el mercat d’alguna plaça que meravella el nouvingut. Els colors de les vestimentes, les botigues d’espècies, metalls, pedres precioses, ceràmiques, teles i fruites desconegudes que els venedors canten i exposen no deixen d’embadocar-lo.

Amb tot, alhora que es deixa seduir per cada troballa, en Genís també procura ser pràctic i amatent. Contacta amb els fornidors del seu pare, als quals es presenta i en notifica la mort. Tots i cadascun d’ells li palesen el condol per un home amb qui sempre havien mercadejat profitosament. Els proveïdors també li remarquen que, arran de la guerra recent amb els cristians del nord, els vaixells genovesos han copat el mercat del sucre i de la seda, però que el forniran de tot el que necessita pel bon record del seu progenitor. I és cert que, en poc temps, compleixen amb escreix la paraula donada.

D’altra banda, el magnífic domini de l’àrab d’algú tan jove admira els seus interlocutors. El fet li obre moltes portes, i durant les cerimònies del te que envolten cada tracte comercial, les maneres del noi sedueixen la majoria dels provisors. Alguns, més enllà de l’hospitalitat obligada, el conviden a casa seva, on li descobreixen els seus costums, i la curiositat dels nous coneguts excita la seva. En l’ús d’aquesta hospitalitat, en Genís s’adona que els comerciants amb qui tracta s’expressen amb una erudició que el desconcerta, i que els primers dies el manté una mica apocat. En Genís aviat s’assabenta que, a part de bons negociants, aquells homes també són metges o filòsofs o mestres. I prou que ho nota, perquè les converses en què participa tenen una volada que amb prou feines pot atrapar.

A en Genís tot se li fa més coherent a mesura que tafaneja per la ciutat i les seves alcassabes. Cadascuna té un mercat una escola, una església, que anomenen mesquita, i un hospital. La visió del conjunt li fa comprendre que moltes de les referències negatives amb què va iniciar el seu viatge van quedant difuminades per una manera de viure que l’interpel·la, a vegades el contradiu i sempre el fa pensar. En Genís somriu quan recorda que, ja el primer dia, notà una estranyesa: els carrers no feien pudor! I a fe que li semblà miraculós. Amb un àrab magnífic i una simpatia a flor de pell, li explicaren que el sistema de clavegueres soterrades i les canalitzacions de l’aigua deslliuren la ciutat de les ferums enutjoses que s’ensumen a Montalt o a Lleida, que són les úniques poblacions que coneix. Li conten que les brutícies de cada casa no es llencen per la finestra, sinó que s’evacuen per séquies, la majoria cobertes, per on també fan córrer l’aigua. Li asseguren que l’aigua té tanta importància que una autoritat directament nomenada per l’emir en controla el bon ús. En Genís tampoc no s’esperava el refinament d’una arquitectura lleugera i lluminosa, al mateix temps que ombrívola per a les calors. Ni la gran quantitat de madrasses on s’ensenya la lectura de l’Alcorà, però que també són escoles d’art, de medicina, de filosofia, i evidentment de teologia.

És en aquest compendi de descobertes i valoracions que en Genís veu la causa de la refinada educació de les persones amb qui departeix o negocia. I encara hi ha una altra cosa que el meravella especialment: l’obstinació dels moros per la higiene.

—Cristià, a casa nostra qui no es renta no va al cel. És un manament del Profeta —li diu un comerciant rialler.

Cert. Aquí la gent tampoc fa pudor. Es renta per manament religiós molts cops al dia. La ciutat és plena de fonts i banys on les persones s’aturen i tenen cura de la seva higiene. Els locals asseveren que, a més de comptar amb l’obediència als principis alcorànics, així eviten transmetre’s malalties, i que per això pateixen menys epidèmies i pestes que en el món cristià. En Genís no se’n sap avenir, i té dubtes sobre la certesa de tan estranyes teories. Per a ell, és natural que cada ésser humà es signifiqui per la seva flaire. Com a Montalt, on un pot identificar qualsevol persona per la pudor que desprèn, fins i tot en plena nit.

Durant les setmanes que s’està a Granada, en Genís procura no fer-se estrany amb un comportament massa foraster. Aprèn els costums, accepta els menjars que se li ofereixen, i el seu domini de la llengua fa que convisqui amb aquella gent sense gaire dificultat. Al contrari, moltes coses li són plaents, i això li deixa un sentiment que no sap si li ha de remordir. Per damunt de tot, ell es considera un bon catòlic, i no voldria que la simpatia per una religió herètica li afeblís la fe.

És tanta la fascinació que sent en Genís, que fins i tot es sorprèn que les forces cristianes puguin guerrejar victoriosament amb una societat que li sembla més avançada que la seva. Un vespre que assisteix a una conversa d’uns vells sobre la darrera derrota soferta pel gran emir Muhàmmad I, un d’ells, de qui només memoritza que es diu Abü, afirma que els cristians són a Al-Andalus el que els bàrbars eren al vell imperi Romà. L’home té una presència que desprèn saviesa i un llenguatge que provoca admiració. En Genís no bada boca quan el sent teoritzar que les persistents derrotes que ells pateixen es deuen a un excessiu refinament de la seva cultura i a la divisió dels seus cabdills. A en Genís li costa seguir tot el raonament de l’ancià, però li sembla que li sent dir: «És el mateix que passà a Roma amb els bàrbars salvatges del nord».

Els preparatius per al retorn a casa són més complicats que no havia previst. Llogar portadors, animals de càrrega, mercenaris, més les despeses i els maldecaps per obtenir llicències i salconduits, esdevé feixuc i dispendiós. En canvi, un cop emprès el viatge, no apareixen ni entrebancs ni més costos dels estipulats. Quan passats uns dies en Genís entra en terres del rei En Jaume i en veu onejar el penó, l’orgull l’exalta, com si tot el que té al davant li pertanyés. Tanmateix, un cop asserenada l’emoció primera, s’adona que alguns criteris que considerava inamovibles s’han afeblit dins seu. Durant unes setmanes, ha après a valorar els hàbits dels infidels, i ara, de camí cap a casa, comprèn millor els esguards ressentits que els nous colonitzats no dissimulen. Haver guanyat aquells territoris a l’islamisme li reconforta la fe i aferma l’envaniment pel seu rei, però lamenta el declivi d’una civilització que l’ha fascinat. Sí. Se’n guardarà bé prou de dir-ho.

Lligall 6.
L’Abü Bakr lbn Bundüd

Durant el seu segon viatge, en Genís intima amb un ésser que ja li havia provocat una especial admiració. És aquell vell de qui ara ja coneix el nom sencer: Abü Bakr lbn Bundüd. És un metge de renom, un refinat filòsof més seguidor dels postulats d’Averrois i Maimònides que del fanàtic Ibn Túmart. També és el ric negociant que ja proveïa el pare d’en Genís. Sigui pel record que en guarda o bé pel talent i la bellesa del jove, l’Abü Bakr el convida a compartir casa seva, senzilla i exquisida. A les converses formals dels primers dies, en segueixen unes altres de més aprofundides, amb reflexions de l’amfitrió que s’enfilen més amunt d’on en Genís no ha elevat mai el raonament; tant, que a vegades fins i tot el destaroten. Sentir l’ancià Abü Bakr discutir amb amics i deixebles sobre la prevalença del bé comú en detriment del bé individual, o parlar de la religió com d’una moral reguladora de l’ètica social; o quan el sent afirmar que, segons el Profeta, la religió islàmica es considera a si mateixa reformista de la cristiana i la jueva, però mai contrària seva… Tot plegat atordeix en Genís. El dia que sent l’Abü Bakr sostenir que és precepte religiós que en les coses terrenals la raó prevalgui sobre la fe, s’escandalitza.

En una de les converses al pati flairós de gessamins, i estimulat pel bon acolliment del savi, en Genís aprofita que estan sols per confiar-li un anhel que no ha confessat mai a ningú i que l’enderia des d’adolescent. El jove, apocat pel prestigi del metge, li diu amb timidesa:

—Mestre, m’agradaria dedicar-me a la salut, però des d’una condició més humil que la vostra: només com a remeier.

—No menystinguis el teu anhel —respon immediatament el vell—. Ser metge o remeier forma part d’un mateix món i té un mateix objectiu: guarir el patiment de les persones, cadascú des del pou de saviesa que domina.

Aquesta contundent afirmació permet que en Genís es destesi, i quan tot seguit l’Abü Bakr s’interessa per la procedència de la vocació del jove, aquest s’hi sincera encara més:

—Mestre, la meva mare morí en parir-me i m’hagué d’alletar una remeiera anomenada Sança, que m’ha fet de mare i que ara està patint per si torno a casa sa i estalvi. Ella m’ensenyà tots els secrets remeiers que sabia des que jo era petit.

L’ancià mira al cel mentre afirma:

—De vegades Al·là ens envia missatges que els humans discernim només amb el pas del temps, i potser, dilecte amic, t’ha arribat el moment.

Després abaixa els ulls per mirar-se’l altre cop:

—I la vegada que ve dius a la teva mare que no pateixi, que aquí tens gent que et protegirà de la ferotgia islàmica.

Tot i somriure, l’Abü Bakr no oblida la confessió del noi i l’encoratja en l’intent, tot contant-li que, segons el seu profeta, la curació és un acte de pietat molt agradós a Déu, i que sota aquest impuls la medicina musulmana aprengué de totes les fonts:

—…de les gregues, les perses, i també de les paganes o de l’Orient. Amb l’aprenentatge de totes, la nostra medicina no ha deixat d’avançar. Potser a la cristiandat la medicina s’ha mantingut aturada en un temps ja superat, incapaç d’una evolució creativa… que, sigui dit de passada, les vostres autoritats religioses consideraven i encara consideren perillosa.

El savi observa que, mentre va parlant, els ulls del jove s’enllumenen i que viu la conversa com si es sadollés d’una font fins llavors eixuta. El vell continua alliçonant en Genís amb la cita de noms que el noi desconeix, invents curatius que el sorprenen. Fins que, una mica fatigat, li cedeix la paraula tot demanant-li quins són els remeis que recorda i si els hi pot exposar mentre reposa. De cop i volta, la proposta deixa l’estómac d’en Genís engarrotat. Dubta que els guariments de la Sança estiguin a l’altura del que el savi espera. Però encara hi ha una vergonya que el trasbalsa més: no recordarà els remeis sense entrebancar-se si no els entona amb la mateixa cantarella amb què els aprengué. Tanmateix, amb el desig de complaure el mestre, en Genís decideix no fer-se enrere.

Al seu davant, el savi Abü Bakr observa com el noi clou els ulls, es concentra, arruga el front, tesa el coll, i amb un posat quasi adolescent enfila les receptes remeieres com si fossin oracions cantades. L’home no evita un somriure, però queda seduït per com tota la força i la voluptuositat del jove es condensen en una fràgil melodia: una salmòdia de ves a saber on i de qui sap quan. Els remeis es succeeixen una llarga estona. Quan en Genís deixa de cantar i obre els ulls, el savi té humits els seus.

Ha estat una nit lluminosa. El mestre ha deixat llavors sembrades en el senderi d’en Genís, que, en descloure’s, li remouen i li remouran sentiments, raonaments i fins i tot projectes. De cop i volta, el jove intueix que hi ha una altra manera d’estar en el món que li toca de viure i potser de millorar-lo i tot. És a Al-Andalus que la seva existència pren un altre sentit, un sentit que l’encaminarà cap a un nou objectiu: ser un bon remeier per curar les malalties de la gent.

Lligall 7.
Entre el negoci i els remeis

Amb els reservoris de can Feiner atapeïts de gènere i refermats els contactes al sud, en Genís dedica els primers anys a millorar alguns aspectes del comerç patern. No és que el negoci flaquegi, però vol que prosperi pels seus propis mèrits, més enllà dels heretats. Després de rumiar-s’ho del dret i del revés, l’obsedeix una idea: expandir la venda de les mercaderies nord enllà. El sentit comú li diu que, com més allunyats del sud islàmic estiguin els clients, més bé apreuaran la qualitat del seu producte. I ni que sigui per la semblança de la llengua o pel veïnatge, hi ha un nom que se li imposa: Occitània. I és cert que, tot i que el país travessa un període de vicissituds polítiques, continua posseint ciutats poderoses i amb bons clients.

Conscient que des de Montalt no podrà abastar tot aquell mercat, necessita trobar un intermediari que li mogui el negoci. També sap que per a això encertar la persona idònia serà cabdal. Amb aquesta finalitat lloga un casalot a Perpinyà, prop de la Porta Vella d’Elna, i des d’allà esmerça temps i recursos per visitar els comerciants de més renom de les ciutats d’Oc. No és fins després d’uns quants intents que no li generen confiança, que l’any 1272 coneix en Beròt De Bòria, un acreditat mercader amb fama d’honest, ambiciós i d’edat similar a la seva, amb qui l’avinença és immediata i mútua. En el tracte, en De Bòria li garanteix poder vendre les mercaderies a Tolosa, Carcassona, Nimes, Besers i Narbona, a més de Montpeller, on resideix. Així, amb no gaire temps, l’estratègia d’en Genís i l’estreta de mans amb en Beròt De Bòria resulten tan rendibles que no sols manté el patrimoni, sinó que el multiplica.

Mentrestant, a Montalt la Sança aprofita les escapades del noi cap al nord o cap al sud per exercir de remeiera. Això sí, sempre fora de casa, perquè «ningú no n’ha de fotre res, de les coses de can Feiner». Tot i estar entretinguda, la Sança continua prenent cura d’en Genís amb tot el que té a mà: jaculatòries i llànties enceses per la banda cristiana, i sals, agulles, alls i flocs de cabells pel cantó de la Sibil·la. De fet, la llunyania del noi no la viu gaire bé. Sentir nostàlgia d’algú li és tan nou que no sap identificar-ho amb cap mena de neguit. Només passats alguns viatges, entén que quan en Genís arriba el neguit se’n va… S’ha avesat que li digui «mare» davant de tothom, que li porti regals o que li doni els diners perquè els guardi a l’amagatall. A més a més, com quan era petit, no deixa de preguntar-li, sempre admiratiu, per l’èxit dels seus remeis i com hi responen els malalts. Evidentment, la Sança li contesta malganosa, però per dins queda ben estarrufada. Tanmateix, un dia que ella està de mala jeia per culpa d’una dona que l’enganyava al mercat, davant les preguntes del noi el mig escridassa:

—I tu què n’has de fotre, dels meus pacients i dels remeis que faig servir?

—La pròxima vegada que torni de Perpinyà t’ho diré.

I fou així que, en tomballar el 73, el mateix dia de la seva tornada, durant el sopar i després de jurar i perjurar que havia menjat com una truja, que no havia emmalaltit ni un sol dia, que no s’havia barallat amb ningú, que després d’enllitar-se amb una dona s’havia aplicat aquell ungüent contra el mal napolità i que havia fet uns tractes excel·lents, li engega:

—Mare, tinc el negoci ben encarrilat i ho he preparat tot per poder fer de remeier.

La Sança se’l mira severa i muda. L’afirmació li desequilibra la cara. Si bé els ulls no saben dissimular l’orgull, la comissura del llavi esquerre fa una ganyota incrèdula que li tradueix el pensament. «Què vols fer de remeier, tu, si les rendes d’una feina i l’altra no tenen comparança?». De seguida la Sança fa per manera d’esbiaixar la conversa amb una pregunta habitual:

—Molt bé, noi, i tu? Quan et casaràs? Que això sí que t’hauria d’encaparrar.

En Genís fa l’orni:

—Mare, només et demano que em repassis tot el que m’ensenyaves fa uns anys… i el que n’hagis millorat. Perquè m’has explicat coses que abans no feies. I no pateixis pel negoci. Només has de mirar l’amagatall per saber que anem més bé que mai. Mare, per favor, que t’ho dic de debò —diu posant cara pregadora.

La Sança no dubta que en Genís li ho diu de cor. També és cert que l’amagatall dels diners està que vessa. Però, mancada de vocació, no entén que el seu nen accepti l’esclavitud que comporta la feina. Dependre dels malalts, fer-ne el seguiment, suportar-ne els humors, i més coses. Procura expressar-li-ho tan bé com sap:

—S’ha de ser pacient, fill, i tu no ho tens per costum. Estàs acostumat a manar. La gent et buscarà a qualsevol hora, atabalada per les malalties. N’hauràs de suportar els laments, les angoixes, les porqueries naturals, els recels de les famílies, sovint no et pagaran… I quan no te’n surts, et quedes fotuda. Dubtes de si no has tingut prou traça… I el pitjor de tot: els mateixos que et feien confiança et faran culpable; fins i tot alguns se’t voldran venjar. A part del fet que, com que ets noi, moltes dones no acudiran a tu…

La Sança canvia de tàctica i fa una cara trista per entendrir-lo tant com sap, i allarga la llista dels inconvenients fins que arriba a les raons de pes, les dineràries, les que compten de bo de bo.

—I a més a més de tot això, com que no vols que t’ajudi ningú: has de traginar els sacs del magatzem, passar els comptes, llogar les carretes… Què sé jo: mil coses. I si no vas al capdavant del negoci… —I deixa la frase a l’aire amb una ganyota que assenyala el desastre.

Però al noi no li trontolla l’ànim. Més aviat escolta la Sança amb un somriure, com si tot allò ja ho tingués previst, la qual cosa provoca una última amenaça de la dona:

—D’acord, però escolta’m bé: el primer dia que vegi que et distreus del negoci, o que als baixos de la casa no hi ha moviment, o que descuides els viatges, o que a l’amagatall s’hi fan teranyines, plegaré.

Així, el mes de febrer de l’any 73 la remeiera comença amb les ensenyances. Es malfia que en Genís hi tingui bona predisposició, i posa a prova la fermesa del seu propòsit amb un mestratge rigorós, quasi cruel. Tanmateix, el deixeble ensuma la provatura i procura seduir la Sança amb exhibicions de memòria, deduccions encertades, dedicació fora d’hores. I a fe de Déu que acaba convencent-la. Sinó que hi ha un detall que en Genís ignora, però que infatua la vanitat de la Sança: el noi pren apunts del que ella diu! Sí. Els seus remeis queden escrits i això la fa sentir enaltida. Recorda quan la pobra Sibil·la, en aquella cabana ronyosa del bosc de la Lluna, li ho ensenyava tot de memòria, perquè ni l’una ni l’altra sabien escriure. I ara, tot de cop, les seves paraules perduraran en aquests pergamins. La Sança procura millorar la dicció perquè se l’entengui més bé, alhora que botzina: «Com que escrius, em fas perdre el temps».

Passades catorze setmanes de lliçons, i sense previ avís, una tarda la Sança permet que el jove l’acompanyi durant els seus guariments. En Genís entén que ha d’aprofitar l’avinentesa a fons, i pren apunts del que la remeiera diu, fa i recepta. Després, ja de nit, els poleix, i millora els dibuixos que ha esbossat. Dos mesos i mig més tard, la Sança faculta en Genís per exercir, sota el seu guiatge i amb malalts de confiança. Durant les pràctiques, la Sança es digna no contradir-lo mai davant el pacient. És quan arriben a casa que els crits que denuncien alguna espifiada o mala interpretació reboten per les parets. Tot i això, la Sança reconeix les bones maneres d’en Genís i que els resultats amb els malalts avalen la seva perícia. Així, el dia de Nadal de l’any 1273, humil i emocionada, la dona li anuncia que abandona el magisteri per compartir el saber.

Lligall 8.
En Genís, remeier

Els inicis d’en Genís com a remeier no són fàcils, però ja n’estava advertit. Les dones, amb els baixos sempre trafegosos, són el veritable suport d’un remeier. Des dels desajustos de la primera regla, s’arrengleren les gestacions, els parts, els estroncaments clandestins, les copulacions insatisfactòries o doloroses amb marits malfeiners, fins a l’esperada pèrdua de fertilitat amb els seus complicats trasbalsos. Tot un reguitzell d’assumptes massa íntims per confiar-los a un jove de vint-i-quatre anys, amb qui, a més a més, una dona no comparteix ni anatomia ni llenguatge sensorial. Sense oblidar que totes aquelles coses són qüestions que indueixen al pecat. I a sobre el xicot és massa afavorit.

L’altre bàndol, el de la clientela baronívola, tampoc no acudeix a ell. Els mascles s’estimen més dissimular els dolors i les molèsties. No tenen cap més eina que el cos, i no volen que els senyors sospitin que no són aptes per al treball. A més a més, pel que fa a les relliscoses qüestions sexuals, només un boig aniria pregonant a un altre home defalliments virils o accidents de neòfit.

Davant un horitzó tan magre, però amb l’amagatall atapeït, en Genís opta per no impacientar-se. Optimista de mena, detecta un motiu engrescador entre l’esllanguida clientela. Només el reclamen els malalts que no troben guariment enlloc: els més enrevessats i de mal pronòstic. Animós, se’ls pren com un repte a vèncer i es masega el senderi per resoldre cada malaltia. Al capdavall, se’n surt prou bé. Però hi ha casos embolicats en què ni els consells de la Sança l’auxilien. És aleshores que decideix arriscar-se amb un acte insòlit: visitar les altres remeieres perquè, a canvi d’una bona paga o fent-se el malalt, li traspassin els remeis o l’aconsellin. Quan ho confia a la Sança, ella el tracta de passerell. I si bé en Genís ja n’esperava l’engelosiment, la dona raona un temor fonamentat:

—Que et penses que les dones sàvies et vendran els secrets de què viuen? T’enganyaran com un ximplet —sentencia.

Tanmateix, sabent-lo del morro fort, la Sança li concedeix un consell a fi que sobrevisqui:

—Si vols salvar el cul, almenys busca-les allunyades de Montalt. Així no et veuran com un adversari i potser no t’enverinaran.

Sigui pels sous, per la capacitat d’entabanar-les o per la quantitat d’amulets que li ha recosit, en Genís esberla el secretisme d’algunes remeieres amb qui permutarà coneixements i remeis que la Sança no practica. De tota manera, si bé els intercanvis amb les col·legues són un èxit, també li evidencien un aspecte de la feina que cada dia l’enutja més. El terreny dels remeis tradicionals perviu sembrat de creences absurdes i prejudicis. Per dir-ho cruament, d’ignorància. En el món remeier sempre hi manca el raonament sobre per què un remei provoca la cura. Ja ho deia la Sança: «Perquè sí…, i s’ha acabat». Comprovar que un remei guareix sense saber el perquè de la curació fa sentir en Genís un inútil. Un incapaç. I s’encaboria a esbrinar les causes i raons que fan curatives aquells apòzemes. Especula, experimenta, i quan creu que troba algun lligam entre remei i cura, escriu les hipòtesis que treu de tot plegat en uns petits fulls de paper comprats a Granada, més barats que els de Barcelona. Només si l’experiència li confirma l’encert, en transcriu el resultat en un pergamí i amb tinta.

Amb tot, la mateixa experiència també li mostra que l’ésser humà és complex. Per molt que el preocupi raciocinar la feina, percep que mantenir un hàlit misteriós, un embolcall enigmàtic, provoca en el pacient una fe quasi mística que el predisposa a la guarició. Hi barrina moltes nits, en aquella influència. És per això que alguns remeiers s’ajuden amb jaculatòries i rituals que ni saben què signifiquen? Potser aquestes parafernàlies connecten el malalt amb un més-enllà esperançador? La conclusió a què arriba en Genís és que tant el remeier que ignora com el malalt que tem necessiten un alè misteriós que aixoplugui la ignorància de l’un i el temor de l’altre.

I això no li agrada gens.

Lligall 9.
Però la Sança disposa

Com sempre, la Sança s’ha llevat de bon matí. Va especialment enfeinada preparant els additaments per cuinar un pollastre rostit. En Genís fa vint-i-cinc anys i ho vol festejar ostentosament. De passada, vol exposar-li un assumpte que considera cabdal i que ell no mostra pressa per resoldre. A la seva edat, un home llest, ric i treballador necessita una dona al llit que li faci tot el que s’ha de fer, però a casa i per sempre. La Sança es fa vella, i sobretot se’n sent, que és pitjor. No esperança durar gaire i sospira per un casament que li encarrili el fill d’una vegada.

I és veritat que, si bé en Genís es satisfà els instints sempre que li convé, quan pensa en el matrimoni l’experiència dels viatges el convenç que la immobilitat del llit conjugal és molt menys engrescadora que els remoguts catres dels tuguris.

Només d’entrar a la casa, la flaire del rostit li remou els sucs. En arribar al menjador, el sorprèn una noia asseguda, quieta, que reülla el terra i el reülla a ell successivament. En Genís entén que la Sança l’haurà hagut de menester per a alguna cosa. Com a amo de la casa, se li acosta per saludar-la mentre la noia s’aixeca amb timidesa:

—Bon dia, soc en Genís Feiner —es presenta.

—Beatriu Corretger, per servir-vos a vós i a Déu.

En Genís no sap si ha de seure i complimentar la noia, o arribar-se a la cuina. La Sança li soluciona el titubeig quan entra amb un got d’aigua que ofereix a la mossa, tot informant-lo:

—Mira, Genís, és la Beatriu Corretger.

—Sí, Sança, ja ens hem presentat.

—Saps qui són, oi, els Corretger?

—I és clar! Conec de vista el senyor Ramon. Sempre el saludo quan ens trobem, però no he entrat mai a casa seva.

—Ni hi has d’entrar, que de la salut dels Corretger me n’encarrego jo. Et porto un got d’aigua?

—No cal, Sança. No tinc set.

—Doncs enraona amb la Beatriu mentre enllesteixo el rostit.

I els deixa sols. Cap dels dos no sap què dir, però en Genís entén que, com a mascle i amfitrió, li toca portar la iniciativa.

—Quina edat tens?

—Dinou —respon la noia, com si ja s’hagués preparat la rèplica.

En Genís es retreu haver fet una pregunta que comporta una resposta tan breu.

Silenci.

—Em sembla que t’he vist a missa.

—Sí, el nostre banc està cinc bancs per davant d’on vós seieu.

Pausa.

—Sí, però al cantó dels homes —somriu ell.

—Sí.

Silenci.

De cop, entra la Sança amb cara satisfeta i amb instruccions.

—Apa, nena, ja te’n pots anar. I gràcies per ajudar-me amb el cabàs —remarca.

La Beatriu s’aixeca com si una abella l’hagués picat al cul i s’acomiada amb un mot que en Genís ni pot sentir. Tanmateix, ell l’acompanya fins a l’entrador.

—Encantat de conèixer-te.

Després de tancar la porta, en Genís s’arriba a la cuina, on la saborosa flaire no li fa oblidar la mala jeia.

—Mare, per què em portes aquesta noia a casa?

—Per saber si t’agrada —respon la Sança, resoluda.

—I què n’has de fer, de si m’agrada o no?

—El que jo en faci no t’importa. Ets tu que hauries de saber què n’has de fer.

—Ah. I segons tu, què n’he de fer? No em diràs pas que ja me l’has triada i em prives d’escollir amb qui vull o no vull estar.

—Però t’agrada o no t’agrada?

—I és clar que m’agrada! —diu mig enutjat.

La Sança li acosta el plat d’argila, que només treu en les grans ocasions, ple de rostit fumejant. L’hi deixa davant amb posat d’ofesa, i quan es tomba per servir-se el seu, diu:

—Molt bé, doncs demà tornarà.

Lligall 10.
Una boda, un bateig i un adeu

Amb la Beatriu a casa, en Genís enceta una vida de parella de la qual desconeix els hàbits. La prematura mort de la mare l’ha deixat sense referències, i sort en té de la Sança, que l’orienta sobre les banalitats quotidianes o sobre els tràmits transcendents que, segons ella, passen sempre entre llençols. La remeiera, que es sent responsable d’haver-los aplegat, vol que tot surti bé. I, a més dels consells, coopera en la joia conjugal amb unes gotes a la sopa vespertina que esvaloten els instints dels joves. Els resultats no es fan pregar, i a finals de l’any 1275 la Beatriu, ajudada per la Sança i una seva col·lega, la Maria del Pou, pareix un hereu: l’Arnau Feiner.

Sovint és en la benaurança que sorgeix l’imprevist. Com si el naixement del petit fos un senyal, la Sança deixa passar cinc dies perquè la Beatriu es recuperi. Però al matí del sisè capgira el recent equilibri familiar amb una decisió contundent. Després de servir al matrimoni un bon esmorzar, es treu el davantal, s’hi planta davant i enceta un llarg soliloqui, sense deixar de mirar el seu noi. En Genís, que es vanta d’endevinar-li què ha de dir abans que acabi, avui no en sap preveure el final. De tota manera, sospita que no serà res de bo, perquè sent que els desitja una vida plena de benaurances i que ells sempre seran la seva família… Però els diu:

—Me’n torno al bosc de la Lluna.

La Beatriu veu el seu marit paralitzat mentre mira de pair la nova. S’estima més callar, perquè mare i fill es miren fixament, com si ningú no pogués participar en l’embat de sentiments que inicien.

—Però mare, què dius? Aquesta casa, sense tu, no serà la mateixa… i jo tampoc. Ara som una família de quatre i et necessitem més que…

—Fill, me’n torno a la cabana de la Lluna, i no em trauràs pas d’aquí.

En Genís, que coneix la tossuderia de la Sança, entén que no es farà enrere. Tot i així, insisteix, ploriqueja i repeteix tant com pot la paraula «mare», ni que només sigui perquè ella se’n vagi convençuda de com l’estima. Finalment, en veure-la impertèrrita, li ofereix la carreta perquè se l’endugui amb els atuells que ha acumulat a la casa. Aquest gest senzill dona la paraula a la Sança:

—Gràcies, Genís. Ets un home bo, i per a mi com un fill. Però sento que aquell indret em reclama. No pas per les quatre pedres que durant aquests anys hi he pogut refer, sinó pel que hi visquí. Saps? Em sento vella, Genís, i aquí ja no serveixo per a gaire res. En canvi, allà, ves a saber si passarà ningú a la recerca dels llops. Doncs mira: per si de cas, vull ser-hi. Sí. Com hi va ser la Sibil·la. Vull acabar així, Genís. M’ho has de permetre… I gràcies per la carreta, però no em cal. Amb el sarró i un farcell en faig prou.

Després, la Sança es gira cap a la Beatriu amb un tarannà afectuós:

—Bonica, vine, que t’he de dir una cosa.

Quan la noia s’aixeca, la Sança l’agafa pel braç i l’enretira al racó més distant d’en Genís. Té un secret per dir-li: una premonició que s’ha reiterat nit rere nit durant l’embaràs de la Beatriu. Bé prou sap que no té dons endevinatoris, però la visió ha estat tan persistent que no vol anar-se’n sense avisar-la. Amb veu apagada, que el noi no la senti, diu:

—Escolta’m, bonica, creu-me aquest consell. T’he cuidat la salut des que eres petita. Et conec i sé que et serà dolorós. Fes cas del que ara et diré. Sobretot, Beatriu, no pareixis un segon fill. T’hi pot anar la vida. Ho sents? La vida! I en Genís et necessita, i el petit Arnau, encara més.

La mira de fit a fit per convèncer-se que l’entén, i continua:

—A la cuina, entre les cànteres, t’hi he deixat un remei que t’ajudarà a evitar-ho. Te’l poses ben endins un cop t’hagi mullat. Però si tot i així et quedaves prenyada, acut de seguit a la remeiera de l’altre dia, la Maria del Pou, que això sap arreglar-ho més bé que ningú. Creu-me, Beatriu, per res del món no vulguis un altre fill.

La noia escolta incrèdula, sorpresa per una afirmació tan greu que contradiu el part recent del petit Arnau, tan fàcil. Voldria preguntar moltes coses, però la mirada encuriosida d’en Genís la frena i fa un gest afirmatiu.

Poca estona després, just el temps d’omplir una bossa i nuar el farcell que ja té preparat, la Sança els abraça gens escarafallosa, i talment com si hagués de tornar al cap de poc, s’allunya de la casa. En Genís i la Beatriu se la miren des de la portalada amb l’Arnau als braços. De cop, veuen que es tomba:

—Fill, promet-me que no em buscaràs.

—No ho faré, mare; no ho faré.

La veritat és que en Genís no trigarà gaire a trobar-la, però vol respectar la voluntat de la Sança. A més a més, està convençut que ella només ha dit això per poder pronunciar la paraula «fill» per darrera vegada. Sí, i que ell pogués repetir-li: «mare».

Transcorreran les setmanes, els mesos, i a can Feiner no arriba cap senyal del bosc de la Lluna.

Lligall 11.
A can Feiner, la mort i la vida
juguen a cara o creu

És al cap de dos anys i mig que algú truca a la porta. Quan la Beatriu obre, es troba una noia que aparenta la vintena.

—Què vols?

—Puc parlar amb el senyor i la senyora Feiner? Vinc de part de la Sança.

—Soc la Beatriu Feiner. Passa.

Quan la noia entra a la casa, veu la panxa boteruda de la mestressa i se la queda mirant. La seva ganyota de preocupació és tan expressiva que la Beatriu recorda immediatament l’últim consell que li va donar la Sança.

—Em mires així perquè la Sança te n’ha parlat? No et preocupis, noia: el meu marit és el seu millor deixeble, i tinc un embaràs molt còmode. Et diria que més bo que el primer.

Quan es tomba per avisar en Genís, la noia s’entreté amb els objectes de l’entrador, com si els descobrís. En el moment que arriba el matrimoni, acota el cap. El missatge els entristirà, però té instruccions clares i les vol satisfer fil per randa:

—Bon dia. Em diu la Beatriu que vens de part de la Sança.

—Sí, senyor, perquè em demanà que, després de morir-se, vingués aquí per dir-vos que, si en aquest món o en un altre queda res d’ella, sempre us protegirà. —Tot això dit com si ho tingués memoritzat.

En Genís es queda mut. Sent com li tiben unes fibres que té arrelades molt endins i se li humitegen els ulls. És la Beatriu que, en veure’l atordit, proposa:

—Preparem la carreta. Si ens ensenyes el camí, l’anirem a enterrar ara mateix.

—No us amoïneu, senyora. La Sança em va instruir sobre el que s’havia de fer amb el seu cos, com i on l’havia d’enterrar. A més, em manà que ningú no sabés el lloc on reposa. Ningú. Que només em presentés a vós —mirant en Genís—, de qui sempre em parlà com si fóssiu el seu fill.

En Genís observa la noia. Prima, desnerida i com vinguda d’un altre món.

—Et va donar més missatges per a nosaltres, o instruccions per a tu?

—No: que em presentés aquí, que us notifiqués la seva mort… i que ja decidiríeu.

En Genís sent la mà esquerra de la Beatriu que agafa la seva dreta.

—Com te dius?

—Adela.

—Entra a casa, Adela.

I la Beatriu es mor en el part.

De res no serveix la pugna d’en Genís per retenir-la. De res no serveixen les dues remeieres que ha fet cridar. L’Adela ajuda a bullir aigua i a portar draps, amb el missatge de la Sança que se li fa insuportable. Sap el que haurà de veure. Amb les ungles clavades al ventre, com si volgués entrar-hi, la Beatriu gemega agònica i demana que se li obri la panxa i es salvi l’infant. En Genís sap que té raó. La placenta impedeix l’eixida del nadó. Rebentar-la és la mort. La Maria del Pou diu que elles es poden encarregar de salvar la criatura, però que necessiten la seva conformitat per obrir el ventre de la dona. En Genís té l’enteniment bloquejat. Raons i sentiments lluiten en un garbuix que el paralitza. Matar la mare per salvar el nadó? En Genís s’entossudeix encara uns minuts a salvar-los tots dos. Inútilment. La placenta rebenta. Mare i fill deixen de bategar.

Lligall 12.
Un pou sense fons

La mort de la Beatriu enfonsa en Genís en un desesper profund. Un abatiment de l’ànima que li desmaia els sentits. Sent esgarrada la seva existència. Com a marit, com a pare, com a remeier. Es tanca a casa, abstret, desesmat. Altrament, la feina de remeier escasseja i les angoixes que malviu durant el dia perviuen en els somnis de la nit. Ni la presència de l’Arnau ni els esforços de l’Adela l’estimulen a remuntar el pou. Es veu incapaç de recuperar l’energia que l’impulsava en uns projectes que avui sent inabastables.

Enmig d’aquest trasbals, en Genís necessita viatjar a Granada. La Sança tenia raó: sense el negoci, acabarà a la ruïna. Però més enllà de mantenir el patrimoni, també necessita l’aixopluc dels amics que té a Granada, i molt especialment el de l’Abü Bakr, a qui l’envelliment ha delmat el cos però ha conservat una ment que irradia més llum que mai. En Genís el considera un mentor.

En la primera conversa que hi té a soles, en Genís necessita obrir el cor al mestre i li confessa que la mort de la Beatriu l’ha ensorrat. Com si la tristesa de l’ànima fos un pes que li ha penetrat en músculs, òrgans i ossos, fins a paralitzar-li les ganes de viure i de ser. Quan en Genís s’ha buidat de llàgrimes i paraules, l’Abü Bakr no parla de seguit. Al final, la seva veu tènue s’imposa:

—Estimat, del que tu en dius ànima els deixebles del Profeta en diem esperit. I sí, potser perquè encara ets jove, ignores que l’esperit pesa molt més que el cos, i que mentre vivim enaltits pel favor de Déu, és lleuger com una au, i gosem pensar que sense ell també podem existir. Però, ai! Quan l’esperit habita ferit dins nostre, el seu pes acaba per esclafar-nos i el cos se’ns atueix, rendit.

—Un pes tan esclafador com el que sento?

—Sí, Genís. Tan esclafador que l’home sols és valent per llevar-se la vida, quan ja no pot suportar el pes del seu esperit.

—I aquest mal té remei, mestre?

—Ah, potser un altre dia Al·là em concedirà un pensament per consolar-te, però ara estic cansat. El meu cos es va morint. Està tan atrotinat que al meu esperit ja li costa de viure-hi. —Somriu—. I digues, amic, com se diu el teu fill?

L’Abü Bakr fa la pregunta per allargar la conversa una estona i no semblar descortès. L’escolta amatent fins que, poc després, amb els deguts compliments, s’excusa pel fet d’enretirar-se tan d’hora. En Genís observa com el mestre s’aixeca en un precari equilibri de fragilitats i s’allunya, i ja sent com l’enyor de quan aquest home no hi sigui, el posseeix.

El dia de la partida, en Genís es prepara per al comiat de la família lbn Bundüd, amb un ritual que, com és costum, preveu llarg i protocol·lari. Ells viuen a l’alcassaba més antiga de la ciutat. De casa seva estant, es veu la nova alcassaba reial a l’altra banda del riu, de la qual s’expliquen meravelles. Davant seu, té tots els membres del clan, encapçalats per l’Abü Bakr, l’home que ha variat el rumb de la seva vida. El dubte de si el tornarà a veure l’assetja. S’avança cap a ell per abraçar-lo, emocionat.

—Mestre, ens tornarem a veure. Necessito que m’espereu —gosa dir, potser incorrectament.

Quan es separen, els ulls del mestre penetren en els seus. La seva mirada alerta el jove, que desplega tots els sentits per acollir qualsevol mestratge.

—I si no ens veiem més, fes-me perviure en el teu record, que jo sempre t’acompanyaré. —En Genís sent com les mans del vell li premen els braços amb tota la força que els queda—. Però t’imposo una condició que has d’acomplir: si l’acceptes, sàpigues que només perviuré en benaurança si tu la intentes plenament per a tu mateix. Així doncs, em poso a les teves mans.

Amb l’última paraula, la mirada del vell persisteix. I quan al seu darrere l’Ibrahim i els altres germans i amics fan un pas per acostar-se-li i abraçar-lo, l’Abü Bakr aixeca el braç amb un gest ferm i tothom resta immòbil. En Genís, que no s’ho esperava, entén que el comiat s’ha acabat. Confós, inicia una profunda salutació a la manera nassarita i es tomba de cop. Puja al cavall i avança fins a encapçalar la petita caravana. Sap que no ha de girar la testa. Alça el braç i arria la marxa.

Durant el llarg retorn a Montalt, en Genís repeteix i repeteix la frase dita per l’Abü Bakr com si fos una oració: «Fes-me perviure en el teu record, però només hi perviuré en benaurança si tu la intentes plenament».

I mentre hi pensa, a fe de Déu que el vell l’acompanya.

A Montalt, algú ha avisat l’Adela, perquè l’espera al portal de la casa amb l’Arnau als braços.

En Genís agafa el fill i el petoneja, mentre el bressola com ho faria una mare.

—Adela, tot està bé a la casa? Ha passat res que hagi de saber?

—No, amo, i el petit té més vida que mai.

—Ja ho veig. Ha crescut, té bon color i s’ha engreixat. Ja pesa als braços… i té el nas molt bonic —diu mentre l’hi acarona amb l’índex—. Però vinc cansat, Adela. Quan hàgim descarregat les mercaderies i les deixem distribuïdes als baixos, m’estiraré una estona.

—Sí, amo. Tot està preparat.

Quan comença a girar cua, en Genís somriu de sobte.

—Adela. M’agradaria dormir amb l’Arnau al costat. Me’l duràs?

—No passeu ànsia, amo —obeeix l’Adela, mig sorpresa.

Al cap d’unes hores, quan en Genís es desvetlla, veu l’Arnau a la seva dreta, de panxa enlaire i amb el caparró tombat, que el mira. «Té els ulls de la Beatriu», pensa, cofoi de l’escena que se li ofereix. Rumia que, si no es torna a casar, ha d’aprendre a tractar la criatura com ho faria una dona. L’inusual propòsit el diverteix i l’alegria dels seus ulls provoca el somriure del petit. Té ganes de dir-li alguna cosa bonica, però mai ningú li ha ensenyat a parlar amb un nen, i només se li acut una frase:

—«Fes-me viure en un racó del teu record» —diu mentre li toca el nas per enjogassar-lo—, «però només hi perviuré en benaurança si tu la intentes plenament». —El nen només el mira—. Sí, té els ulls de la Beatriu.

Alguna cosa es remou dins seu. Tot d’una ho ha entès.

Lligall 13.
L’Arnau Feiner gateja

Per a la gent de Montalt, en Genís és un home a qui acompanya el triomf. Però, en el seu interior, la manca d’èxit com a remeier li corca l’ànim. Tanmateix, manté ferma la seva vocació, i després del viatge s’arranja una cambra per poder elaborar els remeis i rebre l’escassa clientela, en espera de temps millors. L’ha escollida prou espaiosa, amb una xemeneia que no fuma, una finestra al sud per la claror. A poc a poc l’ormeja amb tot el que creu necessari. D’aquesta estança en dirà el taller.

És aquí, al seu taller, que un fet anodí li modifica la vida. Concentrat a preparar una poció, sent el grinyol de la porta que algú empeny a petites batzegades, i això l’enerva. Té dit a l’Adela que no l’ha de molestar mai quan feineja. Es gira amb posat recriminatori, però només veu el petit Arnau, que, fràgil i obstinat, gateja contra el batent de la porta. El minyó no sols venç l’obstacle. Continua de quatre grapes fins al mig de la cambra, i allà, com si hagués arribat en un lloc precís, s’asseu de cul sense treure-li la vista del damunt. En Genís es nota escrutat pels cinc sentits de l’infant. Estira el coll quan despenja uns alls, tomba el caparró quan remena l’olla, s’embadoca quan aviva les brases o riu enjogassat al ritme de la mà de morter amb què esmicola les herbes. I tot d’una el remeier sent que el cor li somriu per primera vegada des que enviduà.

Ara, quan la porta grinyola, en Genís ja no es gira. L’Arnau entra al taller com si es tractés d’un joc, i la porta carrisqueja dies, mesos i anys, empentada per les seves ganes de tafanejar, aprendre i divertir-se. La tossuda persistència de l’infant retorna al remeier aquell antic ideal de Granada, fruit de les converses amb l’Abü Bakr. És un ideal en què aquest ésser fràgil hi té un paper a fer. Per això, en Genís procura que les estones en què el nen entra al taller siguin amenes i s’imposa no forçar mai el seu interès, no fos que l’obligació comportés una instintiva desobediència. Fa bé. L’infant continua entrant al taller, el nen continua observant i l’adolescent ja qüestiona les coses com si, amb el sentit comú, en volgués desentrellar el misteri.

A l’edat convenient, en Genís ha llogat els millors professors perquè ensenyin a llegir i a escriure el vailet. Segueixen les matemàtiques, la geografia, el llatí i l’àrab. I aquesta vegada en Genís no ho fa pel negoci, sinó per fites més altes que ja té decidides. A mesura que els estudis es compliquen, demana a l’Arnau que l’afició pels remeis quedi en un segon terme. I a dreta llei, no cal que li insisteixi. Els estudis diverteixen l’Arnau. Pel que fa a les llengües, aplica amb les declinacions llatines la mateixa tàctica que amb les matemàtiques, i amb l’àrab, aprèn a fer servir la vista i la gargamella com si anessin a l’inrevés. L’Arnau ha obert les finestres de l’esperit al saber i per al noi aprendre és més un esbarjo que no pas un deure. Ni la creixença del cos, ni el furor primerenc del sexe ni l’instint jovenívol per les armes el descarreren d’aquesta fal·lera. En veure l’Arnau tan capficat, en Genís es pregunta si el seu fill és com els altres joves, i la resposta s’imposa franca però agradosa: no.

Centrar-se en l’Arnau i en el negoci fa suportable a en Genís la manca de requesta dels seus remeis. Però el destí és joguinós amb els humans, i un dia imprevist algú truca a la porta. Quan l’Adela obre, un home, ben engalanat de robes, s’anuncia com a patge principal dels barons de Minyàs. La noia el veu tan pagat de si mateix que el presenta a l’amo, mig acoquinada. Petulant i amb veu afectada, el patge proclama que el baró Ferran requereix en Genís Feiner a palau i de seguida, com si fos un manament. En Genís rep l’encàrrec sorprès, perquè sap que no el reclama un qualsevol. El baró Ferran de Minyàs és un noble preeminent, cap d’una de les nissagues més antigues de Catalunya. A Montalt, ocupa el segon lloc del comtat en prevalença política, just darrere el comte Roger. Però tots els montaltins saben que, en qüestions patrimonials i d’estirp, en Ferran no té res a envejar al comte. A més a més, la seva notorietat s’ha vist catapultada amb el casori que ha fet, fa cosa d’un any, amb la Viana de Quer, una noia vint anys més jove i de nissaga reial. Diligent, en Genís tria unes robes adequades per a un potentat com aquest i segueix el patge, que, tot envanit al capdavant de la comitiva, ostenta el privilegi del seu càrrec.

Lligall 14.
Al palau dels Minyàs. Any 1286

Al saló noble, el baró Ferran el rep assegut en una trona de prou alçada perquè necessita un escambell per poder descansar els peus. D’aquesta manera, el seu cap fa estatge pel damunt de qualsevol testa visitant, a més d’exhibir un cos ferreny i un posat autoritari. Tot i el marc grandiós, quan el noble pren la paraula, s’embarbussa constantment, cosa que en Genís interpreta com una advertència: l’assumpte que cal tractar serà delicat.

En veritat, ells dos no es coneixen gaire. S’han saludat en algun esdeveniment religiós o en la festa d’algun prohom. Abans, els nobles, els cavallers i els clergues només es convidaven entre consemblants, però les coses s’han capgirat. Ara han d’acceptar la presència dels comerciants que es compten entre els més adinerats de la vila, malgrat no ser enaltits. De fet, el baró no li ha parlat mai de res que no fossin foteses, i sempre se l’ha escoltat amb l’altivesa condescendent de qui es sap superior. Però avui l’ha de menester. En tot el comtat no hi ha cap altre remeier mascle, i el baró de Minyàs ha de confessar una carència degradant que l’humilia fins al moll de l’os. Tant, que les dues remeieres de palau no l’aprofiten per al tràngol que el pertorba.

El baró observa en Genís de dalt a baix i amenaça de punir-lo si mai el secret s’esmuny del saló. Fa una pausa. Contrau els músculs de les barres. S’agafa les cames amb les mans, com si volgués clavar-hi les ungles. Se li envermelleix la cara… i crida entre escopits:

—No poguí tenir fills amb la primera muller per manca de traça.

El remeier comprèn a l’instant que la manca de traça s’ha de traduir per escassetat de recursos virils. I és cert que escoltar això en boca d’un noble impressiona. Però en Genís es concentra per no exterioritzar cap expressió i prepara algun comentari que destensi la conjuntura.

No li cal. Com si el baró hagués obert la post d’una séquia, l’aigua tèrbola continua rajant:

—Amb la Viana hi copulí els primers dies. L’excitació que em provocava un cos tan voluptuós i jove m’ajudà molt. A més, tinguí la fortuna que d’aquelles nits l’embarassés del meu hereu, en Bernat. Però, després de no gaire temps, quan ajaçar-me amb ella ha esdevingut quotidià, qualsevol intent acaba en fracàs, igual que amb la primera muller…

I l’home s’entesta a repassar les copulacions estroncades, les ereccions decaigudes, els remeis esguerrats, els ungüents malaguanyats i les visites a metges famosos de Lleida i de Barcelona, que ja foren ineficients durant el seu primer esposori. El remeier ha de sentir minuciositats escabroses, indecents i tot, entre les quals el noble remarca contínuament la immillorable disposició de la seva esposa actual, la Viana, que, segons afirma, procura dissimular el naufragi baronívol amb converses amables, mentre l’omple de carícies que sempre acaben «amb el membre més tou que una massa de farina abans d’enfornar». Tot i que les comparances l’admiren, el remeier manté el posat seriós, a vegades amb gestos d’aquiescència i d’altres com si menystingués la gravetat del que escolta. Quan creu desfogat el baró, en Genís s’interessa per les menges que prefereix, per quines són les més freqüents, per si orina molt o defeca poc… Algunes preguntes les fa per orientar-se, d’altres per fer veure que no deixa res per verd. Al final, en Genís obté un reguitzell de detalls que li permeten fer-se una idea prou precisa del desgavell veneri del baró i del daltabaix mental que l’eclipsi libidinós li procura.

En Genís vol encertar el remei. Necessita encertar-lo. «Un èxit al palau dels Minyàs m’obriria les portes de tots els potentats montaltins». També avalua el fet que conèixer les intimitats degradades del baró té dos vessants. En cas d’encert, ell es convertirà en amic i encobridor del baró. Si no, el fet de conèixer-ne les fluixedats el convertirà en un enemic seu. Amb tot, en Genís necessita arriscar-se. Mentre el noble continua esbravant-se, no deixa de mirar-li de reüll la pell, la boca mig esdentegada, on entreveu una llengua blanquinosa, els moviments d’uns braços musculats però feixucs, els dits torçats… Coses prou corrents quan es voreja la quarantena que en Genís li adjudica. Ja li ho deia la mare Sança durant els seus alliçonaments:

—Fill, els pobres són vells a partir dels quaranta; els nobles que no es moren guerrejant, als cinquanta, i els clergues… aquests es poden enfilar fins que el cel se’n recordi.

Tot d’una, el remeier s’alça com torbat per una inspiració sobtada. S’acomiada abruptament, i de manera incorrecta mana que el segueixi un patge. El baró, que ha cuidat que ningú no pogués escoltar la conversa, baixa l’escambell amb prou lleugeresa i des de la porta bruela el mandat.

En Genís refà els carrerons, però ara és el patge principal qui camina al seu darrere. Té decidit el remei…, potser una mica perillós per a un home d’edat. Però si el baró mesura la qualitat de vida segons les capacitats amatòries, ell té la solució.

Un cop al taller, omple curosament dues ampolletes que embolcalla amb una nota. En la més petita hi ha escrit: «Prendre una estona abans de jaure, quan se’n tinguin ganes». I en l’altra: «Al matí, després de la fruïció». Arranja les ampolles en una bossa de cuiro que lliura al patge, tot remarcant-li que les mantingui ben dretes. El fet, en si, no és pas important, perquè ell ha premut bé els taps, però cal dificultar l’execució dels detalls per poder descarregar-se de culpes si el remei no és eficient.

Passats tres dies, en Ferran de Minyàs convoca de nou en Genís. Enfilat a la seva trona el baró rep en Genís amb posat exultant i li notifica que ha recuperat la joia del coit «de manera vigorosa i triomfant», tot retornant-li la bossa dels dos flascons atapeïda de monedes, mentre li comenta, tibat, que el nou rei Alfons l’ha convocat i ha de partir prest cap a Barcelona.

El remeier torna a casa satisfet, però amb un dubte que el mig diverteix. Tanta generositat, és gratitud o potser fingiment? Si el baró ha gaudit com assegura, ben cert que la merita. Ara bé, i si el baró menteix per ocultar l’oprobi? Mai no resoldrà aquest dubte. El cas és que les dues ampolletes van i venen pels carrerons de Montalt, i sovint ell les duu personalment «per evitar riscos». D’aquesta manera i amb no gaire temps, en Genís es guanya la confiança del baró de Minyàs fins a esdevenir-ne el remeier privat. El fet representa un gran mèrit, car tot Montalt sap que el noble ja compta amb dues remeieres. Quan el mateix Genís li ho adverteix, el baró fa una ganyota: «Totes dues són de la baronessa, i de les meves coses no n’han de fotre res».

II
PRECEDENTS HISTÒRICS
DELS BARONS DE MINYÀS. ANY 1283

Lligall 15.
Tres anys abans. Primers de setembre

La baronia de Minyàs frontereja amb el regne de Magens, a les Muntanyes Blanques. Una serralada ferotge amb passos intransitables, on la neu es manté fins ben entrada la primavera. Allà, durant els freds, l’únic congost practicable és el pas del Llop, tot i que la neu s’acumula a les altures i les allaus cauen quan menys se les espera. Per conjurar l’esclafament dels qui hi transiten, dues ermites senyalen cada banda de la frau, cadascuna amb dues imatges. Així, es vingui del cantó que es vingui, la de sant Cristòfol procura protecció durant la travessa, i la de la Verge de la Neu permet al caminant regraciar-la pel fet de seguir amb vida. Malgrat el perill, el pas del Llop facilita un comerç estable entre tots dos països, i pel vessant sud el poble de Minyàs, emmurallat i amb castell, és la primera població fronterera de la corona catalana. També és la seu primigènia de la baronia, que, tota ella, supera en grandària el regne de Magens.

Al vessant nord de la serralada, ostenta la corona del país veí la reina Vídua. Es fa dir així en homenatge al seu marit, el rei Orenç I, que morí disset anys enrere. Quan la gran llosa clausurà el sepulcre del rei, ella manà que ningú no l’esmentés pel seu nom, ni tan sols els més íntims. I a fe de món que tothom l’obeeix. La Vídua exerceix l’autoritat sense vacil·lacions, i pel que es diu, amb intel·ligència, a pesar de ser dona. Però aquests darrers mesos Magens planta cara a l’atac del rei de Guifort amb tants mals auguris que totes les cancelleries del continent donen per acabada la seva dinastia. Cap ambaixador no ignora que Sa Santedat el papa Martí IV, d’origen guifortí, l’ha desemparada de l’habitual protecció de Roma. Malauradament, són temps en què els petits reialmes queden trinxats sota el galop desbocat dels més poderosos. I no cal dir que Guifort cavalca al galop.

Convençuda de la desfeta, la reina fa mesos que envia emissaris a Minyàs amb la intenció d’assolir un pacte: que, a canvi d’uns magnífics pagaments, la baronia aculli la família reial en cas de probable exili. El baró Ferran, guardià dels límits fronterers amb Magens, és vassall del comte Roger de Montalt i del rei Pere, i a tots dos la reina els ha demanat vènia per negociar el tractat. Així, durant unes setmanes, pel pas del Llop van i venen emissaris fins a concretar els acords adients per a ambdues parts.

Si no fos per l’entossudiment del seu fill Orenç, la Vídua retria la corona a canvi d’un vassallatge avinent amb Guifort. Sinó que el príncep encara no té disset anys i no ha pervertit paraules com «honor» o «dignitat», que, si bé són ornaments encomiables, serveixen de ben poc quan s’ostenta el poder. Ahir mateix la reina ha exposat al príncep la conveniència que la nissaga sobrevisqui refugiant-se a Minyàs, però ha rebut la mateixa resposta:

—Mare, jo no vull ser el príncep que perd la corona sense defensar-la.

—Orenç, ets el príncep hereu, i aquest coratge no et servirà de res, si et mors. En canvi, a fora, si el destí no ens va a favor, sempre podríem negociar els drets dinàstics. A més a més, quan arribi l’atac, molts dels nostres nobles i cavallers triaran el bàndol avantatjós, que avui, fill meu, no és pas el nostre.

—Mare i reina, permeteu-me defensar els meus drets i la meva dignitat —diu l’Orenç, mentre s’agenolla per mostrar que la seva demanda no és un acte de desobediència.

La Vídua calla. Mira el fill amb posat sever. Dins seu reconeix que diu exactament allò que ella faria si no volgués salvar la vida d’aquest jove que s’atreveix a contradir-la. S’aixeca. Agafa la testa del fill amb les dues mans, li fa un petó als llavis i es dirigeix a la porta sense dir res. No cal parlar-ne més. Amb els fidels que li quedin, la reina Vídua de Magens s’encastellarà i s’enfrontarà a l’infortuni.

Just quan ja està a punt d’abandonar el saló, la Vídua sent la veu de l’Orenç:

—Reina i mare, gràcies de tot cor. I si m’ho permeteu, encara tinc un altre prec a fer-vos. Doneu-me la benedicció per casar-me amb la Viana, la filla dels comtes de Quer. L’he estimada des que érem infants, i si, com dieu, el destí és tan minso, voldria passar el temps que em quedi al seu costat.

La reina Vídua s’atura en sec i els seus famosos ulls de color verd maragda s’enguerxeixen amb un bri de llum. Es gira a poc a poc, mentre l’Orenç se li acosta i s’agenolla de nou al seu davant, esperant el veredicte. La mà de la mare li amoixa els cabells dolçament.

—Serà, fill meu… i serà ben prest.

Lligall 16.
La Morgana, remeiera i fetillera

Al castell de Magens, tothom sap que el reialme penja d’un fil. Ho traspuen les cares de les serventes, dels guaites, dels nobles, dels cavallers. Fins i tot les parets semblen entenebrir-se cada dia que passa. La reina procura mantenir la prestància, però la sagacitat que l’ha fet famosa no albira cap escapatòria, i els presagis li anguniegen les faccions. En la densa solitud que acorrala el poderós abans de la caiguda, la Vídua només confia en un personatge estrafolari: una remeiera que conegué quan l’ajudà a parir l’Orenç. Té fama a tot el regne i se la coneix per la Morgana, un nom poc corrent que sembla venir-li de quan la seva mare entrà a la mar per parir-la sota les aigües. La cosa causà un gran rebombori entre les col·legues remeieres, que desconeixien tal infantament. Encara avui s’assegura que la mala llet que la dona tragina ve d’haver nascut mig negada. Tot i això, també s’afirma, i amb molta convicció, que gràcies a un natalici tan humit la Morgana posseeix unes virtuts fetilleres extraordinàries. Per tot aquest assortiment de capacitats, la reina s’ha avesat a confiar-li tant els seus problemes de salut com els que ja no són ben bé d’aquest món.

Molt sovint, almenys en l’època en què vivim, les fetilleres són bones remeieres, però també tenen coneixements botànics i orgànics profunds. Aquests els permeten elaborar drogues, metzines, al·lucinògens i altres substàncies ignotes, que, ben combinades, propicien que l’ànima penetri en els misteris del desconegut. Tot i això, les visions provocades i l’encert de les interpretacions depenen dels coneixements i dons de cada fetillera. Dels remeis espirituals que practiquen la gent en diuen encanteris, que s’eixarranquen entre el natural i un més-enllà imprecís, per no dir sobrenatural, que seria heretgia perseguida. Les fetilleres tenen fama d’esclarir fets inexplicables, poden retrobar-te amb pèrdues familiars, visiten el futur i el passat, segons convingui, a través d’al·lucinacions i d’un repertori variat de serveis. No és una advertència vana notar que, enmig de totes elles, també n’abunden de tramposes que espremen laignorància de la gent o la seva bona fe. Cal saber que una fetillera amb voluntat de fer mal és altament perillosa. Tanmateix, les veus corren de pressa, i finalment la gent se n’aparta… si no és per encarregar-li un mal d’ull.

La Morgana és morruda, esquerpa, d’un posat mig esperpèntic, però lleial i eficaç. Gràcies a aquestes dues virtuts la Vídua hi té una tal compenetració que la imposa a les reunions del Consell Reial i a les recepcions importants. Això sí, en un lloc discret per no ofendre l’enaltiment dels consellers i a condició que no digui res, car els renecs li concatenen un llenguatge poc escaient a la cort. Amb tot, és sabut que la Morgana no sols escolta i observa el comport dels assistents, sinó que després, a requeriment de la sobirana, exposa el que pensa amb judicis ajustats, sovint premonitoris i sense altre interès que protegir-la.

Amb aquests precedents, quan el príncep li ha demanat vènia per esposar la Viana de Quer, la Vídua ha pensat que, si bé l’Orenç no podrà salvar el regne, sí que sabrà prenyar una noia i proveir d’un hereu els Albir, per si mai el futur s’esdevé benèvol. Amb l’ànim apressat, la Vídua requereix la Morgana, i que li menin la possible princesa a la seva cambra. Un cop les té totes dues al davant, exposa sense embuts que, abans d’oficialitzar les noces, vol esbrinar si l’escollida està constituïda com cal per ser fecundada, i mana a la remeiera que esbrini la qualitat de «les seves profunditats».

L’examen té lloc al mateix dormitori reial, a prop del finestral que il·lumina l’estança. A la Viana de Quer, que una remeiera li tafanegi les parts més privades davant la sobirana l’arronsa una mica. També comprèn que, un cop casada amb el príncep, la funció més preuada serà que procreï nissaga reial, i això pretexta l’examen. És just abans de començar les maniobres que apareix una xicota no anunciada, de qui la Morgana rondina que és filla seva i que s’anomena Júlia. Bellíssima, té l’edat de la Viana i llueix unes faccions harmonioses al voltant d’uns ulls verds en forma d’ametlla que semblen contradir que l’hagi parida sa mare. Però la inspecció ha de continuar, i quan la reina fa un gest de conformitat, la Morgana li mana de jeure:

—Eixarranca’t, que et vull veure el cony.

A la Viana no la trastoquen les paraulotes o els ulls inquisidors de la reina que la furguen. La mirada de la dita Júlia, que passeja, insistent, entre el seu sexe i els seus ulls durant tot el cerimonial, la torba molt més. Quasi la sufoca.

Sort que el reconeixement no dura gaire, i la Morgana aixeca el cap amb un gest satisfet.

—Està ben parida, majestat, i té el cony verge.

La reina, avesada a aquest llenguatge, ni s’immuta.

—Això satisfarà l’Orenç. Ara, tal com van les coses, el que m’importa és que em pugui donar un hereu. I Morgana, si pots evitar dir grolleries davant la futura princesa Viana, t’ho agrairia.

La remeiera procura filar una frase que acontenti la Vídua, tot remarcant les paraules més fines que se li acuden:

—Si us abelleix, senyora, la meva filla i serventa vostra prepararà la futura princesa per satisfer el vostre hereu en tot allò que considereu necessari. La Júlia sap tot el que jo sé, i el fet que siguin de la mateixa edat facilitarà que la gentil senyora pugui aprendre les marranades que es poden…

—Que s’hi posi de seguit —la interromp la reina, que veu com la Morgana torna pel pedregar. Li ventaria una plantofada, però s’estima més refermar el dictat—. I de seguit vol dir ara mateix.

Darrere seu, la Morgana també enfila la porta amb un «ja ho has sentit» adreçat a la seva filla.

Lligall 17.
La Júlia

Soles a la cambra de la Vídua, el somriure de la Júlia intenta assuavir el manament de la reina, que no és altre que instruir la Viana sobre com enllitar-se amb el futur espòs i quedar prenyada tan aviat com sigui possible. És per al que se la vol. Totes dues ho entenen així. La jove remeiera s’hi aplica a l’instant i vol començar detallant-li les parts més ocultes dels homes, les més pecaminoses. Tanmateix, per mesurar l’expertesa de la Viana, li pregunta si n’ha vist o tocat alguna vegada, no fos que ja vingués ensinistrada. La futura princesa confessa que, fa mig any, va espiar un noi despullat mentre es banyava al riu i que, en sortir de l’aigua, veié com es sacsejava «el penjoll dels xicots» fins que va rajar. La Júlia conclou que la instrucció requereix més durada, però tampoc gaire, perquè, segons afirma, «ells tenen òrgans més primaris i superficials que els nostres». La Viana no entén què vol dir això, però no demana aclariments, per no semblar una endarrerida.

Poca estona després, la Júlia enceta la segona lliçó. Anuncia que ensenyarà a la Viana com ha d’excitar el cos d’un home i acoblar-s’hi «perquè us engendri un fill, amb el benentès que l’heu de sadollar de plaer». I afegeix amb expressió trapella: «I per poc que pugueu, també n’heu de fruir vós, que això us ajudarà a quedar prenyada». L’enunciat sorprèn la Viana, que no sap que copular pot comportar fruïció a la receptora. I encara la sorprèn més que, sense deixar de parlar, la Júlia li posa una mà sota la falda i que, tot sortejant els impediments tèxtils, li acosta un dit al sexe i s’entreté a vorejar-lo amb naturalitat. El primer rubor es trastoca en tensió. El tacte suau del dit trasbalsa els sentits de la Viana, però ella judica que això forma part de l’alliçonament. La Júlia prossegueix, i a mesura que parla, li toca els llavis majors, suaument, i amb cada volta del dit entra una mica més i s’acosta als llavis menors.

—Abans que l’home us fiqui el sexe a dins, us posareu un ungüent que us proveiré perquè el seu mànec us llisqui millor.

El dit juga cada volta més endins, com si volgués entrar a la vagina. La Viana ja no pot dissimular els fremiments, mentre la Júlia continua advertint-la:

—Sovint els homes pensen que donant-se plaer ells ja ens en donen a nosaltres. Són ximples. A més a més, ens penetren amb el convenciment que si la dona gaudeix no és de fiar. Tingueu això sempre present, senyora. Mostreu complaença en l’acte, però eviteu els escarafalls. També heu de saber que els homes molt sovint són maldestres i ens fan mal. Si això us provoca cap queixa, convertiu-la en expressió delitosa, no fos que el mascle s’estronqui i us allargui l’adoloriment. I sobretot, pareu esment quan s’acosta al vessament. Els homes es desboquen com mules, i aleshores la nafra potser és més fonda.

A mesura que els dits de la noia s’enjogassen, la Viana perd el control d’un cos que ja s’aviva pel seu compte.

—N’hi ha que van tan ardents que la durada resulta esquifida perquè nosaltres gaudim —diu amb un lleuger somriure de complicitat. La Viana ja no l’escolta—. Per si de cas, us ensenyaré un secret perquè us ajudeu.

Els dits de la Júlia cerquen el botonet que tocar-lo és pecat, i la Viana s’encén. Els espasmes la sacsegen de dalt a baix, i la seva boca va cap a la de la Júlia, que fa estona que li parla de molt a prop. Els llavis, les llengües i els cossos es lliuren frenètics a la recerca de l’èxtasi.

Lligall 18.
Un amor proscrit i una boda reial

Segueixen dies excitants i perillosos. La cort viu els preparatius del casori sota la revisió i l’estímul de la reina. Dotze dies abans de la cerimònia, els emissaris reials surten del castell per anunciar l’obligada assistència al matrimoni del príncep hereu amb la filla del poderós comte de Quer. Hom convoca els principals nobles i cavallers del regne per al tercer diumenge de mes. Mentrestant, la Viana assisteix als assajos dels nombrosos cerimonials que haurà de protagonitzar. Repassar els diferents passos de les danses, emprovar-se el vestit, triar les joies que han de meravellar els assistents, i oferir la seva testa a les feixugues provatures amb què un orfebre li ajusta el símbol més valuós que lluirà: la diadema que l’ha d’identificar com a princesa consort del regne i futura regent. A la catedral, és el bisbe mateix, l’imposant Arga de Corn, que, amb el primer vicari, pauta els rituals, la posició d’ella en el presbiteri i els gestos o respostes adequades a les seves interpel·lacions cerimonials. Finalment, i amb molta cura, s’assaja la sortida del temple amb la parella nupcial al capdavant, fins just on davalla la gran escalinata. Allà, el poble contemplarà els nuvis des de baix, alçats i llunyans com unes divinitats, i els aclamarà.

Enmig dels preparatius, la Viana i la Júlia troben estones d’intimitat per al sexe. El que al principi només era un joc ara ja és una necessitat, quasi un desfici. I la futura princesa ho viu confusa. Si el plaer li subjuga el cos, la seva ànima entra en un infern. El que havien de ser unes classes amatòries ha esbatanat la porta d’un goig antinatural, condemnat per l’Església. És un desig convuls que ja s’embolcalla amb sentiments, com de qui s’ha enamorat. Però és possible enamorar-se d’una noia?

La Júlia, més versada en tripijocs carnals, també sent un neguit inèdit. El gaudi del sexe és una cosa. Sentir-se lligada per uns afectes que el compliquen i n’augmenten els perills, una altra. A més, quan el seu senderi posa nom al que sent, la sola paraula l’espanta. Per amor posarà en perill la seva vida? La de la seva mare? L’estatus privilegiat de què elles gaudeixen a la cort? I, tanmateix, el seny no governa el zel que l’obstina. La Júlia desitja continuar devora la Viana, i després de molt cavil·lar, acaba per entendre que l’única condició que ho fa possible resideix en ella mateixa. Ha d’acceptar que una filla de l’alta noblesa no es casa amb qui vol sinó amb qui toca. Que renunciar a l’esposori d’un príncep cridat a ser rei és una follia, fins i tot una follia arriscada. La Júlia conclou que ha d’aprendre a fer que la intel·ligència imperi sobre la gelosia. Però compartir la possessió del seu cos? No es sent preparada per a això. No hi ha passat mai.

A dos dies de la boda, la Júlia aprofita una estona d’intimitat per refermar els seus sentiments i aclarir els de la Viana. Certament, en l’eufòria del desig s’ofrenen promeses i quimeres, però mai no n’han parlat a fons per valorar els sentiments i avaluar els riscos. La Júlia exposa a la Viana, sense deixar de mirar-la als ulls:

—Estimada, jo estic disposada a desaparèixer de la teva vida si així m’ho demanes. No sols ho entendré, sinó que, si és el cas, et serviré des de la posició que em pertoqui.

La Viana l’escolta sense gosar dir res.

—Però abans vull que sàpigues que t’estimo amb un amor profund…, amb uns sentiments que desconeixia. I si el teu cor batega amb un sentiment semblant al meu, em conformo a ser-te amiga i amant, sense interferir en la teva vida matrimonial ni en les obligacions que et corresponen com a esposa i princesa.

Com si les paraules la deslliuressin d’angoixes, la cara de la Viana pren vida.

—Si restes devora meu en unes circumstàncies tan contràries, tingues per segur que el meu cor…, m’entens, Júlia, el meu cor serà només teu. Et necessito i t’estimo. Més que mai i per sempre.

Més enllà de les emocions, totes dues saben que juramentar-se en un pacte amorós els fa perillar la vida. És aleshores quan la Júlia exposa un desllorigador per a la difícil conjuntura. Una solució senzilla, diàfana, però que quedava amagada entre els esbarzers de la por.

—Viana, he viscut a la cort des que era petita i conec els privilegis que els poderosos es concedeixen. Com a princesa i futura reina de Magens, tu també els tindràs. N’hi ha un que ens convé i és ben simple. Pel teu rang, tindràs dret a rodejar-te de dames de companyia. És clar que has de comptar amb la vènia de la Vídua, però de segur que, si em sol·licites, ella et concedirà el prec. Sap que necessites algú de confiança, i si bé no soc de nissaga noble, és conegut de tota la cort que la mare és la seva confident favorita. L’acceptació serà natural als ulls de tothom. La resta és cosa nostra.

La conversa continua sense treva. Les dues dones preparen com i quan fer la petició. Tracten l’assumpte en veu baixa, no fos que algú les sentís. Gràcies a aquesta prudència, senten unes passes que s’acosten a la cambra. Es separen just uns instants abans que s’obri una porta on ningú no ha trucat. A la reina no li calen ni anuncis ni vènies. Al castell, és la sobirana qui mana presentar-se al seu davant, i les noies s’aixequen mig espantades. La Vídua es planta al bell mig de la cambra. Darrere seu l’acompanya la Morgana. Abans que les noies puguin insinuar una inclinació, la senten anunciar, resoluda, com sempre que mana:

—Viana de Quer, més enllà que desitgis alguna amiga del teu comtat per al seguici que et correspon com a princesa, he decidit que la Júlia serà la teva primera dama de companyia.

Seca i contundent, la sobirana es gira quan acaba l’anunci i se’n va sense acomiadament ni esperar resposta. Això significa que l’anunci no és un desig, és un mandat.

En veritat, la reina Vídua té una bona raó per imposar-li la Júlia de primera dama de companyia. La coneix des que era petita, i la Morgana sempre li assegura que té més dons fetillers que ella mateixa. De fet, en té constància personal, d’això. Si les coses van com la sobirana preveu, els de la Júlia seran uns atributs inestimables per al futur de la princesa. La Viana no en sap res, d’aquests motius. La Júlia els sospita.

L’àpat de noces és pantagruèlic. L’abundància de les menges, la intervenció dels músics, dels dansaires i d’uns homes que llancen foc guardat a les entranyes allargassen la nit exageradament. Tots els nobles han acudit a la festa, no fos que la seva absència els assenyalés. La reina vol que, amb tanta fastuositat, tothom interpreti que no pensa renunciar al tron. La Júlia, al costat de la Morgana, viu tot allò amb un garbuix de sentiments i deures. Procura no mirar gaire a la nova parella, però li és impossible no adonar-se de l’amorositat de l’Orenç, de com n’és de sol·lícit amb l’amada i de la bellesa torbadora que irradia. Quan al capdavall el príncep s’aixeca i agafa la mà de la consort, el saló esclata en víctors i aplaudiments. La Júlia queda profundament consternada. No deixa de somriure i d’aplaudir, sobretot quan nota que la Morgana la mira per mesurar-li la pena. Tanmateix, la Júlia manté una certesa que l’esperança: si demà l’amor que elles es professen resta indemne, la seva xarxa de complicitats i confiances esdevindrà indestructible.

Lligall 19.
Princesa d’un regne agònic

Les novetats que la Viana viu com a princesa de primer la sorprenen, després l’avorreixen, i acaben per embafar-la. Com si la guerra no es preveiés imminent i desastrosa, la Viana ha de passar les audiències al costat de la reina, escoltar els emissaris o espies, i sobretot atendre la visita dels seus nobles. La Vídua sap que tota aquella gent s’acosta al tron per saber què s’hi respira i decidir en quin bàndol perdran o salvaran la vida. Finalment, entre tantes hipocresies i conxorxes, la Viana conclou que la més agradosa de les noves obligacions és ser l’esposa de l’Orenç. Un xicot rialler, simpàtic, delicat, complaent al llit, que l’omple de favors i que va sempre enfeinat organitzant un petit exèrcit per a la defensa de Magens.

Tot i els nous deures, la Viana troba cada dia estones per compartir amb la Júlia. Si d’alguna cosa està persuadida és que ni el nou llinatge, ni el sexe amb l’espòs ni estar al caire d’una guerra li fan minvar l’amor que sent per ella. La confusa conjuntura que viu li fa pensar que estimar és una cosa, casar-se una altra i copular encara una altra. I si bé els tres verbs no s’exclouen, no sempre van aparionats.

Els comtes de Quer són la tercera nissaga en importància de Magens, després de la reial i la del comtat de Corn, la qual cosa els obliga a assistir al Consell Reial sempre que la sobirana els convoca. Durant una de les visites, l’Elena, comtessa de Quer, observa que un adolescent príncep Orenç s’enjogassa amb la seva filla. El somni d’un futur egregi per a la Viana li penetra el senderi, i l’esperança es confirma durant totes les visites a la cort. El príncep n’està ben encegat. Les expectatives s’encimbellen quan, dos anys enrere i a petició del comte, la reina acceptà que la Viana formés part de les seves dames. El dia que lliuren la Viana a la reina, l’últim consell matern és ben explícit.

—Filla, deixa que el príncep et faci la cort, accepta’n els jocs. Tu ja m’entens. Però sempre amb el no a punt per si ell traspassa el límit. El de baix.

Quan la Viana confirma que l’ha entesa, la comtessa enalteix la recomanació:

—Donar fills a Déu i al marit és un mandat diví que, pel fet de ser princesa, també articula la continuïtat del poder terrenal. Així, si escau, amb l’Orenç satisfaràs les dues providències: la del cel i la de la terra. La de la creu i la de l’espasa.

Avui la Viana somriu quan pensa en tot allò. És feliç de poder estimar la Júlia sense trair els seus deures de consort. La resta esdevé nímia.

Lligall 20.
Caiguda, mort i exili

La mateixa nit de noces, quan els instruments callen, les torxes s’esmorteeixen i la Viana i l’Orenç gaudeixen dels instints, una filera de carros emprèn ruta cap a Minyàs. Per ordre de la Vídua, hi traslladen el tresor reial que ha de permetre subsistir molts anys els Albir, si és que salven la vida.

La precaució és encertada, perquè només set dies després els atalaiadors adverteixen que els de Guifort han travessat la frontera del nord. Al castell, tothom intueix el final, i quan la Vídua consulta si s’augura algun canvi en el destí, la Morgana salmodia el mateix de sempre: «El teu regne s’esfondrarà, però la teva nissaga sobreviurà… lluny d’aquí». Passades dues setmanes, els guaites anuncien que l’exèrcit invasor s’ha desplegat a mitja jornada i que prepara l’atac. Aquell mateix vespre, la reina i l’Orenç acomiaden un discret estol que s’encamina al pas del Llop. Vuit soldats escorten una princesa, possible hereva d’un regne agònic, a la qual acompanyen dues dones de poc llinatge per ordre de la reina Vídua. Són els primers dies de l’octubre del 1283. El pas del Llop és net de perills.

La conquesta de Magens és una carnisseria. Les darreres cambres de la torre d’honor, on es concentren els defensors del lloc, són un degollador de terres ensangonats. Quan la reina s’ha assabentat que el seu fill ha mort a la murada durant el primer atac, comprèn que la partida serà curta i pren el comandament de la defensa de la torre. La resistència és acarnissada, però el nombre d’enemics no permet cap esperança. Els pocs armats que protegeixen la plaça són abatuts. Els ferits degollats xisclen entre esputs de sang, l’un darrere l’altre, fins que els esgarips agònics emmudeixen. Tot d’una, el silenci. La reina està sola. Davant seu, el panteix dels armats mesura el terror que els manté vius. Totes les mirades convergeixen en ella, i totes expressen el desig de matar-la. La reina s’asseu al tron i els mira desafiadora. Amb tot, cap d’ells no l’agredeix. Els Guifort la volen presonera i els homes l’envolten en un semicercle que es tanca a mesura que avancen. Quan veu que dos soldats deixen les espases a terra per subjectar-la millor, la Vídua somriu, obre el flascó que té a la mà i, sense apressar el gest, beu la poció de la Morgana. Els espasmes la sacsegen immediatament, fins que l’agonia la rebot contra el respatller. Inerta, amb els ulls verds extraviats. La dinastia que ha governat Magens des de la seva fundació s’ha extingit.

De tot això no se’n té notícia, a Minyàs. Ara bé, la desgràcia hi és tan pressentida que, quan l’estol de la princesa entra al pati d’armes, el baró Ferran l’acull complimentós, però amb un comport apesarat. Satisfets els protocols, mana que se l’aposenti a la cambra d’honor i a les dues dames que l’acompanyen en una d’adjacent. També se li anuncia que ha convocat una recepció de benvinguda que tindrà lloc aquesta mateixa nit, amb l’assistència de prohoms del comtat, i potser del mateix Roger II, comte de Montalt. Mentre les dones ja s’enretiren, el baró es queda pensatiu. «Serà una recepció deslluïda, però val més fer-la avui, abans no es confirmi la derrota».

No obstant això, la precaució del baró Ferran s’esguerra quan, just iniciada la tarda, un soldat malferit entra al pati d’armes amb el report de la batalla. El baró, que esperava les notícies passada mitja nit o de matinada, baixa per sentir-les de viva veu, tot preveient que un desenllaç tan prematur confirma el que tothom premunia. Des de la muntura ensangonada, l’armat relata la desfeta i confirma la mort de la sobirana, la del príncep Orenç i altres detalls que palesen la ferotgia del combat.

El baró, abans de notificar la desventura, decideix enviar un missatger amb la notícia al comte Roger i un altre al rei Pere. No en va, la desfeta enderroca l’últim bastió que protegeix Montalt del regne de Guifort…, i la relació entre ambdues corones ja està prou deteriorada.

A la princesa Viana, el renou al pati d’armes l’ha fet acostar al finestral. Des d’allà presencia com el jove malferit informa el baró Ferran, però la llunyania no li permet copsar-ne les paraules. Tot i això, els gestos pesarosos de l’armat assenyalen mals auguris. Tant és així que, quan el noble la convoca poc després, demana que l’acompanyin la Morgana i la Júlia, per sentir-se més acomboiada. I fa bé, perquè en situacions compromeses el baró Ferran prefereix un tall net de l’espasa que perdre’s en marrades retòriques.

—Senyora, estic obligat a notificar-vos, amb gran dolor, que la vostra reina, Brilhèta d’Albir, el seu primogènit i espòs vostre, Orenç d’Albir, i també el vostre pare i amic meu, comte de Quer, han perdut la vida en la defensa del reialme. La bandera guifortina oneja a la torre major.

El baró espera alguna mostra adolorida de la noia, però el semblant impertorbable d’ella el constreny a continuar:

—Amb aquesta desgràcia, princesa, els pactes acordats entre la meva baronia i la casa reial de Magens, que ara representeu, prenen vigència i us converteixen en la meva protegida, sota l’autoritat del comte Roger II i amb l’aixopluc del rei En Pere, senyor nostre. No heu de témer res. Podeu comptar amb la meva lleialtat als compromisos acordats.

Tampoc no hi ha resposta. Al final, el baró afegeix amb la veu més amansida:

—I d’altra banda, princesa, entendré com un manament que desitgeu desconvocar la recepció que us he anunciat. Tant jo com els nobles n’entendrem la inconveniència.

Una pausa d’espera. La Viana consulta els ulls de la Morgana i de la Júlia, que el baró veu inexpressius. Amb tot, alguna cosa ha esclarit, ella, perquè respon decidida:

—No ho feu, noble senyor. Hi assistiré en agraïment al vostre gest. —I calla.

El baró pensa que no hi ha res més a dir ni a decidir. Es sent incòmode, com si manqués alguna cosa, i el silenci n’exagera la percepció. És la Júlia qui el trenca:

—Permeteu que ens retirem, senyor. La princesa intenta mantenir les maneres, però de segur que li convé plorar. Si ens doneu vènia.

El baró fa un gest d’avinença. Aquesta dama li ha citat el que trobava a faltar. Ni un plor, ni l’expressió d’un lament ni cap lluïssor als ulls. «Té la dignitat dels Quer», pensa.

Mentre l’acompanyen a la cambra, la Viana mesura l’abast de la desfeta: la caiguda de Magens, la mort del seu espòs, la del seu pare, la de la reina. Procura discernir-ne les conseqüències. La vida li ha fet un capgirell espantós. Segons va avaluant la magnitud del cop, unes fiblades li adoloreixen el pit, com si l’aire fos d’espines. La Júlia, que ho intueix, abraça la Viana per l’esquena quan seuen al llit i l’amoixa mentre li repeteix a l’orella: «No és la fi de res. Tot recomença, i jo seré al teu costat».

Lligall 21.
Un discurs cabdal

Al finestral, la Morgana sembla distreta, però no s’està d’orgues. Falta poc perquè comenci la recepció, i en un moment tan delicat és quan s’han d’encertar les decisions. S’encamina on han deixat els baguls, encara tancats. Tria els que guarden els vestits de la Viana i comença a remenar-los fins que troba l’adequat. Poc acolorit i sense ornaments, com correspon a una jove vídua, però és d’aquells que es cenyeixen al cos perquè ningú no en pugui ignorar la voluptuositat. A ella què li han d’explicar. Amb el vestit a les mans, com si portés una arma, les escridassa:

—Ei, ronses, d’aquí poc aquest baró ens fotrà un bruel perquè baixem a exhibir-nos als senyors d’aquest rostoll i valorin la mercaderia. O sigui que, o ens espavilem o ens cardaran pel davant i pel darrere. Viana, tens uns bons pits, unes bones cuixes i uns malucs generosos que saps remenar. Pel cul de Satanàs, aquestes són les úniques eines que et queden. Fes que es mogui l’entrecuix d’aquests malparits i que apreuïn què podrien tenir.

La Júlia entén què preocupa a la seva mare i s’aixeca, però la Viana no es belluga, com abstreta de tot el que l’envolta.

—Viana, comprèn-ho. Aquest vespre has de ser la dona més atractiva que hagin vist mai a Minyàs. No et queda res del que abans et protegia. Ni príncep, ni reialme, ni títols nobiliaris ni tan sols el tresor dels Albir, que ara com ara està en mans del baró. Però serves la bellesa intacta, i ves a saber si no en depèn el teu destí, d’això. El nostre destí, perquè jo t’acompanyaré on sigui.

En el daltabaix que l’assetja, a la Viana li costa assumir que la seva salvació pengi d’unflar els pits, agitar els malucs i mostrar una cara que, a més de commiseració, desvetlli desig. N’està tipa… Però no vol perdre. Mira fixament als ulls de l’amiga, i per primera vegada somriu.

—Gràcies, Júlia. D’acord. Som-hi.

La Morgana respira fondo, i totes tres es concentren a ressaltar cadascun dels detalls que els convidats amidaran. I l’encerten.

Quan la jove vídua és presentada a la sala per l’anunci d’un patge, els convidats es posen drets d’esma. No es rep una princesa cada dia. La Viana travessa el llindar de la porta i s’atura fins a atraure totes les mirades. La bellesa que irradia captiva l’assistència i apaga els murmuris. Des de l’altre cantó de la sala, el baró Ferran de Minyàs, immensament cofoi del seu paper, li ofereix el setial del seu costat amb un signe de la mà. És aleshores que la Viana inicia la desfilada. Lentament, amb el cap alt però sense mirar ningú. S’ensenya, prenent cura de cada moviment: des dels peus fins a l’últim cabell. Que les cuixes empenyin la faldilla perquè es puguin perfilar, que es compassin els malucs amb la cintura en una voluptuosa harmonia de sinuositats, el tòrax alçat, els pits ferms i carnosos, escotats generosament per la roba fosca que ressalta la blancor de la carn. Els llavis acolorits i sensualment entreoberts, i al cim de tot plegat, uns ulls serenament entristits que provoquen el silenci respectuós pels seus disset anys coronats amb la diadema que llueix als cabells.

Quan el baró la rep, li besa la mà amb un cert atribut de possessió. La caiguda de Magens intitula Ferran com a mentor i tutor d’aquella meravella, desitjada per tots els homes que l’envolten. Envaït d’un orgull descarat, i en absència del comte de Montalt, el baró s’alça com a autoritat prevalent i enlaira la copa i la veu poderosa:

—Princesa Viana d’Albir, els principals de la meva baronia i en nom del comte de Montalt, absent per importants quefers, us donem la benvinguda a aquest el vostre castell de Minyàs. Us palesem el nostre condol per les pèrdues que patiu, que si l’una és estremidora, les altres encara ho són més: la del vostre marit el príncep Orenç, la de la vostra sobirana i amiga personal nostra, així com la del vostre pare, l’insigne comte de Quer, estimat company de joventut. Entenem la desoladora travessa que avui tramunteu, però els aquí presents, amb mi al capdavant, ens conjurem a protegir la vostra persona i els vostres béns i prerrogatives. Nobles amics, alcem la copa en senyal del compromís amb els pactes signats. Visca la princesa Viana d’Albir!

El víctor retruny entre les pedres de la sala, però quan el baró dona la vènia perquè els convidats s’asseguin, la princesa Viana d’Albir s’aixeca. És un acte inesperat que sorprèn. Fràgil, però amb un gest ferm de la mà, convida els comensals a romandre asseguts. Només quan el murmuri esdevé silenci, deixa volar la seva veu:

—Benvolgut baró Ferran de Minyàs i senyor meu, a qui els tractats signats amb la casa reial dels Albir anomenen tutor de la meva persona i dels meus béns i en qui reconec el mentor del meu avenir, vull agrair-vos la vostra acollida en circumstàncies tan tràgiques. Sempre us n’estaré reconeguda, i com a mostra de gratitud, davant vós i de tan noble companyia, vull fer una proclama solemne de caràcter irrevocable.

La princesa fa una pausa, i davant el silenci per un anunci tan emfàtic, es treu la diadema, atribut de la seva dignitat. Amb el gest, el silenci es torna massís.

—Jo, Viana d’Albir, renuncio al títol de reina de Magens que em correspon per dret successori.

A la sala ressona un xiuxiueig, mentre la Viana deposa la diadema que la identifica com a princesa a mans del baró Ferran. Tot seguit, continua el seu parlament:

—No sols el títol, sinó que també abdico totes les seves prerrogatives, jurisdiccions territorials, drets successoris i tots els privilegis que comporti aquesta renúncia, de la qual faig jurament prenent-vos a vós, baró Ferran de Minyàs, com a testimoni. Vull servar només l’honor del títol familiar que sempre m’ha distingit, el de comtessa de Quer. Des d’avui, només vull ser reconeguda com a Viana de Quer. Dit això, deixo constància pública que no demano ni al baró de Minyàs ni al comte de Montalt que defensin els drets dels quals acabo de fer expressa i pública abdicació. Amb el vostre consentiment, benvolgut baró, demà mateix enviaré un missatge a Magens, a la casa reial de Guifort i al comte de Barcelona, des d’ara el meu rei, en el qual anunciaré el meu desistiment. Així doncs, car baró Ferran, us agraeixo la generosa acollença dispensada i espero, amb el vostre ajut, refer-me promptament d’una situació tan amarga com la meva.

Les paraules de la Viana creen una franca commiseració, però no tothom sap valorar el que impliquen. El baró Ferran, avesat als delicats equilibris polítics, hi reconeix la finor d’una dona que intueix que, si el comte de Montalt és absent d’una recepció que hauria de presidir, és per evitar una ofensa a Guifort en un moment de trasbalsos fronterers. No ignora ningú que fa un any el rei Pere fou excomunicat pel Pontífex per haver conquerit Sicília contra els interessos guifortins. Un regne que avui, amb l’ajut papal, ja assetja alguns territoris limítrofs al nord-oest del Principat, i que la princesa, amb la renúncia, es digna a no agreujar-ne la tibantor. En reconeixement, quan la Viana s’asseu de bell nou, el baró inicia uns aplaudiments, que els comensals secunden de seguit, mentre la fita amb una mirada penetrant. Ella la hi manté uns instants. Després d’una lleugera salutació, quasi imperceptible, abaixa els ulls. Com ha de ser.

Lligall 22.
Les obligades argúcies femenines
i la petició

La Morgana i la Júlia, que seuen en una taula endarrerida d’homes ferrenys i esposes empolainades, es reüllen satisfetes. La Viana ha obeït fil per randa les últimes instruccions de la reina Vídua, i aquests aplaudiments en confirmen l’encert. També copsen l’embadaliment del baró, que no deixa de prestar-li atencions. Ara que tot va bé, s’abraonen sobre la plàtera, prenen uns talls de porc, i amb dits experts separen els greixos massa impaïbles per queixalar la carn. Han esquivat el primer vesper i els afers s’acondueixen millor que no esperaven. A més a més, les libidinoses mirades del baró Ferran obren noves expectatives. Saben que ell enviduà d’una dona a qui adorava, tot i no engendrar-li cap hereu. Però ignoren que el baró viu una sexualitat esmorteïda, i que acabar un coit gojosament li és quasi desconegut. Avergonyit per aquesta mancança, ja vidu, s’establí uns mesos a Barcelona per provar tots els vicis prohibits que un noble es pot permetre, però cap perversió no li espavilà el membre mandrós. I, de cop i volta, la noia que té asseguda al costat espargeix una sensualitat que el trastoca i a fe de Déu que li omple el davant de les calces. Un fet tan desitjat com impensat.

Envanit per l’afermada presència, recorda que, com a tutor, és l’encarregat de cercar marit a la Viana. Amb dues copes de vi, fantasieja d’emparentar-se amb una casa reial i amb la possibilitat d’una fornicació exitosa. Amb quatre, ja desbarra amb la possibilitat d’un hereu. Al final de l’àpat i encara miraculosament enravenat, decideix proposar-se per espòs, convençut que la situació afeblida de la Viana n’afavorirà l’assentiment. Tanmateix, tot i l’eufòria, el baró jutja prudent que passin dues setmanes perquè la noia s’endoli per les pèrdues sofertes. En acabat, la demanarà en matrimoni.

La Júlia observa l’obsessió del baró pels pits de la Viana, i que molt sovint es grapeja els baixos. Somriu. Aquesta vegada haurà d’aconsellar la Viana amb una estratègia més sinuosa que amb el príncep Orenç, més farcida de sobreentesos, mirades escadusseres, coqueteries habituals que destarotin la seguretat del baró i li facin mossegar l’ham. Al seu costat, la Morgana té clar que no caldrà trescar gaire. El baró ja el té clavat, l’ham.

Només passades dues setmanes, el noble convoca la Viana sense previ avís, i prescindint de les usuals cortesies, se li proposa com a marit. La petició més aviat sembla un mandat, però la noia broda el seu paper i mostra una galant timidesa mentre apama els interessos patrimonials. El baró, en veure-la dubtosa, juramenta que renunciarà a la riquesa dels Albir que li pertoca, si ella accepta el matrimoni. Amb tot, la resposta és compungida:

—Benvolgut baró, no sabeu com m’afalaga la proposició que em feu… Però em confesso encara adolorida per la pèrdua tan recent del meu marit. Sigueu generós amb mi, doneu-me alguna setmana més i us prometo que reflexionaré l’oferiment amb una favorable predisposició.

Amb posat benèvol, el baró accepta un termini que li sembla curt, i la Viana respira tranquil·la.

Lligall 23.
La Viana descobreix els dons de la Júlia

La mateixa nit, totes tres amiden els beneficis que la petició del baró comporta. El balanç és clarament positiu. Però saben que encara han de resoldre l’assumpte més espinós de tots.

—Vejam. Em falten dos dies per a la regla. Si no sagno, vol dir que estic prenyada de l’Orenç i que els Albir tindran un hereu…

La Morgana salta com una llebre.

—I quan els de Guifort ho sàpiguen, et buscaran per estossinar-lo i no et servirà de res haver renunciat als teus drets. Per la soga de Judes! Fes-me cas, Viana: si has de tenir un fill, que sigui del baró, que jo m’encarregaré d’entabanar-lo.

Tot i el comentari esgalabrós, la Viana continua dirigint-se a la Júlia:

—I si sagno, seré una persona lliure.

—Lliure? —torna a bramar la Morgana—. Cony de conys, que no ho veus? Lliure i arruïnada. Però que no te n’adones? El tresor dels Albir està a mans d’aquest capsigrany, i pels pactes signats, ell és el tutor dels teus béns fins…

—Mare, em deixes parlar?

—No —respon encrespada la Morgana—. Que no ho veieu que…

—Mare! —talla la Júlia amb un crit sec. No mira enlloc ni ningú, però la Morgana ajup el cap.

—Viana, el més segur és que estiguis prenyada…

—Ho suposes o ho saps? —inquireix la Viana.

—Ho sé.

—Però, Júlia, no ho pot saber ningú fins que no sagni —assereix la Viana.

—Si la meva filla diu que ho sap, és que ho sap —impugna la Morgana—. Ella és més bona fetillera que jo, i sense necessitat de tantes herbes ni fongs.

—Mare, per favor —implora la Júlia, perquè mai no ha parlat dels seus dons a la Viana, i sospita que el fet d’assabentar-se’n així tindrà conseqüències. Es gira apocada envers l’ésser que estima i que la mira desconcertada per tot el que se li desvela—. Viana, a voltes tinc visions… i no em cal que m’ajudi amb beuratges. Les visions em venen soles, quan volen, i per això la mare diu que soc millor que ella.

La Morgana, poc sensible al conflicte que s’ha iniciat, torna a intervenir:

—Filla, no t’emprenyis més amb mi, però l’assumpte és massa important. Ens pots dir què has vist?

La Júlia abaixa el cap.

—Sé que la Viana no sagnarà. Que la criatura serà un nen i que viurem en un lloc que no té res a veure amb aquest castell, però que deu pertànyer al baró, perquè, en les visions que tinc, hi apareix sovint.

La Viana resta callada. Tot li ve de nou, i ho percep com una manca de confiança de la Júlia. Per primer cop, es sent enganyada i no ho vol dissimular.

—M’incomoda que no m’hagis parlat mai de… de les teves visions. M’incomoda i em decep. —La recriminació fereix profundament la Júlia, perquè sap que se la mereix. Els ulls se li humitegen, el silenci s’allargassa fins que, sense cap mal gest, s’aixeca i se’n va de la cambra.

Quan tanca la porta suaument, la veu de la Morgana intenta intercedir:

—No t’ho ha dit mai perquè se n’avergonyeix, Viana. L’emprenya tenir poders endevinatoris. Vatua món. T’imagines? Quan m’ho diu, la malparida no veu que també s’avergonyeix de mi, del que em dona per viure, que és amb el que l’he poguda pujar fins avui. Però d’això, noia, li n’hauràs de parlar tu a soles. Perquè, si bé sempre m’ha estat obedient, en aquest assumpte se m’enferesteix.

Com si ja enraonés tota sola, com resignada:

—La reina també ho sabia… La nena tenia nou anys i va somniar que l’emboscarien en un viatge a l’abadia de Corn. Quan m’ho va contar, vaig córrer a dir-ho a la Vídua, que, malfiada de mena, triplicà la seva escorta, i així salvà la pell. Cagondeu! Jo, la famosa fetillera, no ho vaig saber preveure, i mira que, quan la nena m’ho digué, em vaig empatxar de beuratges perquè m’obrissin l’altre món.

El relat desclou una sospita a la Viana:

—I per això la féreu venir el dia que m’examinàveu el ventre?

—I és clar —diu amb tota naturalitat—. Perquè t’observés. I has de saber que, a banda del meu parer, la reina la va cridar a soles per preguntar-li sobre la conveniència del teu matrimoni amb l’Orenç. Després la reina em confirmà que la Júlia li digué que el matrimoni estava predestinat, i que en naixeria un Albir. —Tot d’una, els llavis de la dona insinuen un somrís ple de tristor—. I saps? El dia que li vaig donar el verí, em va confessar que la predicció de la Júlia era el millor consol per a la mort que preveia segura. Quines coses. Quina merda.

La Morgana calla com si continués amb els seus records.

—Mare de Déu —mussita la Viana—. O sigui que hauria pogut…

No acaba el pensament. S’aixeca i camina fins a la cambra adjacent. Allà troba la Júlia d’esquena; però, quan la sent, es gira per al·legar una excusa. Sinó que la Viana s’avança:

—Júlia, per l’amor que et tinc, et juro que mai més no et demanaré que em prediguis res. Ni que m’hi vagi la vida.

—Tenia por que…

—Xiiit!

I li amoixa els cabells mentre li busca la boca.

Quan els seus llavis es separen, somriu.

—Si he de tenir un fill de l’Orenç, caldrà que ordim un bon estratagema, que el baró no sospiti res i que sortim indemnes del daltabaix.

En un lloc preferent i apartat dels domèstics i comensals, el baró Ferran i la Viana comparteixen els àpats. Si bé les converses entre ells escassegen, les insinuacions del noble són recurrents. Avui fa set dies que a la Viana li manca la regla, i ja té la decisió presa, però espera que l’home es sadolli. Diu la Morgana que un mascle fartat escolta millor que un d’afamat. La Viana espera sentir els rots de complaença de l’home per iniciar el seu parlament. Amb cada paraula meditada, anuncia al baró que està ben disposada a l’esposori «i a satisfer tots els meus deures d’esposa». En sentir aquesta darrera precisió, també consell de la Morgana, el noble s’aixeca enardit, bolca la taula amb un soroll estrepitós i proclama la prompta cerimònia nupcial amb «la princesa Viana de Quer» als sorpresos comensals. I talment com si ho anunciés al món sencer, jura i perjura que la fastuositat de la boda quedarà per sempre més gravada en la memòria dels minyasencs.

Lligall 24.
La importància d’una sola nit

Dins la cambra, un primer raig de sol s’esquitlla pel finestral. No ha dormit, però està satisfeta. Tot i que ara el baró la molesta amb una roncadissa eixordadora, ahir va notar que l’havia mullada, i això aplana un camí que podia ser molt pedregós. Malgrat que fa quasi un mes que no té la regla, la Morgana manté que el trastocament de dates serà fàcil, si el preparen bé.

Abruptament, un assortiment de roncs més fragorosos i descompassats l’avisa que el baró es desvetlla. La Viana tomba el cap i només li veu, al cantó esquerre de la cara, de bocaterrosa, un únic ull que la mira.

—Bon dia, baronessa.

—Bon dia, baró Ferran.

I amb veu volgudament propera:

—Esteu satisfet de mi, senyor?

—Satisfet? No és la paraula. —S’incorpora una mica i posa una mà sobre el pit nu de la Viana—. No sols omples de bellesa la meva vida tardoral, sinó que el desig que em provoques potser farà el futur dels Minyàs menys ermat.

En Ferran la mira fixament, com demanant si l’ha entès. Oi tant que l’ha entès! No sols això. Veure que els interessos de tots dos van aparionats commou el llagrimer de la noia que, de retruc, entendreix el baró. A fora i a dins del castell, el sol torna a escalfar.

—I ara, esposa meva, vestim-nos i anem a passejar, que tothom vegi que hem sabut conrear les mútues conveniències. I no sols al castell, sinó també al llit.

Mentre el baró es gira per posar-se les calces, la Viana pensa en les paraules lúcides del seu marit. Per primera vegada, es pregunta si no deu haver fet sort.

Poc després, els servents, els guaites i alguns convidats observen com la parella travessa somrient el pati d’armes i surt de bracet a peu pels carrers de Minyàs perquè la gent els vegi. La Morgana, que se’ls mira des d’una escletxa del finestral, diu amb aire alleujat: «Han cardat bé». Es diria que la Júlia no l’ha sentida.

Lligall 25.
La baronia de Minyàs reneix

Passades dues setmanes del casori, el matrimoni deixa Minyàs per traslladar-se al palau de la baronia, a Montalt. Allà, el comte Roger II els rep, i entre comentaris laudatoris sobre la magnificència del casament mostra a la Viana les més altes consideracions. No sols per la fama de la seva bellesa o el prestigi del llinatge Quer, sinó també per una vida rocambolesca que l’ha feta cèlebre i popular entre els montaltins.

Per la seva banda, el baró de Minyàs experimenta una mena de segona joventut. Els comentaris envejosos o admiratius dels prohoms de la vila l’alliberen d’antigues frustracions i li provoquen una generositat permanent amb la Viana. Tot i això, l’obsequi més important ja l’hi concedí abans de la boda: la Morgana i la Júlia seran les seves dames de companyia mentre ella en tingui la voluntat. I ella, de voluntat, en té molta, perquè, a part dels lligams inconfessables, ningú no la pot ajudar tant en l’afer que l’abassega: l’engendrament d’un fill que tant pot solucionar-li la vida com menar-la a l’abisme.

Quan la Viana anuncia al baró que està embarassada de dos mesos i poc, el noble rep la notícia amb una alegria desmesurada. No obstant això, passats els primers dies, bescanvia la joia pel temor que qualsevol incident estronqui un embaràs tan transcendental. El pànic posa el baró a l’aguait, que amb una obstinació malaltissa vigila cada moviment de la Viana. Són uns mesos difícils de passar, també per a la Júlia.

Finalment, a mitjans d’estiu de l’any 84, les dones simulen que el trencament d’aigües s’ha avançat unes setmanes i comencen una representació difícil però llargament assajada. Amb l’autoritat que els dona ser les remeieres privades de la Viana, la Morgana i la Júlia declaren que elles soles es basten i prohibeixen que entri ningú a la cambra: «No fos que s’hi esquitlli algun mal d’ull», afirma la fetillera amb uns ulls desorbitats que predisposen a l’obediència. Una vegada soles, les dones fan veure que el part s’entrebanca. Sorolls, crits, demanda d’aigua bullent, jaculatòries bruelades, draps xopats amb sang de garrí… I mentre a fora es viu el desgavell entre pregàries i patiment, a dins la Viana pareix sense més ensurts que els dolors habituals. Quan totes tres decideixen finir la representació, es fa el silenci. Un llarg silenci. Les ganyotes de neguit enlletgeixen els rostres del baró i dels domèstics.

Tot d’una, la porta s’obre i la Júlia apareix amb la criatura en braços. Darrere la porta que ha deixat entreoberta, s’hi veu la cambra en què s’aparenta una baralla per la vida: llençols ensangonats, aigua tèrbola als cossis, draps bruts i vermellosos per terra, i al llit, la baronessa Viana mostrant-se mig desmaiada. Amb aquesta escenografia, la Júlia es dirigeix al noble i li anuncia que s’ha salvat la mare i que té un fill mascle, ben dotat i amb bona salut, malgrat ser vuitmesó. El baró no escolta aquest incident banal ni tampoc valora el fet que l’infant pesa prou. Té als braços el que més pot desitjar: un hereu per als Minyàs. Amb els ulls humits i enardit, alça la criatura cap al sostre i proclama tres vegades el seu nom: Bernat, Bernat, Bernat, setè baró de Minyàs!

Enmig del batibull emocional, la Morgana s’esmuny de la cambra. Tot ha anat bé: el tall del cordó, la plantofada al cul, el nen està ben constituït, però quan li ha rentat la cara s’ha esglaiat. «D’aquí pocs anys serà la còpia del seu pare, del meu Orenç». Experimentada en altercats d’aquesta mena, va de dret a la cambra on es guarden les pertinences de la Viana. Darrere els baguls més apartats, remena entre una colla de retrats dels Albir. Els del príncep Orenç ja no es penjaren per evitar que la seva bellesa ofengués el nou marit. Però ara, amb la semblança del nadó, tota prudència és poca. Separa uns quants retrats, que porta a la cambra de la Viana, i els apilona a la llar. Passada una estona, la Morgana observa la pira encesa mentre renega:

—El vaig ajudar a néixer, el vaig pujar fort i bell com cap home… I no sols me l’han mort, sinó que he de ventar les flames que en cendregen la beutat. Sí, me cago en tots els déus i escupo gargalls de fel sobre els bocs malèfics de la nit!

Ningú que la veiés diria que plora desconsoladament.

Lligall 26.
En Bernat es fa un home

Al palau dels Minyàs es viuen temps de plenitud. Amb la reiterada absència del baró per les reunions nobiliàries, les justes de renom, les hisendes de la baronia, les visites a Barcelona per assistir a les Corts i els viatges allà on el rei el reclama com a membre del Consell Reial, l’home no disposa de temps per a les futilitats que acreixen un infant. La Viana, la Júlia i la Morgana són les encarregades de criar l’unigènit, i a fe de Déu que s’hi dediquen amb una cautelosa rivalitat.

La Morgana vigila de lluny. Sap que, si s’acosta gaire al nen, les noies recelen. Espera pacient, i quan necessiten estar soles, pren cura del petit en allò de què va més mancat: jaculatòries que allunyin els mals d’ull, banys pudents per a la salut i algun amulet cosit en un replec de roba. A més, en gronxar-lo als braços, li retorna la malenconia de quan hi tenia el seu Orenç.

La Júlia frueix d’un sentiment inesperat: sentir-se mare. Des que el nen li va xuclar per primera vegada el mugró, la llet ha acudit generosa. Vorejar la maternitat l’embadaleix. De petita ja es delia per tenir una filla, segurament induïda per la Morgana, que li’n parlava tot el dia. Però amb la seva primera regla també arribà un malson, un presagi espantós que es repeteix sempre que menstrua. Un ésser deforme amb un ull i sis braços li augura que tota femella que engendri morirà abans del tercer any de vida. La Júlia no ho ha dit mai a ningú, això, ni tan sols a la Morgana, que, com més li alaba els dons fetillers, més la desgana de ser mare.

Al capdavall, la baronessa Viana es sent la més afortunada de les tres. Ha passat d’una vida a l’aguait a una benaurança impensada: mare d’un infant preciós, esposa d’un noble deferent i amant d’una dona que l’apassiona. Tot plegat en una estranya harmonia.

Així, l’infant viu rodejat de carantoines, paraules manyagues i prudències protectores, fins que el 1291, el dia del setè aniversari d’en Bernat, la vida al palau dels Minyàs es desgavella. El baró ha convocat família i vassalls per solemnitzar que, en exercici de l’autoritat paterna i dels usos nobiliaris, posa el seu primogènit sota la protecció personal del comte Roger II. Que servirà al palau comtal com a patge, i que allà s’iniciarà en la disciplina més transcendent: la de les armes i de la cavalleria. Val a dir que, potser enfarfegat amb tantes moixaines, en Bernat no mostra cap enuig d’abandonar la llar, ans al contrari. L’expectativa de les espases, tot i que les primeres seran de fusta, li evoquen un món excitant d’heroïcitats i victòries.

Aquesta nova vida canvia subtilment la relació d’en Bernat amb el seu pare. Les moltes visites del baró al comte Roger per quefers polítics reforcen els lligams entre pare i fill amb una complicitat baronívola fins aleshores inexistent. Ara tant el pare com l’infant es parlen en un llenguatge reservat als homes, en què paraules sagrades com «honor», «guerra», «coratge», «lleialtat» i «nissaga» prenen sentit i desvetllen uns valors que en Bernat tenia endormiscats.

Però al palau dels Minyàs l’absència del nen entristeix la convivència, i curiosament la més afectada per la nova situació és la Morgana. La manca de l’infant li recorda cada dia que la seva Júlia no acompleix un deure obligat per a qualsevol remeiera: tenir una nena a qui traspassar les tradicions que ambdues atresoren. Però cada vegada que li ho recrimina, la Júlia desenfonya el mal geni i se’n separa més. És filla seva, però el seu cor és de la Viana. Sí, la Morgana viu la partida d’en Bernat com una pèrdua sense retorn. Per primera vegada, sent el regust d’un inesperat dolor: la solitud.

III
DE COM L’ARNAU FEINER
CREIX I ES FA GRAN

Lligall 27.
La Júlia pregunta

No gaire lluny del palau dels Minyàs, en Genís, l’Arnau i l’Adela passen els anys sense entrebancs. El remeier, gràcies al seu tarannà obert i a una actitud humil, derrueix l’habitual secretisme de moltes remeieres. Quan no sap o no encerta a saber com ha de tractar un malalt, l’envia a la remeiera de més renom, segons cada cas. Al principi, aquest procedir aixeca desconfiances. A força de no demanar mai bescanvi, acaba causant l’admiració i la complicitat de quasi totes elles.

Una altra cosa que distingeix en Genís és la preferència per visitar els pacients a domicili. Creu que a casa s’esplaien millor els mals, i a més a més allà es pot ensenyar a la família com s’ha de cuidar el malalt a l’hora de col·locar un cataplasma en un lloc difícil, preparar infusions poc complicades o recordar els horaris de cada remei. Segons ell, el pacient ja en té prou de suportar el dolor perquè s’hagi de preocupar d’on cau el sol. De tota manera, en Genís cada matí obre casa seva als pacients que venen de lluny o necessiten discreció.

En el terreny de les relacions personals, ell no és un home de gaires entreteniments. Manté el celibat de manera escrupolosa, i l’únic esbarjo que es permet és la visita als Minyàs. A Montalt, tothom considera un privilegi poder assistir un home tan poderós i amb tantes influències, però a en Genís li interessen molt més les llargues converses que manté amb la baronessa. És una dona que combina la curiositat amb la deducció per assolir l’aprenentatge. Aquesta manera d’enriquir el senderi captiva el remeier. D’altra banda, en absència del baró, la Viana es mostra més extravertida, la Júlia acut més sovint a ella, i a poc a poc la reunió es converteix en un espai acollidor que, fins i tot, amoroseix la Morgana, que un capvespre tria una cadira per seure, enretirada.

En Genís es sent cofoi pel protagonisme que els seus relats li procuren. Esplaiar les seves experiències pel món andalusí, a la manera dels contes exòtics, li dona un protagonisme afalagador. I per seduir més bé les oients, procura polir el llenguatge a l’hora de descriure sensacions, colors i costums. Sovint, al mateix temps que perfila els records, la nostàlgia de les seves vivències granadines l’emmelangien i li matisen la veu.

Normalment, sempre és la baronessa la que enceta les converses, però una tarda, com si no vingués a tomb, la Júlia li pregunta:

—Digueu-me, senyor: quan hi emprenguéreu el darrer viatge, a Al-Andalus?

—Fa cinc mesos, Júlia.

—I me’l podeu contar?

—Oi tant —Una mica sorprès per la curiositat poc usual de la noia—. Doncs… aquell cop, i com sabeu, les zones frontereres estaven greument esvalotades i les rutes habituals eren impracticables. Amb tants avatars, el negoci s’havia empoquit i necessitava esclarir quines expectatives hi havia amb vista al futur… Tot i que no hi aní només per aquest motiu, també enyorava les converses amb el mestre Abü Bakr. Amb ell, les idees flueixen i es posen a debat calmosament, sempre amb la voluntat d’aprofundir-hi. Mai d’imposar-les. El vell, de la raó en fa una eina per generar més raó. No sé si m’explico bé… Per millorar el raciocini.

En Genís fa una pausa per a si mateix, però de seguit, com qui foragita dubtes, reprèn el to:

—I com que les guerres a les fronteres em complicaven el viatge, després de peripècies i algunes giragonses arribí a Màlaga per mar i sota bandera genovesa.

Observa l’efecte de la frase, que de seguida té requesta:

—Genovesos? Tinc entès que encara guerregen contra Pisa.

—Si en fa d’anys! Per això són amistosos amb els catalans i acceptaren d’embarcar-me per un preu raonable. —Però la Viana ja s’ha allunyat per la màgia d’un nom.

—Ah, Màlaga, Màlaga… En tinc referències tan llunyanes —es lamenta.

—I tanmateix, senyora, és una ciutat amb més de vint mil ànimes protegides per una imponent alcassaba i amb un port molt ben aparellat per al comerç, sobretot d’ençà que els genovesos se n’han fet els amos. Tant és així que, avui, el lígur hi és una llengua habitual.

—Ah, recordo que el meu pare el parlava…

—Sí, una llengua bella i per a nosaltres entenedora.

La Viana de seguida s’interessa pel segon motiu del viatge.

—I digueu-me, Genís, un cop a Granada, vàreu poder veure el vostre savi?

—Fou massa tard, baronessa. —I com si en Genís sabés arribat el moment d’exhibir-se, millora el relat ajudant-se de l’expressió dels ulls, dels gestos de les mans i d’una veu més entonada—. Només arribat a Granada, m’encamino a la casa de l’amic, delerós de retrobar-lo. Quan hi entro, trobo l’espaiós jardí a vessar de gent, com si hi celebressin una festa, o potser més ben dit, com si hi oficiessin una cerimònia. Per passar desapercebut, no saludo ningú i miro de comprendre de què va l’esdeveniment. A prop meu, alguns joves reciten poemes, d’altres cremen encens de flaires desconegudes, i més enllà n’hi ha que llegeixen escrits en veu alta, tot en un ambient de serena benaurança. Però les meves robes no faciliten l’anonimat i, de cop, se m’acosta el primogènit de la família, l’Ibrahim, que després d’abraçar-me molt cordialment m’agraeix que hagi vingut a honorar el record del seu pare. El record del seu pare? És aleshores que l’Ibrahim s’adona que no sé res i me n’anuncia la mort, de feia tres dies.

—Bon amic, avui l’apropem a nosaltres recitant els seus versos i llegint els seus pensaments.

En Genís fa una pausa, abaixa la veu i entristeix el relat per commoure les seves oients, ja del tot seduïdes:

—Em quedo atònit. El missatge de l’Ibrahim em penetra com fan les notícies espantoses que de primer et deixen trastornat i només després en perceps la fondària del mal.

Ja amb els ulls humitejats i sense avergonyir-se’n, diu:

—Tot i maldar per retenir-me els plors, finalment els deslliuro entre laments, i estic tan commòs que provoco l’emoció dels amics i familiars, que a poc a poc m’envolten per ser testimonis del meu dolor. Aleshores l’Ibrahim, metge com el seu pare i nova autoritat de clan, m’abraça, i en presència de tothom proclama a plena veu que jo, en Genís Feiner de Montalt, soc el seu germà, i que tot allò que la meva família necessiti, la família d’Abü Bakr Ibn Bundüd s’obstinarà a procurar-m’ho. I, com hi ha Déu, que ho han acomplert. Passats uns dies, els mateixos familiars m’han escortat fins als límits castellans.

Quan acaba el relat, totes tres resten emmudides una estona, la qual cosa provoca l’orgull del remeier. Fins que la Viana pica de mans tres cops, amb un posat admiratiu que expressa a l’instant.

—Quin privilegi, Genís, quin privilegi! Però digueu-me: l’emir de Granada és encara el vell Muhammad I?

—No, senyora. Si res no ha canviat, ara governa Granada el seu fill, l’emir Muhammad II, que, segons l’Ibrahim, és un home docte i de lleis —afirma admirat de la curiositat política de la baronessa.

La Júlia, que malgrat haver iniciat la conversa ha callat fins ara, tot d’una reprèn el fil del seu interès:

—I no penseu tornar-hi mai més, a Granada?

En Genís se la mira una mica perplex.

—Caram, Júlia, m’endevineu el pensament? —I fa una pausa curta mentre observa que, al costat de la noia, la Morgana somriu—. Doncs… segurament no, Júlia. El viatge que us he contat possiblement ha estat l’últim. D’una banda, perquè l’Ibrahim m’ha jurat que té manera de fer-me arribar les mercaderies que necessito, i de l’altra, perquè el meu Arnau ja té quinze anys i tinc un projecte secret per a ell. Un projecte que, precisament, nasqué d’una conversa amb l’Abü Bakr.

I calla, dubtós de si ha de desfer el secret guardat tants anys. Fins que alça els ulls al no-res.

—Només fou una idea que em sembrà el mestre, però de la qual, amb el temps, n’he fet el meu ideal. I si Déu vol, s’acosta el moment d’executar-la.

La Júlia, com si fes estona que esperava aquesta confessió, afirma, com animant-lo:

—És un gran ideal, Genís.

El remeier no respon. De veritat que la Júlia en sap alguna cosa? O només és un parany perquè l’hi expliqui? La Morgana continua somrient, callada.

Lligall 28.
En Genís ensenya algunes cartes
del joc, no pas totes

El primer diumenge del mes de novembre de l’any 1290, els de can Feiner es dirigeixen a la catedral per assistir a l’ofici mentre les campanes toquen a missa. En arribar a la gran portalada, coincideixen amb la molta gent que vol entrar al temple, i en Genís, com a cap dels Feiner, saluda i complimenta els caps de les altres famílies. Aquest ritual ve seguit d’un altre que té una especial significació: seure en el banc familiar, que es té assignat segons uns principis arbitraris en què intervenen la jerarquia, el prestigi familiar, l’antiguitat, la bondat en les donacions i la darrera decisió del bisbe. Des de fa molts anys que els Feiner ocupen dues places del setè banc de la dreta, la banda dels homes. A l’Adela, com que és dona i sense família, li toca estar al cantó esquerre, dempeus, perquè quan oficia el prelat és quan assisteix més gent a l’ofici.

Just en el moment en què el bisbe apareix al presbiteri, en Genís xiuxiueja a l’Arnau:

—Després de missa, disposa d’una estona, que parlarem d’un tema seriós.

El noi s’impressiona per com li parla el pare i es passa tota la cerimònia especulant la raó d’una cita tan inusual. Deu ser que el negoci no va prou bé, o potser un problema de salut?

Quan surten de l’església, l’Arnau observa que el seu pare camina seriós, capficat, i que quan algú el saluda afablement, respon sense aturar-se com faria normalment. Només quan, un cop a casa, s’asseuen l’un davant l’altre, en Genís enceta el parlament:

—Fill meu. —I fa una petita pausa.

L’Arnau, a qui sempre l’ha cridat pel nom, copsa la solemnitat del «fill meu» i sent créixer la temença d’una desgràcia.

—Ja saps que estic satisfet dels teus estudis. El mestre Conrad em diu que tens un cervell molt lleuger per combinar números i fórmules. En Youssef m’assenyala que ja parles l’àrab millor que jo. El pare Joan em confirma que de les declinacions de llatí no en falles ni una, i que en geografia identifiques tot el món conegut.

—Gràcies, pare. Aprendre em diverteix.

—Ho sé, fill… Quasi n’has fet un ofici.

El mira i canvia de to. Arriba el moment d’ensenyar el joc.

—I aquest ofici vull que el continuïs i el milloris.

En Genís Feiner es sent una mica atabalat, però procura que no es noti. Veu arribat el moment d’explicar una part del seu ideal a qui n’hauria de ser el protagonista, i s’estima més ser prudent. Es tem que una exposició equivocada embarranqui la proposta, i això no s’ho perdonaria pas.

—T’he demanat que parlem perquè vull que la pròxima etapa de la teva vida et faci un home de profit… de molt profit.

—Faré el que em maneu, pare.

—Arnau, en aquest afer no vull l’obediència que em deus. Renuncio a la potestat paterna i només l’has d’acceptar, i dic «acceptar», en cas que la proposta et convenci.

El noi no sap què dir. En els valors que li han inculcat, res no pot afalagar més un pare que l’acatament.

—Durant aquests anys t’he observat el caràcter, la manera de ser i de fer. He notat que els estudis que atemoreixen els altres tu els converteixes en un repte que et diverteix. D’altra banda, quan eres petit, la meva feina de remeier t’interessava. Eres un tafaner. Volies saber les fórmules secretes, per a què servia cada elaboració, m’ajudaves a destil·lar essències, extreure olis, sostenies els animals que matava i mai no t’arronsaves. Encara avui, quan els estudis t’ho permeten, em vols acompanyar a visitar els malalts.

L’Arnau creu endevinar la intenció del seu pare, i s’hi vol mostrar conforme.

—Pare, si desitgeu que segueixi els vostres passos i que em dediqui al comerç i a remeiar la salut dels altres, hi estic ben disposat. Tinc facilitat per als números i per als comptes; i per la banda dels remeis, si vós m’ensenyeu la resta que sabeu, no puc somniar res de millor.

El pare se’l mira satisfet per la seva bona predisposició. Ara bé, que el noi no sospiti res del que li vol proposar el fa somriure amb un posat pacient.

—Espera, fill. Calma’t. El meu pla no és pas aquest. Va més lluny que això. Què et semblaria si al somni de ser remeier n’hi afegim un de més gran?

Fa una pausa, no tant per encuriosir-lo com per assaborir el temps tan curt que durarà la frase. I la diu:

—Fill meu, t’agradaria estudiar medicina?

L’astorament del noi és immediat.

—Pare, pare, però de veritat penseu que és possible? Voleu que sigui metge?

Els ulls de l’Arnau espurnegen, mentre el seu pare procura restar serè.

—És possible, Arnau. Fa que ho he preparat els mateixos anys que tens tu. Dia rere dia.

—I aquest és el vostre somni?

—N’és una part molt important. L’altra la sabràs quan tornis de Montpeller.

—Montpeller!

I l’Arnau no es pot retenir i es llança als braços del seu pare, que ho viu entre emocionat i excedit per una expressió tan poc habitual entre ells.

Lligall 29.
Montpeller. Una llum en terra d’Oc

En Genís ho té decidit. Si l’Arnau vol, guarirà la gent des d’un estatus superior, el de metge. Ha temptejat cada pas, calculat les despeses i altres qüestions que l’han fet cavil·lar molt de temps. Potser el que més l’ha fet dubtar ha estat triar l’escola mèdica convenient, que actualment vol dir escollir entre Salern i Montpeller. La de Salern és la més antiga i més prestigiada, però, pels suggeriments rebuts a Granada, semblaria que la de Montpeller té un futur més brillant. No li estranya. Coneix Montpeller i sap que és una ciutat moderna, que prospera a passos agegantats i que avui s’aixopluga sota la corona catalana, la qual cosa també és un avantatge. A més a més, hi té el bon amic Beròt De Bòria, el ric mercader amb qui ha travat un lligam quasi fratern a força de superar adversitats i enriquir-se junts. D’altra banda, quan en Genís li expressa els seus projectes, en Beròt s’ofereix per allotjar el noi a casa. Aquest gest, a banda dels estalvis que comporta, assegura que l’Arnau viurà protegit i ben orientat en una ciutat que desconeix.

Els preparatius han durat mesos i mesos, durant els quals l’amic montpellerí l’ha informat sobre els professors més reputats, els preus, l’organització i la durada dels estudis. Però passa un fet que liquida qualsevol dubte. A finals de l’any 1289, l’amic Beròt notifica a l’Arnau que, per la butlla Quia Sapientia, el papa Nicolau IV ha fundat l’Studium Generale montpellerí, on s’integren les escoles de medicina, dret, teologia i arts sota l’autoritat del bisbe de Magalona i el guiatge del Pontífex. A partir d’aquesta butlla, els títols de l’Schola Medicorum de la ciutat es reconeixen universals i autoritzen a exercir la medicina a tot el món cristià. El destí queda fixat. Serà Montpeller.

De fet, no és que en Genís conegués gran cosa de medicina. De jove va memoritzar tres noms de l’antiga Grècia: Hipòcrates, Aristòtil i Galè, que a l’escola mossèn Conrad definia com a patriarques. És més tard, a Granada, que l’Abü Bakr li parlà de metges com Abulcasis, Avicenna, Maimònides, Averrois i d’altres, que a poc a poc se li van fer familiars. També l’assabentà que, forçats pels antics conflictes amb els almohades, alguns metges jueus emigraren al nord. Alguns feren cap a Toledo i uns altres continuaren camí per instal·lar-se a l’Schola Medicorum de Montpeller. De tot això, en Genís en treu dues conclusions: l’escola occitana ofereix una titulació garantida per la protecció del Pontífex; però, ensems, allà l’Arnau podrà aprofundir en la medicina musulmana, que li mereix molt més bona opinió que la cristiana.

Lligall 30.
El gran ideal

Mentre dura el preparatori per a l’anada de l’Arnau a Montpeller, en Genís poleix el seu gran projecte. Considera que, si bé amb el temps la medicina farà avançar les pràctiques tradicionals, a hores d’ara el saber remeier soluciona problemes de salut que la medicina encara no resol bé. I si és veritat que el món remeier i el mèdic beuen de fonts diverses, tots dos tenen la mateixa finalitat: guarir les malalties. I és en aquesta trobada on l’ideal d’en Genís pren volada.

Està convençut que tant ell com l’Arnau viuen el moment just de la història en què els remeis tradicionals i la medicina es poden complementar. Somnia que, en aquesta magnífica confluència, tots dos poden tenir un paper que transcendeixi les seves vides. Per la seva banda, acumularà tanta saviesa remeiera com pugui; per la de l’Arnau, cercarà l’explicació mèdica de per què els remeis són efectius. Utilitzar la seva formació a l’Studium montpellerí podrà servir a l’Arnau per desentranyar el misteri de cada remei i convertir-lo en raciocini. D’aquesta manera, l’antiga saviesa remeiera podrà participar en la millora de la medicina moderna. Segons en Genís, es tracta de dos mons complementaris que no han de malviure entre gelosies i prejudicis, quan la mútua conveniència no és altra que la cura dels malalts. A vegades en Genís es pregunta si la seva idea no és una bogeria. Tant li fa la resposta. Aquest és el seu ideal complet. Si l’Arnau torna preparat de Montpeller, el convidarà a participar-hi.

Lligall 31.
Any 1291. Els estudis

Quan l’Arnau arriba a Montpeller, en Beròt De Bòria l’acull amb tota classe de consideracions. És un albigès que es traslladà a Montpeller de jove atret per la puixança dels negocis i la munió de contactes comercials que s’hi establien. No en va, en aquella ciutat hi conflueixen tres rutes cabdals: la del sud, que abasta Al-Andalus, els regnes peninsulars i Mallorca; la de l’est, amb les poderoses repúbliques italianes, que, a més a més, convergeix amb la ruta de l’Orient Llunyà, i la tercera, la del nord, que és conflictiva, però que compta amb una ciutat que amb més de cent cinquanta mil habitants imposa el seu poder i atrau el comerç: París.

La mansió del senyor de Bòria s’aixeca al barri dels mercaders més potentats de Montpeller, a prop d’on resideix la noblesa, tot i que en queda una mica apartada. Si bé l’aristocràcia s’ha resignat a compartir riquesa amb els desclassats, aquests, a mesura que s’adineren, també volen poder, i això són figues d’un altre paner. En tot cas, en De Bòria equilibra una reconeguda astúcia comercial amb un tarannà parsimoniós, culte, d’una afabilitat exquisida. Tracta l’Arnau com un filantrop delerós de mostrar-li la ciutat i presentar-li’n les persones més convenients. Aquestes deferències, el xicot les detalla al seu pare en les missives que li envia cada mes.

Montpeller enamora el jove. L’amplada dels carrers, pels quals passen més galeres, carruatges i bestiar en mig matí que a Montalt en tot un any, així com el fet de veure tantes persones juntes, l’impressiona. I el que més sorprèn l’Arnau és que allí cadascú sembla tenir un lloc on anar i quelcom precís per fer. Insòlit. Juntament amb les descobertes, l’Arnau sent créixer un sentiment de nom engrescador però difícil d’assaborir: la llibertat. I és que la ciutat l’embolcalla amb un anonimat que el fa sentir lliure. «No com a Montalt, on cada pas que fas esdevé un quefer comunitari en què tothom sap on vas, amb qui t’has de veure, el que has de tractar, i fins i tot te’n pronostica el resultat». Aquí ningú no coneix l’Arnau, ni l’assenyala ni el jutja. Aquesta màgia d’una ciutat moderna, amb comerciants espavilats, estudiants descreguts, metges famosos, advocats solemnes i pobres arribats d’arreu a la recerca d’una vida millor, li extasia l’ànima, que tot d’una també se li fa més lliure.

D’entre la llista dels mestres més reputats, el senyor De Bòria proposa el nom d’un jueu, un tal Samuel Ben Gatzà, hereu d’una nissaga de doctors que ja treballaven a Còrdova i que, en caure el Califat, es refugiaren a Granada. El seu pare, cansat d’humiliacions, decidí exiliar-se a Toledo abans que accedir a cobrir-se el cap amb la gorra groga, un escarni exigit pels nassarites als de la seva ètnia. A Toledo i amb el seu fill Samuel, els Ben Gatzà exerciren i assoliren bon renom. Però, al cap de pocs anys, la vida abandonà el vell, i en Samuel, que sempre n’havia viscut a redós, anhelava iniciar una via pròpia. Atret per les notícies que a Montpeller fulgia una escola mèdica, i seduït pels rumors que el seu senyor, el rei Jaume I, era permissiu amb les diversitats religioses i amb les pràctiques mèdiques arribades del sud, s’hi establí a mitjans de l’any 1270, encara jove.

Durant la visita en què en De Bòria i l’Arnau li sol·liciten el magisteri, en Ben Gatzà fixa i xifra les condicions perquè el noi s’integri al seu grup de cinc deixebles. Tant el tutor com l’aspirant accepten cofois, perquè saben que gaudir d’un mestre en solitari és impensable per al fill d’un mercader.

Com la majoria dels seus col·legues, el mestre Ben Gatzà imparteix les classes al seu domicili. Cada matí inicia el curs amb la lectura comentada dels llibres dels savis grecs, dels quals té còpies en propietat, que custodia amatent, ja que sovint són introbables. Exhibeix un físic escardalenc, de gepa pronunciada, nas rapinyaire i ulls inquietants, que a l’Arnau se li afiguren capaços de furgar dins el cervell dels deixebles. Tot i estar prim com un secall, no se’l veu fràgil. Camina de pressa amb passos decidits, i quan un se’l mira de cantó, la figura esdevé un pèl graciosa: la gepa prominent del darrere exagera el perfil del païdor pel davant, mentre que a dalt el nas talla l’aire amb l’orgull del seu poble.

A la tarda, l’ensenyança és diferent: se’n diu «fer la classe al llit». Els estudiants acompanyen el mestre al voltant del malalt en una experiència colpidora. Sovint han de veure misèries que regiren l’estómac. Pocs deixebles surten indemnes de la prova. Però és en els casos més difícils que el mestre Ben Gatzà mostra el millor de si mateix i es guanya l’admiració dels alumnes. En acabat, durant el trajecte de tornada, el metge parla i explica les conclusions de la visita, tot travessant els carrers montpellerins amb passos ràpids, mentre els nois l’encerclen al seu ritme i prenen apunts, talment com si li xuclessin les ensenyances. En una altra ciutat, una imatge així hauria encuriosit els vianants, però a Montpeller allò ja no crida l’atenció a gairebé ningú. No és estrany, doncs, que l’Arnau enfili el capvespre exaltat pels impactes apresos, i que abans d’anar a dormir passi en net els comentaris del mestre.

Tot i l’entusiasme que li provoquen les novetats, la veritat és que els textos d’Hipòcrates l’enfarfeguen una mica. Tot hi sona revellit. Més endavant, l’avorriment disminueix amb Galè. Però aquest encara parla dels quatre humors i del fet que la salut depèn de l’harmonia entre la bilis groga, la bilis negra, la limfa i la sang, un principi que els mestres musulmans ja fa temps que ni discuteixen. A més a més, la medicina grecoromana adorna les teories amb disquisicions filosòfiques que emmigranyen l’Arnau. I no és que ell dubti que la filosofia eixampla el senderi, però sempre ho fa a força d’entortolligar-lo. Prou que ho nota el mestre Ben Gatzà, que, quan els deixebles capcinegen ensopits, ha d’aixecar la veu fins a l’enrogallament. El seu pare ja li ho deia: «Les pràctiques curatives basades en l’equilibri dels humors no serveixen per a gran cosa. Qualsevol remeiera, sense tenir estudis, fa millor feina».

Fins que el matí d’un dia lluminós el docte Samuel obre un llibre amb una grafia diferent. Ho fa amb una gestualitat curosa, un comport solemnial que indica un tomb transcendent en l’ensenyança. De seguit, els cinc deixebles entenen que estan iniciant un cicle nou: el dels textos i conceptes dels grans metges musulmans. El venerable mestre sap que ja no li caldrà cridar més. Per fi l’Arnau frueix d’una medicina diferent, pragmàtica, tangible, empírica, que potser es pot definir amb una paraula que s’està posant tan de moda darrerament: científica.

Lligall 32.
La primera alerta

Enmig de tantes troballes que exciten l’Arnau, n’arriba una que no s’esperava i que el contraria profundament. A l’Schola Medicorum montpellerina, la majoria de les autoritats expressen una opinió denigrant envers la feina dels remeiers. A més, la qualitat intel·lectual dels qui la improperen el colpeix fins a sentir humiliada la dignitat del seu pare. No pot entendre el menyspreu d’uns remeis que són benèfics per a tantes malalties i que es valoren a tot arreu i des de temps ancestrals. Ben mirat, el fet que la majoria dels remeiers siguin dones, provoca unes befes especialment punyents i escabroses, quan és reconegut que, de sempre, elles han estat les encarregades de vetllar per la salut de la gent. L’Arnau no dubta de la prevalença de l’home sobre la dona, però no es sap avenir d’uns escarnis tan furibunds.

A mesura que dura la seva formació, els improperis esdevenen calúmnies, fins que, en cosa de poc temps, ja s’instaura el criteri que identifica la remeiera o la fetillera amb una paraula fins ara desconeguda: bruixa. S’afirma que, en caure el dia, aquelles dones volen tot posant-se una canya a l’entrecuix per perpetrar maldats, i que, en rituals orgiàstics, adoren un boc satànic que besen al cul en senyal de submissió abans d’iniciar bacanals antinaturals. L’Arnau, que gràcies al seu pare ha conegut moltes remeieres i més d’una fetillera, no les ha vist mai encamellar-se sobre un pal, ni fer marranades amb un dimoni, ni traspuar la malvolença que se n’explica. Tot pren una dimensió tan desmesurada que semblen més perilloses les remeieres que les mateixes malalties. L’Arnau tampoc no se’n sap avenir, d’això.

El noi opta pel fingiment i no explica la vocació del seu pare. La llunyania de Montalt i la discreció del senyor De Bòria afavoreixen que no la sàpiga ningú. També és cert que en les cartes que ell li envia tampoc no menciona mai la seva situació. Per respecte i per no enderiar-lo amb diatribes que l’ofendrien.

L’Arnau també es guarda bé prou d’explicar al pare res de la vida nocturna montpellerina, altrament apassionant, a vegades arriscada i sovint promíscua. Les disbauxes als tuguris del barri dels estudiants depenen de la fondària de la bossa de cadascú, i el senyor De Bòria té instruccions de mantenir-la-hi exigua. Però el mentor ignora que gràcies a l’amistat d’un company d’estudis, en Jiròni de Solhinhac, l’Arnau frueix d’unes nits més que estimulants.

El tal Jiròni és fill tardà del marquès de Solhinhac, gran noble tolosà que, als dinou anys i a canvi d’abjurar el catarisme en el concili de Tolosa, salvà hisenda i vida. La bossa de l’amic primogènit té una fondària inesgotable. A més a més, tot i que el noi exhibeix una manifesta bellesa, és un tímid malaltís que convida l’Arnau als tuguris per no haver d’anar-hi tot sol. És així que l’Arnau tasta la vessant orgiàstica de l’anatomia, a part de provar els efectes del vi i dels populars al·lucinògens. Molt sovint el tolosà acaba tan begut que l’Arnau li fa de bastó fins que arriba al seu palauet, on es queden a dormir la borratxera. Alguna nit, i quasi sense adonar-se’n, tots dos viuen sexualitats endormiscades i plaents, que l’endemà de bon matí ja no recorden. Tanmateix, aquestes temptacions mundanes de la carn no desencaminen mai l’Arnau dels estudis, com és el cas de molts altres alumnes. Estranyament, el plaer de l’intel·lecte cimeja en ell sobre els sentits.

En Jiròni és l’únic company que sabrà que el pare de l’Arnau és remeier, la qual cosa no el sorprèn, més aviat a l’inrevés. Li conta que també a Tolosa els nobles es vanten de tenir una remeiera o fetillera al seu servei, però li confia que no vol entrar en aquesta discussió de moda, perquè el passat herètic del seu pare no li permet fer-se el valent.

Lligall 33.
El favorit

El capteniment a les classes d’en Ben Gatzà i l’aprofitament del seu magisteri provoquen que el professor esculli l’Arnau com a deixeble favorit. Es tracta d’una mena d’adopció intel·lectual que comporta obligacions d’ajudantia durant les classes, i que per a bé o per a mal també s’estenen als quefers privats. El noi esperança que, si se’n guanya l’afecte, el mestre li sembrarà el cervell amb les millors llavors. Normalment, l’adopció comporta la gelosia dels companys, però el caràcter modest del noi i la influent protecció d’en Jiròni apaivaguen els recels. Amb tot, l’Arnau demostra els seus mèrits amb escreix, sobretot quan el mestre es sent mig emmalaltit i li demana que, gràcies al seu domini de l’àrab, el substitueixi en la lectura i la traducció dels llibres. La imatge del mestre ajaçat en una màrfega amb els ulls mig closos mentre valora la dicció harmoniosa del deixeble, a qui de tant en tant interromp respectuós per comentar algun paràgraf d’interès, restarà en la memòria de l’alumne com un instant excels.

Un altre avantatge del favorit és ser l’acompanyant del mestre en les conferències de les grans personalitats que passen per Montpeller, o que hi són convidades. Això permet a l’Arnau sovintejar les persones més notòries de la ciutat, i sobretot conèixer els dissertants. Gent prestigiosa de tot el continent, a qui en Ben Gatzà acostuma a saludar en acabar la conferència, i que una vegada satisfetes les formalitats o hipocresies, intercanvien opinions doctorals que l’alumne aprofita tant com pot. Si el conferenciant ha tractat sobre qüestions mèdiques, l’endemà mateix el mestre en fa un resum per als deixebles que no hi han assistit i procura generar un debat interessant. En Jiròni, sempre convidat per algun noble montpellerí, no en fa mai ostentació, i aquesta humilitat augmenta l’estima que li té l’Arnau.

De les moltes conferències anunciades, la que desvetlla més expectació és la de l’ínclit Arnau de Vilanova. Savi celebèrrim, metge de reis i papes, també fou alumne i fins fa poc professor de l’escola montpellerina. La seva dissertació versa sobre l’obra de Galè, a qui ha reinterpretat magistralment en diversos escrits. A la conferència, s’hi agomboien les personalitats més selectes, tant del cantó polític com del religiós, així com les ments més preclares de l’Studium Generale: metges, advocats, ensenyants, clergues… Però en aquesta ocasió, acabada la conferència, és tanta la gent que vol complimentar l’Arnau de Vilanova que el mestre Ben Gatzà renuncia a acomiadar-se’n i s’enretira discretament. L’home fa cap a casa callat, com si reflexionés. El noi no gosa interrompre’l. Un pas darrere seu, s’enderia amb el fet que l’insigne doctor ha especulat sobre la relació de la medicina amb la filosofia, la política i la religió, però ha deixat de banda la praxi mèdica, teòrica o empírica, que és el que veritablement li interessava. Això sí: l’Arnau de Vilanova ho ha exposat tot amb un llenguatge florit, una personalitat seductora, i amb el mèrit d’haver traduït i revisat millor que ningú les teories de Galè. De sobte, quan ja s’acosten a la casa d’en Ben Gatzà, el mestre s’atura, i sense canviar el tarannà pensatiu, demana al deixeble què li ha semblat la dissertació d’en Vilanova. L’Arnau, prudent, argumenta el seu desencís tot procurant mantenir el respecte pel famós conferenciant. El vell l’escolta atent, s’encamina fins a la porta. Un cop al llindar, es gira, el mira furgant-li el cervell, obliqua els ulls negres i sentencia:

—La política l’ha allunyat d’Esculapi, sí. I la fama l’ha allunyat de l’humil aprenentatge. I sense això…

Deixa la frase penjada, mentre aixeca la daga nasal cap al cel, com resignat. Després, tot obrint la porta, afegeix:

—Ah, però en la seva preferència per Galè no va pas desencaminat. Era el més avançat de la vella escola. I has de saber que moltes de les aportacions que sustentava provenien d’haver curat els gladiadors de Pèrgam. En furgar en les seves profundes ferides, s’endinsà a l’interior del cos humà per conèixer-lo millor, cosa que, en aquells temps i fins no fa gaire, estava prohibit.

En Ben Gatzà alça els braços al cel en un gest d’incomprensió i tanca la porta.

El xicot camina cap a la mansió del seu protector, tot reflexionant sobre la sentència inacabada del mestre: «I la fama l’ha allunyat de l’humil aprenentatge. I sense això…». L’aprenentatge, fins i tot quan ja ets savi? Entra a la cambra, capficat en l’aprofundiment de la qüestió.

Lligall 34.
Visita al pare i a la fe

Durant la seva estada a Montpeller, l’Arnau Feiner visita dues vegades Montalt. Allà exulta responent l’allau de preguntes interessades d’en Genís. Al mateix temps, el pare frueix de l’entusiasme amb què el seu noi exposa les descobertes: que si tot canvià quan el persa al-Razí va rebatre la teoria dels quatre humors, «i pare, d’això ja fa més de dos segles»; o quan el cordovès Abulcasis inventà uns estris per facilitar a les dones la maternitat i evitar tantes morts; o que si Avicenna, o Avenzoar, o Alhacen, «que s’atrevia a operar els ulls per recuperar la vista, quasi un miracle, pare». En Genís coneix moltes d’aquestes notícies de Granada, però s’ho calla. No vol interrompre’s el plaer de veure com l’Arnau enlaira el vol.

—Us ho imagineu? Tot això mentre aquí anàvem a les palpentes seguint pràctiques i teories revellides.

Sí, en Genís s’ho imagina, i va més lluny i tot. Veu en l’entusiasme del fill la baula que li permetrà gestar el seu ideal.

En la segona visita, en Genís ja s’adona que, amb la vida a Montpeller, l’Arnau ha esbatanat finestres que no hauria obert mai a Montalt. Sobretot quan en converses més assossegades el noi li comenta que a la ciutat occitana el món canvia de pressa i que ja s’assembla poc al que han viscut els pares o els avis. Li relata com allà es trastoquen estructures que no s’havien qüestionat mai. L’Arnau afirma que la jerarquia endogàmica de nobles, cavallers i religiosos, que ha travat la cristiandat dels últims segles, es comença a esquerdar, que les ciutats ja no es conceben a recer d’un castell, sinó al voltant del comerç, dels oficis, dels tallers artesans i de nous estaments de prestigi, com ara el mateix Studium.

—Evidentment que el vell ordre resisteix —afirma un Arnau reflexiu—. Però a poc a poc no tindrà altre remei que resignar-se i permetre l’evolució, encara que només sigui per salvar els privilegis. —I sentencia, precís—: Al final, tothom s’haurà d’adaptar al canvi. Molts per sobreviure-hi, uns quants per dominar-lo.

En Genís escolta el fill i procura animar-lo a seguir el seu discurs. Sap que veure món canvia la perspectiva de les coses. Ell mateix, sense els seus viatges, estaria a la inòpia del que el noi li conta. Tanmateix, pensa que a Montalt, si bé s’hi intueix alguna cosa del que l’Arnau explica, els canvis tardaran a imposar-se.

Durant les dues visites, l’Arnau procura veure’s tant com pot amb la seva enamorada d’infantesa, la Carlota Cirerer. Quasi sempre d’amagatotis, als mateixos llocs que es trobaven d’infants o en trobades suposadament casuals. La Carlota li desvetlla quelcom especial, un sentiment que comença en el sexe, com és natural, però que, pel que sigui, s’enfila fins al cor.

—Si torno metge, et casaràs amb mi.

—I si no?

—També.

—Ni t’ho pensis. Si no tornes metge, diré al pare que et rebutgi.

—Al fill del comerciant més ric del poble? No ho farà pas.

—Doncs aleshores li pregaré que et demani un dot que els Feiner no pugueu pagar.

I així, entre rialles, carícies escadusseres i mirades enterbolides, tots dos passen l’estona i s’inventen el futur. Després l’Arnau tornarà a casa per anar directament a la seva cambra. Barrina que, segons els llibres, les noies no tenen un sexe tan freturós com el dels nois. Deu ser cert, això, perquè, pel que fa a ell, necessita abaixar-se les calces i masturbar-se imaginant la Carlota. L’Arnau es sorprèn de sentir un plaer dins seu més profund que el que sent amb les dones dels tuguris que en Jiròni li paga.

Un diumenge, el noi assisteix a la missa oficiada pel bisbe Eudald de Ripoll en persona. A l’hora de la prèdica, i com té per costum de fer, el prelat bruela amenaces des de la trona, posseït per una fe vehement. El bisbe, d’un físic desmesurat, recolza el seu pes excessiu sobre la barana del púlpit amb un posat tan furient que sembla voler esclafar els feligresos per convèncer-los millor. Enmig de les comminacions, emboca una frase que penetra en el cervell de l’estudiant: «No correspon a l’home decidir què és correcte i què no». Després de tan alta proclamació, el bisbe fa una pausa expectant perquè el dogma il·lumini la ignorància dels feligresos. «Aquest do només correspon a Déu, Nostre Senyor, i al Papa, que n’ostenta l’autoritat aquí a la terra».

Les peroracions del bisbe sempre l’han avorrit, però aquella afirmació li descabdella algunes cavil·lacions. Quins són els fràgils llindars que separen la teologia de la medicina? Qui els defineix? La raó o la fe? El pare li ha explicat que a Granada afirmen que la raó ha de prevaler en tot allò que no pertany a l’esperit. Però li costa de creure-ho, a l’Arnau. Aquí, l’Església observa les innovacions mèdiques amb recança. Perquè li corquen l’autoritat? Potser perquè el progrés de la medicina rebaixa la potestat de Déu sobre el destí de l’ésser humà, com alguns teòlegs defensen? O és que la medicina representa precisament una eina de Déu, com afirmen els musulmans? Quan Déu crida un malalt al seu costat, l’intent d’allargar-li la vida suposa contradir la voluntat divina? L’ofici que ell estudia és adversatiu de la seva fe, que tanmateix sent inexpugnable?

Abassegat pels dubtes, l’Arnau passeja la mirada entre els fidels. Els veu arrupits sota les amonestacions que perboca el bisbe Eudald. Mort. Infern. Condemna. Judici. Foc etern. Cruixit d’ossos… L’Arnau es demana si és necessari amenaçar els feligresos amb uns càstigs que ells ja coneixen amb paraules menys grandiloqüents, però de ferida quotidiana. Fred. Fam. Por. Malaltia. Guerra… No és per això que els fidels esperancen una altra vida que els rescabali d’aquesta? No és per això que es resignen al patiment de la que viuen? Però aleshores morir seria una benaurança, i en canvi curar només allargaria el patiment. De sobte, entre els sentiments i la raó, intervé la memòria, que li rebota una flama lluminosa. Quants, quants moribunds ha vist l’Arnau suplicar al mestre Ben Gatzà que els perllongui la vida, ni que sigui unes hores? Rics, pobres, nobles, esclaus, de qualsevol condició. Ell pot testimoniar com, fins i tot quan premuneixen la mort, aquella gent no s’arrapa a la vida eterna. S’unglen a la poca que els queda aquí. I tant se val si l’agònic dolor els és insuportable. Contra la passió per sobreviure, els discursos religiosos o les propostes filosòfiques serveixen de ben poc. Tal vegada és per això que l’Església ha ablanit les passades condemnes i ara patrocina la creació d’escoles on s’ensenyen les noves aportacions de cultures herètiques, abans sentenciades a la foguera. Mahoma, com Crist, promet la vida al paradís. Però els metges alcorànics saben cuidar millor la vida en aquest món, tot i ser espantosa.

De cop i volta, l’Arnau atura la seva pensada i es persigna. Un temple no és lloc per sospesar raonaments d’aquesta mena, i encara menys a la vista del Senyor. L’Arnau tanca els ulls i resa un parenostre, mentre demana a Déu que li preservi la fe.

Lligall 35.
Final d’estudis

Després dels anys de batxillerat, l’Arnau opta al títol que proclamarà l’excel·lència de la seva preparació: la llicenciatura. L’examen té lloc a l’església prioral de Sant Fermí i s’anomena inceptio. És un repte dificultós, perquè té lloc davant un tribunal de mestres reputats que examinen els alumnes en diferents tandes i en públic, cosa que enfarfolla l’elocució i l’intel·lecte de molts aspirants, que en queden exclosos.

El mestre Ben Gatzà ha preparat l’Arnau a fons. Confia que, si el noi manté la clarividència, farà una exhibició que redundarà en benefici de la seva fama de gran mestre. L’encerta. El deixeble passa totes les proves amb nota i queda intitulat com a llicenciat en medicina.

A Montalt, en Genís rep la notícia per dues missives diferents, la del fill i la d’en Beròt De Bòria. L’amic tolosà, entusiasmat, omple el pergamí de comentaris laudatoris. L’Arnau és metge i ja pot exercir. Però en la missiva de l’Arnau, a part de comunicar a en Genís el reeiximent, li demana vènia per continuar els estudis i accedir a l’escalafó més alt de l’Schola Medicorum: el doctorat. En Genís no vacil·la ni un instant. La fe cega en les qualitats del fill i el rerefons del seu ideal, sempre present, fan que accepti la proposta a l’acte.

Amb voluntat de ferro, l’Arnau passa mesos i mesos tancat a casa, fins al punt que el senyor De Bòria es preocupa per la salut del jove. Se’n sent responsable. Veu l’Arnau absort i abstret alhora, incapaç de mantenir una conversa i sense sortir de la cambra si no és per consultar el mestre. Però el mentor s’equivoca. Cada pàgina, concepte, fórmula, tractament o teoria que el noi aprèn té l’efecte d’un bany en aigües lluminoses. Si bé nota que el cos li decandeix una mica, sentir el seu intel·lecte enardit el compensa.

Quan, passats dos anys, l’Arnau es sent preparat i obté l’avinença del mestre Samuel, es presenta a les proves finals, les anomenades «triduanes», tan famoses com aterridores. Són unes cerimònies públiques a les quals assisteixen les màximes autoritats de la ciutat, que sovint, com és el cas, són presidides pel mateix bisbe de Magalona en nom del Pontífex. Consisteixen en tres dies exhaustius d’exàmens i proves, amb horaris rigorosos i protocols establerts, que només els més selectes es veuen amb cor de sobrepassar. L’Arnau no sols supera el repte, sinó que excel·leix amb un lluïment que admira els examinadors. Tant, que, provocats pel talent del jove, aquests frueixen de posar-lo a prova amb interpel·lacions constants i demandes sorprenents. L’Arnau guanya tots els embats que se li presenten amb un domini insòlit. En un racó, el mestre Samuel somica, i prop seu el senyor De Bòria i en Jiròni, que ja ha passat l’examen amb bona nota, senten com l’orgull els dreça l’esquena.

Així, l’Arnau Feiner és investit doctor per l’Schola Medicorum de Montpeller. La cerimònia d’aquesta intitulació s’anomena «el Triomf». L’ha assolida amb una qualificació tan deferent que, per acord del tribunal, se li concedeix de rebre el capell negre, el cinturó daurat i els documents que l’investeixen com a doctor, de mans del mateix Gaucelí de la Garda, bisbe de Magalona i summa autoritat de l’Studium Generale montpellerí. Des d’aquest instant, l’Arnau no sols té la més alta potestat per exercir la medicina, sinó que també pot ensenyar-la, segons la butlla papal, Hic e ubique Terrarum, arreu del món.

Lligall 36.
Montalt, 1299. L’Arnau entra
al palau dels Minyàs

El retorn a casa de l’Arnau Feiner, profusament pregonat pel seu pare, és un succés que compta amb els principals de la vila. No en va, ell és el primer fill de Montalt que ha merescut un títol tan exclusiu, prestigiós… i modern, repeteix en Genís Feiner a tothom qui el vulgui escoltar. Els comtes de Montalt; els barons de Minyàs; el primer prior de la catedral en representació del bisbe Eudald de Ripoll, malauradament indisposat; el síndic; el veguer, i el batlle… L’orgull d’en Genís no cap a la faixa que li afina la figura dels dies festius. «Doctor, i en tan poc temps!», sospira.

Poc després dels discursos, ja de camí cap a casa, en Genís s’atura davant una propietat veïna a la seva. L’Arnau sap que és la casa pairal del cavaller Gusart, que, en ser condemnat amb l’exili i confiscats els seus béns pel comte de Montalt, quedà abandonada poc abans d’anar ell a Montpeller.

—Fill, mira-la bé. L’he comprada per a tu i l’he preparada perquè hi puguis viure i exercir la medicina.

—Valga’m Déu, pare. No calia…

—En parlarem després, Arnau. Apa, entrem-hi, que te l’ensenyo… I que quedi clar que, mentre te l’adaptes, viuràs a casa.

—I és clar que sí, pare, però no necessito tant…

—T’he dit que en parlarem més tard, d’això, o és que ja no m’acceptes l’autoritat? Mira, veus allà, a la tanca mitgera? Hi he obert una porta per comunicar les dues propietats. I al mig del terreny, hi ha un pou amb deu pròpia i la sínia en bon estat…

Mentre en Genís li remarca els detalls, l’Arnau es sent abassegat per la grandària del regal. Voldria mostrar agraïment, però no sap com fer-ho. Va deixar Montalt que només havia de ser un jove obedient, i ara ha tornat amb un estatus que no sap gestionar quan tracta amb la gent, i encara menys amb el seu pare. En tot cas, mira d’acompanyar cada explicació d’en Genís amb mostres d’admiració i agraïment, mentre observa el gran casalot, el molt de terreny tancat que l’envolta, unes cavallerisses immenses, i fins i tot un pou amb sínia. Massa, per a ell.

L’Arnau esmerçarà uns dies a complimentar els potentats que el volen conèixer. La primera visita que fa és al palau dels Minyàs. El baró Ferran ha expressat voluntat de saludar-lo i, per al seu pare, el compromís és ineludible. El noi entra al palau sempre a dues passes d’ell, impressionat per la noblesa d’una mansió en què no posa els peus qui vol. Quan, cerimoniós, en Genís fa les degudes presentacions i s’inicien les primeres cortesies, l’Arnau es sent afalagat pel tracte que li dispensen els barons, que a més a més es refereixen al seu pare com a un íntim de la família. Un cop asseguts, la baronessa Viana demostra ser dona de món i obre la conversa:

—Digueu, benvolgut mestre: com és l’actual vila de Montpeller? La vaig visitar quan només tenia vuit anys amb el meu enyorat pare, i m’agradaria avivar-ne el record.

L’Arnau agraeix un tema que li permet esplaiar-se. Descriu les fineses arquitectòniques de la ciutat i remarca el prestigi i la notorietat que els estudis de dret o medicina li donen. Posa èmfasi en el fet que precisament la presència de l’Studium Generale comporta un cosmopolitisme refinat, amb gent d’arreu del continent. L’Arnau se’n surt prou bé, i a poc a poc la conversa es fa compartida pels quatre reunits.

Tot d’una, la baronessa xiuxiueja alguna cosa a l’orella del baró. Amb el gest de conformitat d’ell, s’absenta de l’estança. Quan torna, ve acompanyada de dues senyores. Una, la més gran, l’Arnau la reconeix a l’instant de quan tenia nou o deu anys. Manté aquell aspecte ferotge que el feia arrambar-se a la paret contrària quan se l’encreuava. L’altra no la coneix. Té l’edat de la baronessa i una bellesa estranyament irradiant. Aquelles dones li són presentades com la Morgana i la Júlia: «Dues dames de companyia que m’acompanyaren a l’exili i que, a més a més d’amigues, són les meves remeieres… Meves i de tothom que al palau les necessita».

La veu del baró la talla:

—Però a mi no em foten la mà al damunt —diu mig somrient—. L’únic que entra en aquesta casa per grapejar-me la salut és el vostre pare.

La Viana i la Júlia somriuen; la Morgana no tant. Sempre distingida, la baronessa afegeix:

—El meu senyor ha posat tota la confiança en el vostre pare… i amb raó. Però jugo amb avantatge, jo. Tant la Morgana com la Júlia també són fetilleres…

—I perilloses —afegeix, entremaliat, el baró—. Són perilloses per a tothom que s’acosti a la meva esposa, menys per a mi. Però m’hi vaig haver de casar. —I provoca les rialles de tots, menys de la Morgana, que definitivament no està per orgues.

A l’Arnau el sorprèn que es parli de remeieres i fetilleres amb tanta naturalitat. Després de vuit anys fora, li ve de nou. Pensa que s’ha de ressituar, que Montalt cau molt lluny de Montpeller i de l’Schola Medicorum, tant en distància com en mentalitat. Quasi havia oblidat que en qualsevol casa de la vila comptar amb una remeiera es considera un privilegi. I, si és fetillera, encara més. Ja tard, la visita acaba amb properes invitacions i renovats auguris per al seu futur com a metge. De tothom menys de la Morgana, que continua enfurrunyada. Com quan ell era petit.

Complimentar els prohoms de Montalt ocupa en Genís i l’Arnau dos dies més. La titulació llorejada del jove aixeca admiració. Ell procura correspondre-hi amb cortesia i forçades referències als seus mèrits. Ho deu fer bé, perquè en Genís anota una bona colla de primeres consultes mèdiques.

Durant el quart i el cinquè dies, l’Arnau anuncia al seu pare que no cal que l’acompanyi. Dedica el temps a visitar els montaltins, casa per casa, i anunciar-los que, davant qualsevol malaltia, disposen d’ell sense que els estipendis siguin mai un impediment. En Genís dissimula, però s’entendreix quan se n’assabenta. Pensa que el gest dignifica el fill. «Si un remeier ja ha de tenir bon cor, el d’un metge encara ha de bategar millor».

Finalment, l’Arnau reserva el sisè dia per visitar la casa dels Cirerer. En Genís, que sap que la quarta filla d’aquests veïns, la Carlota, ja el tenia encaterinat d’adolescent, s’excusa:

—Fill, avui tampoc no t’acompanyaré. Amb la Carlota heu de parlar de les vostres coses, i serà millor que estigueu sols.

—Gràcies, pare, però justament és el dia que més us necessito. Voldria que demanéssiu a l’August la mà de la Carlota. La tradició vol que sigueu vós…, o jo no me’n sortiré pas.

En Genís somriu, tot i que li estranya que el seu fill no li hagi demanat permís per a una determinació tan important. Però no és moment de retreure res.

—Tanta pressa tens? No vols festejar-la un temps, no sigui que alguna cosa hagi canviat?

—No, pare. Ho tenim parlat i decidit. Com més aviat pugui començar la nova vida, millor. I desitjo que la Carlota en formi part.

Se’l veu tan determinat, que en Genís no insisteix.

—D’acord. Havent dinat, m’abillaré per a l’ocasió.

—Gràcies, pare. Jo també em prepararé.

—Estic content. És una bona noia. I tens raó: et convé una dona a casa. —Tot d’una, la seva expressió s’ha enfosquit. Com sempre que recorda la Beatriu.

Les maneres de la petició són senzilles. Ells mantenen les formes i els compliments en arribar, i una vegada concretat el motiu de la visita, en Genís i l’August es reuneixen a soles i no tarden a estrènyer les mans. L’August Cirerer no dissimula la complaença que un dels xicots amb més futur de Montalt esposi la Carlota. A banda d’això, el cap dels Feiner l’ha exonerat de les despeses més oneroses, coneixedor de les seves limitacions dineràries.

El cas és que, acordat el casori, la parella de joves no hi són per a gairebé res. Només per obeir el que la tradició demanda: un ritual reeixit que deixi en bon lloc les dues famílies i que es posin a procrear la mateixa nit de noces. Tot arribarà.

Lligall 37.
El segon pas: l’hospital

De tornada a casa, amb la mà de la Carlota concedida, en Genís creu que és un bon moment per parlar amb el fill. Després d’anunciar-li-ho, adopta un posat pensarós, que no abandona fins que s’asseu a la seva poltrona, la de les grans ocasions. Amb un gest, assenyala a l’Arnau que li acosti una cadira. És aleshores que, amb veu una mica engolada, en Genís manifesta:

—Fill, durant aquests anys de molta feina i sacrifici he pogut estalviar una petita fortuna que vull posar a la teva disposició.

Gargamelleja un instant, no fos que li fallés la veu en un moment tan desitjat:

—I he decidit que la millor manera d’ajudar-te és amb la construcció d’un hospital que, amb tu al capdavant, irradiï prestigi i riquesa per a la família i per a Montalt. En saber que ja tenies la llicenciatura, comprí el casalot dels Gusart, perquè, a part de l’edifici, té un pati molt extens i unes cavallerisses espaioses. De fet, juntament amb la nostra parcel·la, hi ha lloc més que suficient per a un hospital. Ja has vist que he obert un pas ampli entre totes dues propietats, que permet…

Mentre en Genís exposa a l’Arnau el seu propòsit, no deixa de mirar-li els ulls per poder clissar les reaccions del noi. Sap que el seu fill s’ha forjat a Montpeller una personalitat pròpia. La hi copsà només de baixar del carruatge. Maneres de persona culta, entenimentada, i embolcallat amb una rara serenitat que, segons com, el desassossega. No és que en Genís senti disminuïda la seva autoritat paterna, que cap signe de l’Arnau li nega. És alguna cosa més delicada que això, com si davant seu es sentís minvat de quelcom més subtil: l’autoritat del saber. I això el desorienta. En Genís sempre ha exercit el magisteri patern sense complexos, i ara, de sobte, sent insegura aquesta potestat. Potser la titulació del noi l’impressiona més que a la resta de montaltins. Si bé li augmenta l’orgull de pare, també li empoqueix l’autoritat de mestre. Per això, ara necessita reivindicar l’avi, que es jugava la vida mercadejant; la dida Sança, que li traspassà els remeis; la mare, que va morir per tenir-lo, i també reivindicar-se a ell mateix, que s’arriscà al capdavant d’un negoci per acumular una riquesa que avui posa al servei del fill. Aquests són uns fets i uns sentiments que mai no havia expressat, perquè senzillament pensava que el noi no n’havia de fer res. S’equivocava. N’ha de fer molt. L’ideal que ha projectat amb tant d’afany només prendrà sentit si l’Arnau el comparteix.

—… és amb aquesta finalitat que vull que disposis del que t’ofereixo.

El noi escolta agraït la proposta. Per la generositat del pare i perquè aquest li ha obert el cor d’una manera tan poc habitual. També s’adona que el que li proposa ho té pensat de fa temps. No obstant això, i sense menystenir les intencions del seu pare, l’Arnau s’ha forjat una colla de conviccions profundes. Potser la més important de totes és que el títol, causa de tanta admiració, serveix de ben poc sense investigació i experiència. Entén que, per al seu pare, el doctorat representi el final de l’aprenentatge; però, per a ell, només és la porta d’entrada al verb «aprendre». Recorda, com si el mestre Gatzà la hi repetís ara, aquella frase de quan tornaven de la conferència de l’ínclit Vilanova: «I la fama l’ha allunyat de l’humil aprenentatge. I sense això…». N’està tan convençut, que quan en Genís acaba l’al·legat, no li cal preparar la resposta. Només en cuida la forma, perquè sap que no és la que anhela escoltar.

—Us agraeixo infinitament l’oferiment, pare. Me’n commou la grandària, i la del vostre cor… Per res del món no puc refusar un acte tan generós. Només que, en aquest precís moment, necessito iniciar la medicina humilment. Vós ho entendreu per la vostra pròpia vivència com a remeier. Doneu-me un temps per exercitar el que he estudiat, i això em permetrà aprendre el que ni cap professor ni cap llibre poden ensenyar, i que a la llarga em capacitarà per dirigir el vostre hospital.

En veure la cara inexpressiva del pare, l’Arnau s’obliga a afegir:

—I tan bon punt em senti preparat per a la vostra oferta i l’alta responsabilitat que comporta, us podré retornar el que espereu de mi. I us juro, per l’agraïment que us dec, que farem aquest projecte junts i em sereu tutor i conseller.

No és la resposta que en Genís esperava i, per un moment, es queda sense paraules. Tanmateix, veu tan sincer el seu fill, i amb una argumentació tan assenyada, que no s’enutja. S’aixeca i, solemne, li besa el front.

Lligall 38.
El matrimoni Feiner-Cirerer

En un sol dia, l’Arnau es casa a la porta de la catedral, viu abassegat el banquet pantagruèlic pagat pel seu pare, pren possessió d’una llar pròpia a can Gusart i comparteix llit amb la Carlota. Cert que ja de petits s’esbargien les coentors entre sembrats i pallisses. Però l’acoblament de noces comporta tanta transcendència religiosa i familiar que sovint constrenyen l’aparellament carnal al fracàs. Amb tot, l’Arnau exhibeix el seu coneixement de l’anatomia femenina, i, en un crescendo prolongat, tots dos s’alliberen de les cabòries que envolten el coit i en gaudeixen des de la nuesa dels instints. L’Arnau fa estremir la sexualitat de la Carlota fins al deliri. Però quan els espasmes dels seus cossos amainen, la dona es sorprèn que, en un tres i no res, el marit s’endormisqui abraçat al seu cos nu, mentre que ella continua ben desperta. De fet, no se’n sap avenir del plaer experimentat. Ningú n’hi havia parlat, ni tan sols la seva mare. El goig ha penetrat tots els racons del seu cos fins a fer-li perdre el cap i la vergonya. Del seu marit n’esperava seguretat, la bona consideració entre la gent de Montalt. Però no preveia que pogués provocar-li un delit tan gustós durant el deure de procrear. Just quan el pensament es confon amb el somni, la Carlota s’adona que tindrà dret a enamorar-se. I a ser feliç.

Amb el pas de les setmanes i dels mesos, les primeres descobertes esdevenen quotidianitats desitjades però previsibles. Sovint, la reiteració indueix al decaïment de les exaltacions inicials. Si bé les físiques segueixen els cicles de la natura, les emocionals poden decandir fins a estimular l’avorriment. Per fortuna, abans que aquests perills es manifestin, l’Arnau i la Carlota senten aparèixer un sentiment no gens corrent entre molts matrimonis: una flama delicada que els escalfa més enllà del sexe i de les obligacions. L’Arnau la identifica, però la Carlota la desconeix. És l’amistat.

La nova afecció desconcerta l’Arnau. Sempre ha conceptuat l’amistat com un sentiment reservat als nois, amb qui, a força d’avinences o interessos, es trava un lligam de pertinença mútua, un espai de confidències o favors que es reserva només a l’amic. Per a les noies, són les mirades furtives, els pensaments erèctils, el desfogament del desig, i després del matrimoni, el respecte per la mare dels fills. Recorda que a Montpeller l’amistat entre els alumnes era rellevant i estimuladora, com la seva amb en Jiròni. Però amb les noies? No se les considerava mai per a cap projecte que no estigués relacionat amb l’instint o la descendència. Tampoc cap educació, ni la religiosa ni tan sols la d’un àmbit superior com l’Studium de Montpeller, no les tenia en compte. Ser amic d’una noia? Una quimera. Fins i tot un inconvenient. La saviesa popular afirma que la companyonia amb la muller afebleix l’autoritat del marit, tan necessària per a una relació sana i duradora. D’elles se n’espera fidelitat, submissió, plaer, servei i descendència. Una amistat sincera amb el marit? I tanmateix, a la casa dels Gusart, la flama que hi ha entre ells dos no deixa de créixer, fins al punt que l’Arnau pensa, per primera vegada, si molts homes no confonen l’amor amb el desig i la possessió. Amb el pas del temps, la pregunta encara se li complicarà més. Contra el pensar dels mascles, és possible l’amor sense l’amistat?

Per la seva banda, la Carlota viu la relació sense garbellar-se el senderi. Frueix del sexe, de l’amistat, de projectar la seva vida amb un company que la respecta i amb qui desitja tenir fills, molts fills…, o en tot cas, tenir sexe, molt sexe. Per a ella, l’important és que tots dos es sentin còmplices en les apetències o necessitats, cadascú des del seu propi espai, i que les normes morals que condicionen la vida dels matrimonis no comptin gaire dins la casa.

Ells en diuen, d’aquesta manera de conviure, estimar-se. Potser per això, quan passats els primers mesos i els primers anys la passió no és corresposta amb l’embaràs d’un infant, l’amistat amorosa que els uneix evita que la manca d’una criatura destaroti l’harmonia matrimonial. Ben cert que la Carlota es sent traïda per la natura, però decideix viure feliç el present, sense sotmetre’s als escarnis que, de segur, ja corren per la vila.

Des de l’altra casa, la dels Feiner, en Genís observa els nombrosos pacients que visiten la casa del seu fill. Alguns d’aquests es remeiaven amb ell no fa gaire, però això no l’afligeix pas. Més aviat el satisfà. Fins a un cert punt l’èxit de l’Arnau també és el seu, i per damunt de tot fa possible el seu gran projecte. En Genís també es complau a observar-los a tots dos com una parella ben avinguda. Concretament, jutja immillorable l’actitud de la Carlota. Des de l’endemà del casament, ella va insistir-li que dinés cada dia amb ells, tot remarcant-li que així compartiria taula amb l’Arnau i podrien xerrar de les seves coses. A despit de l’Adela, en Genís acceptà l’oferta en un dir Jesús, tot imaginant que les converses sobre el futur hospital sorgirien espontànies en la comoditat dels àpats.

I és veritat que l’hospital és un assumpte recurrent els primers dies. L’Arnau hi participa, admirat per la visió audaç del seu pare i per l’energia posada en un projecte del qual ell ha de ser el centre. Al mateix temps, a parer seu, l’hospital és cosa del futur, i l’Arnau encara es considera a les beceroles de la pràctica mèdica.

Però aviat en Genís nota que el seu interès té poc retorn, que els debats sobre l’hospital decauen i que, si ell no els enceta, ja no es produeixen. A més a més, alguns detalls el comencen a capficar. A l’interès d’en Genís pels malalts de l’Arnau, aquest no el correspon mai amb un interès pels seus. Així com ell demana consell quan té un pacient difícil, el noi no li consulta mai res. Ben cert que l’Arnau sempre respon sol·lícit, però com si les feines de l’un i l’altre no tinguessin res a veure, i això comença a decebre’l. En Genís ja no admet que ningú li discuteixi la vàlua dels remeis, i menys el seu fill, que els coneix i en sap els resultats. Al capdavall, troba empobridor que l’Arnau es desentengui dels perquès d’una eficàcia que ajudaria la medicina. La seva medicina.

Lligall 39.
Mentrestant, al palau dels Minyàs,
la Morgana s’enfurisma

Durant aquests anys, al palau dels Minyàs, l’absència d’en Bernat ha buidat les estances de corredisses, manyagues, cançons, jocs i cridòries. La Júlia i la Viana s’han refugiat en el seu amor, que serven indemne. Però la Morgana es sent sola, vella, i sap que trepitja el final del camí. L’absència del seu nen li recorda un desig mai no satisfet, que a poc a poc ha esdevingut una obstinació. Vol una neta.

Que no ho ha demanat vegades!

—Filla, no seria el moment que tinguessis una filla? Quant de temps fa que t’ho prego?

Però la resposta sempre ha estat precisa. Seca en el to i determinada en l’ànim:

—Mare, t’he dit una i cent vegades que no vull.

Durant aquests anys, la Morgana ha viscut la relació de la seva filla amb la Viana una mica desconcertada, però sempre les ha aixoplugat. En el seu senderi, el que facin les noies és cosa seva, sempre que el desori emocional no esdevingui un escàndol que, amb l’esposa del baró pel mig, provocaria mals inimaginables. També és cert que, per a la Morgana, les normes morals no han estat mai del seu conreu. Les trifulgues que ha viscut a la cort li han confirmat la hipocresia de quasi totes. Si les noies fan sexe per a la seva pròpia delectació, se li’n fot. Però que la seva Júlia, encegada per la Viana, s’oblidi d’un deure tan important per a una remeiera com és tenir una filla, li capgira el cervell.

El motiu no és balder. Així s’han perpetuat les tradicions remeieres i fetilleres, de generació en generació. És un mandat que aquestes dones acompleixen des de temps immemorials, si pot ser, amb una nena, perquè tothom sap que les nenes neixen més preparades. Els secrets remeiers no es poden perdre per un amor que mai no serà capaç d’engendrar. I si bé pot acceptar que la Júlia rebutgi allitar-se amb mascles per divertir-se, el fet que no en busqui perquè la prenyin l’enreveixina. La Morgana es sent envellir massa de pressa, i no es vol morir sense gronxar una petita en braços.

De primer, ho remugava; poc després ho ha botzinat, i ara ja ho expressa a crits:

—Júlia, m’has de parir una filla!

Ni els silencis ni les negatives de la Júlia la desanimen. Ans al contrari. A veu batent i davant la Viana, no deixa de reclamar-li-ho.

—Tu, colga’t amb un home, que jo ja em cuidaré que sigui una nena.

Ho repeteix amb frases cada cop més punyents, que tant burxen la Júlia com constrenyen la Viana. Quan ja fa mesos que dura el seu conflicte, la mala bava de la vella apunta més directament a la baronessa, a qui culpa del desastre. I l’encerta, perquè en veure que l’harmonia es desgavella a tot córrer, la Viana pren partit pels desitjos de la vella. Amb el convenciment que una filla ompliria la casa de l’alegria que el petit Bernat s’endugué, tria una nit amorosa per dir-li-ho, el cap encara sobre el seu ventre:

—Júlia, amor meu, la teva mare està emmalaltint. Sap que viurà poc…, i tu també ho saps. No la deixis morir tristament. Potser seria bo que tinguéssim una filla. Més ben dit, m’agradaria ser mare d’una filla teva, com tu ets mare d’en Bernat.

La Júlia l’escolta callada. No li havia sospitat mai aquest sentiment, a la Viana, i les seves paraules la commouen. Pensa que potser s’equivocà en no confiar-li el secret que la turmenta, però ja és massa tard i tampoc no ho farà. Per a la Júlia, contradir la Morgana és un costum; complaure la Viana, una abnegació. Es queda una estona sense dir res. Recorda que, ja de jove, maleïa tenir dons fetillers, però… i si el seu malson no fos més que això i el presagi no fos cert?

—Molt bé. Les dues persones que més estimo m’ho demanen, l’una de dia i l’altra de nit. Feu bona parella. Em dono. Sigui: tindrem una nena. Si no, la mare ens farà la vida impossible. I si és el teu desig, no vull deixar de compartir amb tu res que et pugui fer feliç. Però potser, i només potser, un dia entendràs per què sempre he evitat tenir-ne una, de nena…, i arrencaràs a plorar.

—Per què m’ho dius, això?

—Xit! Tindrem una nena preciosa.

I la besa a la boca.

L’endemà mateix i sota el comandament d’una Morgana reviscolada, especulen amb les conjuncions de llunes i regles, fins que la vella pronostica la conveniència d’esperar tres mesos a fi que els acoblaments «d’aquí i de més enllà» siguin favorables. Ningú no es permet contrariar-la, i si la demora és tediosa, quan s’acosta el dia tot està a punt: ungüents, beuratges, jaculatòries, conjurs, i el més necessari de tot, la tria d’un mascle ben constituït amb qui la Júlia passa tres nits. La catorzena, la d’abans i la de després. La matinada que segueix la darrera còpula, mare i filla es tanquen a practicar els rituals precisos perquè es fecundi una nena. Evidentment, la Viana no hi és convidada, però tampoc no li importa. Que l’infant sigui mascle o femella no l’amoïna gens. I passats els nou mesos, la Morgana gronxa una neta entre moixaines i salmòdies que no entén ningú. La Júlia tampoc, malgrat saber-se-les de memòria.

El nom estava predestinat: Morgana.

Lligall 40.
El declivi d’en Genís Feiner

Durant aquests primers temps, l’Arnau Feiner viu aclaparat per la feina i s’ofereix poc esbarjo. Només es permet freqüentar el palau de Minyàs un cop a la setmana. Al principi, per complaure el seu pare. Però aviat notà que els caràcters oberts de la Viana i la Júlia li esplaiaven el senderi.

La baronessa el captiva. Amb una vida digna de ser cantada pels trobadors, s’explica amb un llenguatge culte i una fina ironia que li permet afranquir el criteri sense perdre la distinció. Sempre a prop seu, com servint-la d’igual a igual, la Júlia posseeix la bellesa d’una flor salvatge, un pensament lliure, atrevit, i té un hàlit misteriós que l’Arnau no sap identificar. Per la seva banda, el baró, usualment ocupat en quefers de poder, assisteix poc a les seves trobades. Escolta les converses com si les atengués des de les altures, amb educació però amb l’aristocràtica desgana per les nimietats. Es podria dir que, quan el cap dels Minyàs és a la casa, el tarannà de les converses pren un altre caire, més circumspecte.

És en aquestes reunions que l’Arnau descobreix qualitats del seu pare que el sorprenen, fins al punt de culpar-se a si mateix de no haver-lo valorat més enllà de la condició paterna. I és veritat que, complagut per l’afecte que hom té de les seves opinions, en Genís manté una actitud distesa, franca, i posa de manifest una perspicàcia sobre aspectes de la vida que a casa, com a pare, no li ha mostrat mai…, o que l’Arnau mai no li ha sabut copsar.

Durant les trobades, sovintegen els intercanvis de remeis, i la Júlia, la Morgana i en Genís comparteixen experiències sense amagar-se els secrets, cosa poc habitual. L’Arnau observa divertit que la Morgana, a qui tots reconeixen el magisteri, sempre vol tenir raó, que la Júlia la manté viva a força de treure-la-hi, i que en Genís, com a vell negociant, modera els litigis per sortir-ne guanyador. El metge procura no intervenir en la disputa, però algunes converses i remeis el sorprenen tant que hi participa espontàniament. El cert és que quasi sempre s’hi sent entrampat, perquè, en les controvèrsies, no se’n surt prou bé. Ho dissimula tant com pot. El seu pare li nota la incomoditat i somriu, només per dins.

El temps sempre esmola el futur en forma de daga. Sense cap causa notòria, en Genís nota petits senyals d’envelliment. Té la ment més activa que mai, sinó que l’assetgen baixades d’energia, petits malestars sense causa aparent, una fatiga desconeguda… S’esforça a contrariar tot allò amb remeis, i motivant-se més que mai amb els pacients. No obstant això, alguna cosa li diu que el seu cos comença a buscar camins de partida.

És l’endemà de la festa grossa de Nadal del 1301 que sent una nosa a l’estómac. No en fa gaire cas. Els àpats han estat excessius i pensa que no els ha paït bé. Pren les herbes habituals, que per sorpresa no són eficients. Amb el pas dels dies, la molèstia esdevé dolorosa, i malgrat que en Genís canvia de remeis, no millora. Al contrari, el que va començar com una presència somorta ja li queixala la panxa com un gos rabiós. Incapaç de solucionar-ho sol, demana el parer a les seves col·legues, però no n’hi ha cap que li aconselli res que no hagi provat. Al final acudeix on li fa més mandra, a la Morgana, que, després d’atribolar-lo a preguntes i grapejar-lo de dalt a baix, li aconsella un remei inesperat.

—No siguis capsigrany. Ja ho hauries hagut de fotre el primer dia. Fes-te mirar per l’Arnau. Potser hi podrà més que nosaltres.

En Genís barrina que, si la Morgana li recomana un metge, és que el deu veure camí de l’altre món. Assegura que l’obeirà demà mateix, però l’enganya. Abans de parlar-li de la malaltia, vol proposar al seu fill la part més atrevida del seu gran ideal, i no voldria una resposta afirmativa per commiseració. És durant el dinar de l’endemà que aprofita una estona en què la Carlota els deixa sols, i entre embats rabiosos al ventre, exposa amb una humilitat infreqüent per a un pare:

—Arnau, no corre pressa, però… Saps? Fa temps et vaig dir que a la tornada de Montpeller t’explicaria el meu somni, el projecte complet.

—Ah, sí, pare: l’hospital.

—No, Arnau. L’hospital n’és l’eina.

La resposta confon l’Arnau, que espera un aclariment. En Genís procura que el dolor no li marqui una ganyota. Intenta canviar el que voldria ser un crit per una veu afable. Té les frases assajades de fa molt de temps, pel que havia de ser una conversa feliç i que, ara, el cos encolerit ha convertit en un turment.

—Fill, et voldria traspassar els coneixements de tots els meus anys de remeier, per si poden complementar els teus. Sempre he pensat que amb la teva formació podries investigar les causes que provoquen els bons resultats dels remeis. Els motius reals de per què són eficients. Apartar-los de la ignorància i del misteri per acostar-los a la racionalitat. Això, Arnau, dignificaria la meva feina, ampliaria l’efectivitat de la teva, de manera que beneficiaríem l’objectiu comú de guarir més bé les persones…

Tot i que en Genís encara té moltes coses a dir, el dolor el fa emmudir.

L’Arnau dubta de si entén el que li proposa. Uns coneixements remeiers que complementin els seus? Justament ara que ell viu un moment exultant, en què la praxi mèdica i la teoria apresa es conjuminen en plenitud? Quan l’esforç a Montpeller pren sentit, el seu pare li demana que esmerci temps a aprendre receptes i combinacions d’herbes i beuratges? En un tres i no res, també apareix un altre temor que l’Arnau no li dirà mai, perquè l’avergonyeix. Li demana d’arriscar la celebritat que li procura el doctorat i barrejar-la amb pràctiques que, com s’afirma en els cenacles mèdics, s’aprenen als boscos, entre fogueres i conjurs? Ara que l’aversió als remeiers no deixa d’oficialitzar-se en tots els Estudis Generals? L’Arnau creu que val més ser prudent i no mesclar els dos sabers. Però com li ho pot dir, això, al seu pare?

En Genís, malgrat que el dolor l’atordeix, percep clarament els dubtes del fill. El fet d’esperar-ne una resposta li és un calvari. Tanmateix, no vol trencar el silenci, i la paraula de l’Arnau arriba com una sentència:

—Més endavant, pare, més endavant. I no és pas per menyspreu al vostre saber. Ara mateix la feina i l’estudi no em deixen temps per complaure-us, però…

En Genís, que té clavada l’ungla del polze dret al palmell de la mà esquerra per distreure el ganivet de l’estómac, no vol continuar la conversa. S’ha equivocat. Diu les paraules mirant que no se li escapi cap queixa:

—No t’amoïnis, Arnau. És una antiga il·lusió i… Tens raó, pot esperar.

L’Arnau percep el desencís del seu pare dibuixat a la cara. Voldria millorar l’excusa.

—Però, pare, no voleu que en parlem?

—No és important. Vaig cap a casa. Demà et comentaré uns dolors que tinc.

—Voleu que ens ho mirem ara? —respon de seguit.

—No, ara em trobo bé i vull dormir abans d’embastar l’ase per a la ronda de visites.

S’aixeca. Necessita fugir. Tancar la porta. Un cop fora, es vincla per suportar millor el dolor. Una punxa li travessa l’estómac; una altra encara li fa més mal.

Lligall 41.
Una serp que sempre torna

Aquella nit, l’Arnau s’acosta al palau dels Minyàs. Sorprenentment, no és la serventa qui li obre, sinó la mateixa baronessa, i això, a més d’encuriosir-lo, li permet una disculpa:

—Bona nit, Viana. El meu pare tampoc no vindrà.

—Precisament, he baixat per poder-vos-en parlar a soles.

Fets els primers passos i amb el tacte acostumat, la Viana exposa:

—Mestre, perdoneu la gosadia de parlar-vos-en. La Morgana i la Júlia saben que en Genís es troba malament. Potser confoses, creuen que us ho amaga.

L’Arnau no dubta a enganyar-la:

—No us preocupeu, Viana. Ja fa dos dies que el tracto i sembla que tot va bé. Podeu dir a la Morgana i a la Júlia que no pateixin.

L’enutja que ningú pensi que no té la confiança del seu pare, i l’educació de la Viana permet que la conversa no vagi més enllà. Amb tot, l’avís fa el seu efecte. L’endemà, durant el dinar i aprofitant que el seu pare es va referir a un dolor, l’Arnau l’interroga a fons.

Malgrat uns primers dubtes, en Genís confessa el seu mal. En realitat, necessita confessar-lo. Amb un llenguatge precís, explicita a l’Arnau el temps que fa que té el dolor, els símptomes que sent i els remeis que s’ha pres. Mentre se l’escolta, un primer instint de l’Arnau és retreure al seu pare no ser el primer de saber-ho, com a fill i com a metge. Però la mirada de la Carlota, que sospita la seva intenció, l’indueix a callar.

En tot cas, la confessió motiva un canvi en el sensori de l’Arnau, que, en el lapse del dinar, ja percep en Genís més com a malalt que com a progenitor. Respectuosament, el condueix al buró i l’ausculta, l’examina i l’interroga amb un sentiment confús. A mesura que en Genís respon, l’Arnau entreveu que ho desconeix quasi tot d’aquest home. I per primera vegada se n’intueix culpable i, tot d’una, pensa que la vida li ofereix la possibilitat de contrapesar els antics deutes que té amb ell. Amb posat circumspecte, aplica la part ampla d’una mena de cornetí al pit del pare, posa l’orella a l’estreta i li demana que respiri profundament i que tussi. Després, li prem uns punts de la panxa que el fan gemegar; però, pels llocs d’on s’ha queixat, descarta un primer perill que mata molta gent, el mal del costat. El fa pixar, però l’orina és neta. En canvi, quan observa les femtes, si bé no mostren ni cucs ni paràsits, un excés de negror alarma l’Arnau i acaba veient-hi grumolls de sang encara vermellosos. Consulta llibres i apunts una bona estona. A la fi, es decideix per un tractament, tot i que les observacions no són optimistes. Mentre li diu que demanarà a la Carlota que li prepari unes menges especials, obre l’armari on guarda els compostos farmacèutics. N’agafa tres. L’instrueix de com se’ls ha de prendre i el veu disposat a obeir-lo. L’Arnau pensa que Déu ha canviat els papers i li sap greu. El del seu pare té un mal destí.

Passats pocs dies, ambdós constaten que el mal s’esmuny dels tractaments com una serp que sempre retorna més i més verinosa. Aleshores l’Arnau encarrega un compost especial a Tommaso Capello, el famós apotecari salernità establert a la cort reial barcelonina. Debades. Una vegada aplicat, la serp tampoc no es fa enrere.

Sense amargar-se’n, en Genís comprèn que està davallant cap a la mort. La coneix. Amb els seus pacients i l’ajut dels remeis, a vegades l’ha sabuda eludir; d’altres hi ha negociat, però sovint a la baixa i sabent sempre qui dels dos guanyava. En aquesta tessitura, decideix reunir-se amb l’Arnau, la Morgana i la Júlia. Sap que els té preocupats i vol acordar-hi uns pactes.

Demana a l’Adela que els convoqui, i un cop concertada la reunió, en Genís s’estira al llit per rebre’ls. Els podria esperar assegut, però vol que entenguin la conversa com una voluntat final, i res millor per a això que un llit d’un blanc impol·lut. Quan l’Adela entra per augmentar l’encoixinat i fer que en Genís s’acomodi en una posició més incorporada, l’avisa que tots han acudit. El primer a treure el cap és l’Arnau, però deixa que la Morgana i la Júlia passin abans. Sense preàmbuls, totes dues ocupen les cadires que l’Adela ha preparat. Quan veu que el seu fill també s’asseu, el remeier pren la paraula amb un discurs meditat, que vol dir sense interrupcions:

—Gràcies a tots tres per venir. Deixeu-me parlar i fer-ho sense embuts, des d’una sinceritat que espera desvetllar la vostra. Començaré per dir que, en el dia d’avui, el mal persevera i empitjora, sense que cap de nosaltres hi trobi remei. Això no és el nostre fracàs, sinó el triomf de la malaltia; i aquest triomf ens assenyala quant de camí ens queda als qui intentem el guariment de les persones. Sé, perquè ho he sentit en pròpia pell, que quan se’ns mor un pacient ens queda un regust de fracàs, i que, si és un pare o un amic, el fracàs és més aflictiu. Sapigueu que us exonero d’aquest sentiment. Estic convençut que al final del pendent m’espera la mort, i sé que les vostres aptituds també us en fan sabedors. Així doncs, podem parlar-ne plegats, sense evasives ni subterfugis. De la mort i, principalment, de com vull morir… I si algú de vosaltres és contrari que en parlem, que ho digui ara.

Tots tres es reüllen per si algú alça la veu. Només l’Arnau matisa:

—Pare, a voltes el cos humà fa girs inesperats…, però… teniu raó. El mal que teniu no recula.

—Molt bé, doncs. Us demano lleialtat a les dues voluntats que us exposaré. La primera, desitjo que el camí que em toca fer sigui el més serè possible. Aviat se m’acabaran els remeis que tinc per calmar els dolors. Us demano que tingueu la generositat de proveir-me’n dels vostres. Com veieu, ja no estic en condició d’elaborar-me’ls.

En Genís els interpel·la un a un amb la mirada. Ningú no li nega l’ajut.

—I des d’aquest llit, reclamo que la persona que es cuidi d’aquest assumpte sigui la Morgana.

La designació agafa tothom de sorpresa i provoca el silenci. És la mateixa Morgana qui el trenca:

—Genís, jo no vull contradir la teva voluntat. Però, pels ous de Judes, no valdria més que d’això se’n fotés càrrec l’Arnau? Ell es fa portar coses de Barcelona que potser…

—No, Morgana. Has de ser tu.

La veu imperiosa d’en Genís provoca més silenci. Cap de les dones no gosa mirar l’Arnau. Pensen que es deu sentir relegat d’una funció que li pertany. Però si es giressin, veurien que té un esguard afable fixat en el seu pare. Fins i tot dibuixa un somriure quan pregunta, com si en sabés la resposta:

—I per què no puc ser jo, pare?

Quan en Genís respon, no mira el seu fill. Ho explica a la Morgana:

—Perquè quan el mal avanci, ell em sedaria poc per allargar-me la vida. En canvi, tu, Morgana, em calmaràs el dolor encara que m’hagis de matar.

La Morgana mira d’esma l’Arnau com si volgués fer-se perdonar, però el troba distès i conforme.

—El pare té raó, Morgana… I no sols això. Demaneu-me tot el que us calgui. No us preguntaré mai per què.

—Gràcies, fill —diu en Genís, ara sí, mirant-lo fixament i orgullós.

—Doncs, una vegada acordada la meva primera voluntat, la segona és que, des dels vostres coneixements, em preveieu el temps que em queda.

Només de sentir l’asseveració, la Morgana es gira cap a la Júlia, que es rebot immediatament:

—Mare, no vull! Tota la vida m’heu dit que soc millor fetillera que vós, però no en vull ser, jo, de fetillera, m’enteneu? Us ho he dit mil vegades.

Es gira irritada cap als altres.

—Que no ho podeu comprendre? Quan endevino una cosa, quan passa una desgràcia que he somniat, hi pateixo. Me’n sento culpable. No vull saber quan s’ha de morir una persona que estimo. Perdoneu, Genís —diu, girant-se altra vegada—. No us vull predir la mort.

L’Arnau intervé per apaivagar la tensió.

—Pare, des del meu punt de vista, crec que serà lent. Ja sabeu que no es pot dir mai, això, però pel caire que tenen les coses i les observacions diàries que us faig, penso que almenys podeu comptar amb uns dos mesos.

—Gràcies, Arnau. Tinc la impressió que serà més ràpid. En qualsevol cas, tots sabem que les últimes setmanes o mesos segurament no seran com ara.

Fa una pausa i afegeix.

—Júlia, disculpa’m. T’entenc.

Però la Morgana, que fa estona que es remou entre esbufecs, rebenta a bruels:

—Mecagondeu. Ja t’ho diré jo. —S’aixeca revoltada i cridant—: Sempre em toca a mi remenar la merda dels altres. —La Júlia abaixa els ulls—: Ara torno. —I s’aixeca com enferestida.

Lligall 42.
La Morgana exerceix el poder

Després del cop de porta, en Genís mira la Júlia, sorprès pel comportament de la Morgana.

—Saps de què parla?

—Em sembla que la mare us té en molta estima, Genís. Diu que posseïu un do que li causa admiració. Que el vostre interès pels remeis i l’ofici de guarir no és heretat, com en el nostre cas i en el de totes les col·legues que coneixem. La mare diu que així com a nosaltres l’exercici de la feina ens assegura l’aliment i no dependre dels homes ni dels senyors per menjar, per a vós ser remeier és un acte de voluntat, una vocació, una manera de servir els altres. Que us despreneu del que sabeu sense l’egoisme d’un retorn, i això ha entendrit algunes emocions que la mare sempre manté amagades.

—Gràcies per explicar-m’ho, Júlia, però em penso que no hi ha una gran diferència.

La Júlia l’escolta respectuosa. Tanmateix, el contradiu:

—Sí que n’hi ha, Genís. Ni la mare, ni jo mateixa, ni quasi cap de les nostres col·legues hem triat aquest ofici. Ens hi hem trobat. Només hem decidit aprofitar-ne els avantatges i trampejar-ne els inconvenients. Però vós, no. Vós l’heu escollit, i això fa que la mare vagi a cercar un remei que no fa servir mai. Segons ella, només l’ha aplicat dues vegades, perquè, si bé és extraordinari, afirma que, cada volta que l’usa, ho paga amb vida. I si no m’erro, us predirà el temps que viureu amb prou exactitud.

L’Arnau, sorprès, intervé:

—Júlia, perdona, què vols dir amb això de «ho paga amb vida»?

—Mestre, no sé si vós hi creieu, en aquestes coses… De les dues vegades en què la mare ha fet servir el remei, jo només he assistit a la darrera. I he vist el seu cos sencer trasbalsar-se, plorar llàgrimes, la cara transformada, i diu que, mentre feineja, sent que la vida se li esmuny entre les humitats que traspua…

—Creus que em deixarà ser-hi, quan vingui?

—Us té en molta consideració, Arnau. Diu que sou un savi que aprèn, cosa que va més enllà d’un savi que sap, segons ella. Però, si us deixa quedar, no serà pas per això, sinó perquè sou el fill d’en Genís.

De cop s’obre la porta i apareix altre cop la Morgana. Respira agitada, es nota que ha fet el camí massa de pressa. Amb la cara estrafeta, no mira ni la Júlia ni l’Arnau. Té els ulls clavats als d’en Genís. Pren la cadira i s’asseu tan arran del llit que la testa li queda sobre la del malalt.

—Mira, Genís. Tindràs prous collons per escoltar la veritat?

—Morgana, què em vols dir amb això?

—Si et cagaràs al llit en saber què t’espera.

—Ah, no, Morgana. El que m’espera ja m’ho sé i no m’espanta pas.

La vella se’l mira fixament, i sense sospitar que la Júlia l’ha posat en antecedents, proclama:

—Tinc un beuratge únic que no posseeix ningú més al món.

Quan ho diu, la Morgana abaixa instintivament la veu per no airejar el secret.

—I per a què serveix? —l’ajuda en Genís.

—Ah, vell Feiner! Si te’l fots avui, a les albes vesprals dormiràs com un soc i visitaràs el llindar de la vida.

Fa una pausa emfàtica per tal que les paraules facin forat:

—Allà, tindràs visions tremendes, espectrals… Si en acabat les recordes i me les contes, jo et prediré el destí i sortirem de dubtes.

—Vols dir que sabràs el temps que em queda?

—Vull dir el que he dit i més coses, sempre que recordis alguns detalls del somni, que no se’m permet dir-te per no esguerrar el conjur.

—Caram, Morgana. Em sorprens. Mai no havia sentit parlar d’un remei com aquest.

—Feiner —anuncia ella amb posat mig ofès—. No nego que siguis bon remeier, malgrat que tens algunes mancances. Però el meu saber va més enllà d’on arriben els remeis —solemnitza la vella amb ulls desorbitats.

—Ho sé, Morgana. Tu ets mestressa en fetilleries.

—En conec una… —I calla, com si es reprimís. Però la Júlia intervé:

—Genís, la mare t’ha dut la mesura convenient en aquest flascó —diu, tot assenyalant un farcellet diminut i negre—. Te’l deixarà aquí per si aquest vespre vols prendre la poció. Pensa-t’ho.

—Gràcies, Júlia, per l’avís. Me’l prendré. Oi tant. Amb un llop rosegant-me la panxa, la mort és més un desig que una amenaça.

—Doncs així sortirem de dubtes —salta la Morgana—. I carall! Per una vegada ho veig com tu. Quan la mort ronda, és emprenyador no saber d’on t’aguaita, i per la cua rostida de Llucifer que demà et prediré el destí.

—Oi tant, Morgana. Escolta: puc demanar-te encara un altre favor? Demà, quan vinguis, pots deixar entrar el meu fill? Segur que li convindria veure que la vida abasta més enllà del que ell creu.

La proposta, presentada com un embat al poder d’un doctor, fa forat.

—Perquè és el teu fill, Genís. Però us demano, mestre Arnau, que el que veieu i sentiu ho emmudiu per a tota la vida. —S’alça i s’encamina a la porta. La Júlia la segueix.

L’Arnau també, però té una pregunta abans de marxar:

—Pare, em deixeu ensumar la poció, per si reconec la flaire d’algun ingredient?

La resposta és immediata:

—No, Arnau. Aquest flascó conté molt més que flaires i drogues. Molt més. Fins a les albes vesprals no l’obriré.

Lligall 43.
En el llindar del no-res

De bon matí, en Genís orina a la gibrella que li deixa l’Adela amb el «bona nit». La maniobra cada dia és més dificultosa, però la seva decadència no l’enfurisma. Pel seu tarannà, en Genís prefereix ser un observador encuriosit de com la seva natura abandona aquest món, però, tot i la seva fe, queden tantes preguntes per contestar… Enmig de la micció, entresent la veu de la Morgana que parla amb l’Adela. No vol que se’l vegi en aquesta postura. S’estronca dificultosament i torna a jaure, just quan l’Adela truca a la porta.

—Passeu.

No cal que ho repeteixi. La Morgana pren una cadira i l’arrossega fins al capçal del llit. La Júlia s’asseu una mica endarrerida, des d’on el pot veure.

—Caram, no us esperava tan d’hora.

Però la vella no està per marrades i va directament al gra.

—Recordes què has somniat?

—Molt bé i amb prou detall, Morgana.

Discretament, s’obre la porta i entra l’Arnau, que es queda apartat i dret.

—M’ho vols explicar o ho deixem estar? —inquireix la vella, que sembla més enneguitada del que li és normal.

En Feiner, amb el cap de la Morgana damunt del seu, no li respon.

—He vist un núvol blanc, molt blanc, que del cel baixava lentament fins a tocar a terra.

—Sempre comença així —l’interromp la Morgana—. I aquest núvol t’ha semblat vaporós o llefiscós?

—Més aviat llefiscós. —I en Genís fa una pausa per escrutar alguna reacció en les faccions de la fetillera, que té a un pam del seu nas i que se’l mira amb ulls d’un altre món. No en veu cap—. En arribar a terra —continua, calmós—, el núvol s’ha aturat. Aleshores, molt suaument, entre el silenci s’ha sentit el so d’un timbal, que, com si vingués de lluny, s’anava acostant.

—És que ve de molt lluny, Genís.

—Ressonava amb cops secs, greus, talment com si la pell s’hagués amollat.

La Morgana mou el cap com si ja s’ho sabés, tot això.

—I tot d’una, de la llengua del núvol que tocava a terra ha sorgit un esquelet que balla al ritme del timbal. Una dansa estranya, reiterada, corprenia els sentits. Darrere seu, n’ha sortit un altre i un altre, fins a cinc.

—I duien alguna cosa que hagis distingit bé, algun senyal, signe o avís? —diu, sempre com si tingués pressa.

—Uns objectes a les mans, però que no tinc presents. Només que un dansaire, el més alt, feia voleiar una dalla.

—Continua, Genís, continua. —Ara la Morgana fixa la vista a terra per no mirar enlloc.

—Estic observant els esquelets, quan rere seu apareixen tres ases amb unes bastes blanques que els entrelliguen, però l’un a distància de l’altre.

—Només tres, Genís? —pregunta la Morgana, com ansiosa.

—Ui no. Darrere en segueixen més, en fila i a poc a poc. Les bastes tenen ornaments luxosos sobre el blanc, però els cossos són famolencs i malgirbats, com si damunt de la carcanada només hi hagués la pell per impedir que els ossos en surtin… Per cert, és una pell plena de ferides pustuloses que milers de mosques furguen.

—Tant me fot, això, Genís. Però quants ases comptes?

—Molts i molts.

La resposta enerva la Morgana, que continua inquirint:

—És important, Genís. Més de deu? Més de cinquanta? Més de cent? —Els ulls d’en Genís es mig acluquen per repassar millor els comptes.

—Potser voregen la cinquantena, però no gaires més. Sí, una cinquantena… Però impressionen, Morgana. Una filera que no s’acaba mai fins que apareix l’objecte que arrosseguen: una mena de carruatge sense rodes que dificulta l’esforç moribund dels ases. Sí, un artefacte. També és tot blanc, i amb un aspecte misèrrim, malgrat la grandària.

—I després del carro, surt alguna cosa més?

—Sí. Un nen.

La Júlia veu que la seva mare tanca el puny d’una mà.

—Un nen preciós, despullat i tan blanc que sembla acabat d’encalcinar. I quan comença a caminar, el núvol també es mou per seguir-lo, com si formés part d’ell. Sí, la llengua de la massa blanquinosa li envolta els peus, i amb un sol moviment, tota la resta es mou al seu darrere. Feia impressió, que un infant pogués arrossegar tant d’embalum… Un nen bellíssim.

En Genís, malgrat la fatiga, matisa amb l’expressió dels ulls el relat:

—Jo ho veig tot des de l’altre cantó d’un gorg profundíssim, amb un fons on, en comptes d’aigua, corre un riu blanc, lletós com el núvol.

—I aleshores?

—Aleshores m’adono que els cinc macabres ballarins menen la processó vers el precipici de l’altra banda del barranc, i que persisteixen a acostar-s’hi. Jo crido per advertir-los del perill, crido fins al desfici, però la corrua continua apropant-se al precipici i el timbal no calla. En arribar al límit de l’abisme, els esquelets continuen dansant en petits saltirons, tan arran que hi fan caure pedruscall, i obren un passadís perquè la processó s’espenyi pel cingle. Esgarrifat, veig que s’estimba el primer ase. Cau molt lentament, quasi ingràvid, com si el seu pes no arrossegués el que el segueix. I deixo de cridar. M’entens, Morgana? Els qui van darrere han d’avançar per poder espenyar-se. Davant del lent cataclisme, només sento una buidor profunda, com si amb cada ase que cau la vida del meu cos també decaigués i…

La Morgana el talla amb una pregunta:

—Has arribat a veure el carruatge?

—Ja estava molt feble, jo, però sí. Tinc la imatge clavada al cervell.

—Hi has vist algú?

—Sí. A mi. Em veig a dins, blanc, sol i nu. Però així com per fora t’he dit que tot era misèrrim, ara el meu voltant està ornat amb un luxe fastuós.

—Explica bé el que ara vindrà. És important.

—Oh, sí. El nen segueix a dalt i observa la caiguda del carro que s’enfonsa en el riu lletós. Aleshores els esquelets aturen la dansa, i als tocs del timbal, envolten l’infant, el saluden amb una inclinació pronunciada, fan una genuflexió i acoten el cap. El timbal no sona més. Els esquelets resten immòbils. Llavors el gruix del núvol avança fins a embolcallar-los, i així tota la massa blanquinosa descendeix cingle avall fins a barrejar-se amb el fons del gorg, i desapareix.

En Genís acaba:

—Digues-me el que calgui, que estic ben disposat.

La vella acluca els ulls una estona, silenciosa. En Genís, que l’observa de molt a la vora, veu que la faç se li comença a humitejar. De primer, pensa que la dona sua, sinó que aviat nota que dels porus li sorgeixen gotims que s’engrandeixen i comencen a regalimar-li per la pell o cauen al coixí, molt a prop seu.

És aleshores, amb el cap cot i una veu que no sembla la pròpia, que la Morgana anuncia:

—La teva agonia ja ha començat, Genís. Ja vius en agonia.

La Morgana resta uns instants callada. Sembla que pateixi calfreds, com sacsejades curtes. La veu li segueix sonant cavernosa. S’enretira una mica.

—Els dies que et queden seran encalmats, amb menys dolor que no et penses. La caiguda lenta dels ases al gorg així ho assenyala.

I la Morgana torna a callar, mentre encara sua a raig. La roba li goteja sobre les rajoles, els cabells li regalimen. L’Arnau, que és al seu darrere, veu que els teixits que cobreixen l’esquena de la dona no contenen la suor i ja estan totalment xops. Encara s’impressiona més, l’Arnau, quan veu que allà on la roba d’ella toca a terra hi deixa un bassal.

—Ningú no et pot salvar, Genís. Ni nosaltres, ni el teu fill…, ni tampoc el teu Déu. Ahir ens deies que et senties en un pendent cap a la mort. És el nen qui la representa… I el pendent no el remuntaràs mai més. A vegades, quan es compadeix del malalt i se li concedeix un poc més de vida, el nen es queda dalt del cingle, i el núvol embolcalla els esquelets i cau. Si el nen blanc baixa el barranc amb els seus dansaires, la mort és implacable.

En Genís encara la pregunta que més el preocupa sense respondre:

—Morgana, però quant de temps em queda? Ho saps?

—El temps que et queda te l’han dit els ases que estiraven el carruatge.

Torna a callar. Ningú no s’atreveix a trencar el silenci. Els petits calfreds d’abans ara es converteixen en uns espasmes repetitius, fins que, tot d’una, sent com un trencament d’ossos al cos.

—La llegenda d’aquest remei afirma… que, si el nen baixa a buscar-te, cada ase és un dia, i pel… que m’has dit i no t’has descomptat de gaire, els dies que viuràs seran una mica més de… dues llunes.

Només acaba la sentència, la Morgana es gira cap a la Júlia. És aleshores que l’Arnau, que sempre l’ha vista d’esquena, té la visió frontal del trasbals que viu la vella i s’esfereeix. Les robes xopes, els cabells grisos aplanats pel pes de la suor, les mans que gotegen, les faldilles arrapades a les cuixes totalment molles. De cara a la seva filla i amb un posat humil, la Morgana diu:

—Júlia, no t’ho prenguis malament. Estic molt afeblida. Has vist res?

La Júlia, sense aixecar la vista de la panxa del malalt, aquesta vegada respon:

—Sí, que una boca negra se li menja tot el ventre. Genís, em sap greu… Potser serà més prest del que vós us penseu, mare.

Es torna a fer el silenci. Des que la seva filla ha respost i ha dit l’última frase, té lloc una altra anomalia. Les llàgrimes del cos de la Morgana s’estronquen. L’Arnau, en observar-ho, s’oblida del greu presagi i fixa la vista en el que considera una reacció inexplicable i allunyada de les lleis de la natura. Que un cos sencer plori, ho pot concebre. Ara assisteix a una cosa diferent. Les humitats que xopen les robes de la Morgana s’assequen davant seu en un no res, com si fossin xuclades pel seu propi cos. Però és que les del terra també. En un instant, el doll d’humitats generats per la dona s’assequen amb una rapidesa inaudita. I tot davant d’ell, com si l’inexplicable correspongués a una realitat que el seu pare, la Júlia i la Morgana donen per natural. L’Arnau resta paralitzat. Per a un home que intenta raonar el comportament del cos humà, aquest fenomen li trenca qualsevol lògica racional. Sobtadament, el metge sent un ofec tan intens que necessita sortir de la cambra i en fuig sense dir res.

A dins, en Genís, que no sembla afectat per la cerimònia viscuda, trenca el silenci amb una veu més afermada:

—Gràcies, Morgana. Gràcies, Júlia. No sabeu l’alleujament que em significa el vostre ajut.

Un gest de la Júlia el convida al silenci. En Genís entén que cal donar temps perquè la Morgana es refaci, i calla. Molt a poc a poc, observa com la natura de la dona es corregeix del trasbals sofert. Les arrugues retroben el seu lloc, les celles s’arquegen rapinyaires, la comissura dels llavis s’abaixa pels extrems, fins que totes les faccions s’avenen a recompondre el seu semblant desgavellat i asprós. La Morgana ja està bé. Asserenada del tot, comenta, com si arribés d’algun lloc:

—Genís, a part de tot això, el fet que els ases caiguessin lentament, sense pànic, res de semblant a un terrabastall, significa que els dies que visquis els passaràs en pau. Els dies finals no seran pitjors que els que vius ara.

Inesperadament, la Júlia s’afegeix a la conversa per animar-lo:

—Sí, Genís. Seran calmosos i podreu escriure tant com vulgueu.

En Genís se la mira, sorprès d’una afirmació que descreu.

—Caram, Júlia. Ara sí que em confons. Escriure, jo? No pensava pas fer-ho. No tinc res a escriure ni res a dir. Tinc tota la feina feta.

—Doncs no em feu cas, Genís. No sempre l’encerto. Si us he de ser sincera, no m’agrada encertar res.

—Perdona, Júlia, no et menystinc les qualitats. Què imagines que escrivia?

—No em feu cas. Interpretava que… un testament.

—Ah, Júlia. Veient-me així, és normal que ho pensis. Però no em cal testar res, atès que vull que l’Arnau em sigui l’únic hereu. Amb el fet que em mori ja n’hi haurà prou. —Mira mig somrient la dona.

—Doncs m’he equivocat del tot. Disculpeu-me.

Ara és la Morgana la que intervé, com si no volgués escoltar més beneiteries:

—Genís, sobretot no dubtis d’avisar-nos si ens necessites. Vols res més?

—No, a part de donar-vos les gràcies un cop més. I a tu especialment, Morgana. Em sap greu que per complaure’m hagis viscut aquest trasbals tan fort.

—Ca! T’ho mereixes tot, Genís. —La vella s’aixeca decidida, però es recolza en el braç de la seva noia. En Genís, en veure-la així, pensa que sí, que la Morgana li ha ofert un bocí de la seva vida.

Lligall 44.
Un testament?

Un cop sol, en Genís sent que l’envaeix un alè de serenor. No ha canviat res a la cambra. Hi ha les mateixes parets, els mateixos mobles i el mateix dolor. Però saber què l’espera li ha calmat l’esperit. En realitat, això no li ve de nou. Ja ho vivia amb els malalts. Hi ha gent que es protegeix de la mort tot ignorant-la. Però hi ha qui vol saber-la per morir millor. Ell és d’aquests. Tot d’una, es prohibeix seguir les reflexions, perquè sense voler en Genís entreobre un pensament condemnat per la fe: en veritat, ja no necessita la vida per a res.

L’home entreté l’estona repassant els detalls del que ha viscut aquest matí, amb la Morgana endinsant-se en els llindars de l’ignot, o amb el fill que, des de la saviesa del tangible, ha presenciat tants intangibles que l’han ofegat. I també amb l’estirabot de la Júlia, que li premuneix feina per als pocs dies que li queden. Escriure un testament, quin absurd!

A mitja tarda, l’Adela gairebé s’ha espantat quan l’amo ha entrat desficiós a la cuina. En Genís li ha manat que tanqui la portalada, que no accepti visites i que, quan vingui l’Arnau, el faci passar a la cuina o a la cambra, però mai al taller. «Un testament», es repeteix l’home. Tentineja inestable fins a un racó del taller, on guarda un gran bagul amb motius de coure. S’ajup amb la respiració agitada i n’obre la tapa, com si dubtés del contingut que hi ha, però el veu atapeït de pergamins. La visió l’assossega. A poc a poc, un a un, col·loca els pergamins sobre la taula, mesurant-se l’esforç. Qualsevol gest li és feixuc, però quan en té la taula plena, continua disposant-los al catre dels pacients. «Sí, un testament». Observa les diferents tonalitats i textures dels documents, segons l’època i la qualitat de la seva pell. Nota que el cervell excitat li reviscola el cos. Quan s’asseu, es mira les mans, que semblen envigorides, i els dits, que han perdut l’esllanguiment. «Oi tant que deixaré un testament».

Després d’ordenar els pergamins d’una manera que sembla caòtica, inicia un ritual. Omple el tinter amb cura, esmola el coltell que li serveix per afilar la ploma massa aplanada i fer punta al carbó, sense oblidar, per si de cas, que l’Adela li porti unes molles de pa tendre. Sap que el cansament d’un dia tan emotiu l’hauria d’abatre, però l’obstinació el domina i estén el primer pergamí. El llegeix, subjugat. Sí, aquest és el d’un remei antic de la Sança. Encara recorda quan l’escrivia. Després, en segueixen d’altres, tots de la Sibil·la, de la Sança o de collita pròpia. Pletòric, n’analitza els continguts. D’un en un, els repensa i rumia si cal afegir-hi cap canvi o aclariment. Més tard, si cal, refà alguna figura amb el carbó. Quan considera els pergamins enllestits, els intitula i els escampa per terra en pilons separats i en un ordre reflexionat.

Durant els dies que repassa els pergamins, l’Adela resa a santa Basilissa tothora. Veu animós el seu senyor, que li menja, i sospita un miracle de la patrona de Montalt. Enllestits els seus remeis, en Genís omple la taula amb uns altres pergamins del gran cofre, separats amb un drap de canemàs. Són els que pogué rapinyar a les col·legues remeieres, guanyant-se’n la confiança o pagant-les bé. En té una col·lecció magnífica, i esmerçarà unes dues setmanes a llegir-los, a remarcar el nom de la sanadora, el poble d’on prové, a més d’especificar quina malaltia guareix cada escrit. Els pergamins més malmesos els torna a transcriure; però, a diferència del que fa amb els seus, no en rectifica res. Vol els remeis originals, sense tamisar-los amb la seva opinió. Quan els ha enllestit tots, neteja una mica el fons del gran cofre i es passa un dia sencer per entaforar-los-hi. Pren molta cura de l’ordre amb què els col·loca, i sovint canvia d’opinió, com si això fos cabdal. Només quan els considera ben endreçats, descansa.

Mai no ho hagués fet. Perquè només acabada la feina, en Genís nota que el seu cos perd el vigor dels últims dies i que amb menys de mitja tarda la decrepitud el torna a cobrir. Tot i això, no s’espanta. Al contrari, agraeix que l’ànima l’hagi revifat per acabar el testament, i que una vegada enllestit, el retorni al camí de l’agonia. Aprofita una de les presències de l’Adela per demanar-li unes robes i que l’ajudi a vestir-se. Després, li reclama que, passada una estona, cridi el seu fill i que aquesta vegada el condueixi al taller.

L’Adela, que compta les estones per la llargària de les oracions, calcula que n’hi haurà prou amb dos actes de contrició. Els recita lentament, i un cop reforçada la salvació de l’ànima, travessa el pati fins a can Gusart. L’Arnau l’escolta a la mateixa porta d’entrada, i malgrat que s’encaminava a cal síndic, l’acompanya inquiet. La Carlota decideix seguir-lo, temorosa que el sogre hagi empitjorat, però quan l’Adela els diu que el senyor espera al taller, ella es queda a la cuina. El taller no és el seu terreny, i pensa que serà bo que parlin sols.

L’Arnau, una mica espantat pel sobtat reclam del pare, entra sense trucar. La imatge que veu l’impressiona. Abillat amb les robes més selectes que li coneix, en Genís Feiner, dempeus, té el braç dret que assenyala un gran cofre, mentre que amb l’altre s’apuntala a la taula per mantenir un comport digne. L’Arnau el veu al final del camí. En té tots els signes arrapats al cos. Afectat, el metge improvisa una salutació de compromís:

—Bona tarda, pare. L’Adela m’ha dit que em volíeu veure. Què se us ofereix?

—Sí, Arnau. Gràcies per haver vingut. Són poques paraules, però escolta-les atentament.

L’Arnau nota en la veu d’en Genís, quasi insonora, un deix d’autoritat que feia temps que no sentia.

El remeier intenta respirar profundament. Vol que les seves frases siguin rebudes com una darrera voluntat.

—Fill, la vida em deixa, i ni tu ni jo hi podem fer res. Vull que sàpigues de la meva pròpia veu que t’he estimat molt, que t’estimo i que, allà on vaig, et continuaré estimant. —Inspira fondo—. També vull dir-te que, gràcies a Déu, he enriquit la meva vida a través d’aquest amor. Em moro sabent que no et puc fer cap retret, i que tenir-te com a fill és el millor que m’ha succeït. Quan d’aquí poc me’n vagi, recorda’m dient-te això, per damunt de tot i sempre.

Respira dues o tres voltes, mig panteixant. L’Arnau li endevina la voluntat de seguir i calla.

—Però res del que hagi pogut fer per tu, res del que tu m’has agraït, no té, per a mi, el valor que et deixo en aquest cofre.

L’emotivitat amb què l’assenyala li augmenta la tremolor de la mà. Però acaba la frase amb tota la solemnitat que pot:

—Aquest és el meu testament.

L’Arnau observa el gran bagul. El seu pare li està dient quelcom que li és molt important, però que ell no acaba d’entendre.

—Guarda’l sempre amb tu, fill meu. I si mai el meu record et provoca enyorança, obre’l i llegeix-lo tot recordant-me. Només per això, per recordar que t’estimo.

Amb l’última paraula, el cos d’en Genís perd la compostura. Porta el braç amb què assenyala el cofre a la taula per recolzar-se millor i no abatre les cames. L’Arnau s’acosta commòs per ajudar a seure el seu pare, mentre es jura que s’esmerçarà a acompanyar-lo aquests últims dies. En certa manera es sent injust amb l’home que més l’ha protegit… i estimat. Un verb inusual entre ells, però que avui tots dos volen dir. L’un per una millor mort, l’altre per una millor vida.

Mentrestant, l’Arnau manipula el pes d’en Genís, mesura quanta fragilitat sosté als braços.

—Pare, gràcies. Jo també us estimo. I ja us dic que no em caldrà esperar la nostàlgia. Ho farem avui mateix, us en faig jurament. M’arribo a casa del síndic, que em requereix espantat per la vida de la seva dona, i quan torni, obrirem aquest cofre junts, amb vós i en vida vostra. Ara descanseu, pare.

I l’ajuda a seure, delicadament.

Lligall 45.
Tampoc en l’hora de l’adeu

L’Arnau se’n va determinat a complaure l’última voluntat paterna. Quan passa per la cuina, la Carlota li pregunta com ha vist en Genís, i l’Arnau respon amb un gest desanimat i li diu que tornarà a veure’l tan prest com pugui.

Mentrestant, en Genís, massa extenuat per quedar-se al taller, mana a l’Adela que l’ajudi a sostenir-se fins a la cambra per ajaçar-se. Mentre la dona l’enllita, algú truca a la casa. L’Adela li passa una vànova per sobre, i de camí cap a l’entrada es troba amb la Carlota, que també ha sentit el truc. Totes dues intueixen qui hi ha, i quan obren fan passar les dones sense a penes saludar-les i les dirigeixen a la cambra, on entren totes menys l’Adela, que pensa que no li correspon.

—Bona tarda, Genís. La Júlia ha tingut el pressentiment que ens necessitaves.

En Genís les entreveu sense sorprendre’s. En realitat, les esperava.

—Oi tant… Passeu. La teva filla sempre les endevina. —Amb una veu tan afeblida que se li ha d’entendre el xiuxiueig de l’aire més que no pas el so.

Tot d’una, en Genís fixa la mirada en la Carlota i fa un gest perquè se li acosti.

—Dona’m la mà, filla… No me’n vull anar sense agrair-te les atencions d’aquests anys… Sé que has estat pacient. Escolta’m…: li dius a l’Arnau que ha estat el més important de la meva vida… M’ha respectat l’autoritat…, m’ha apreciat la generositat, sí… Però ara tot em sembla frívol… Digues-li que res no m’ha fet tan feliç com la seva existència. No deixis de repetir-li-ho.

Se la queda mirant als ulls per assegurar-se que la Carlota ha copsat la fondària del sentiment. Després, es gira envers la Morgana i la Júlia.

—Gràcies per venir… Oi tant que us necessito… El vostre món va més enllà dels remeis… Ningú no pot ajudar-me millor a tramuntar-lo…

—Per això som aquí, Genís. Vols una mica d’aigua? La set és molestosa —l’interromp la Morgana per evitar que es cansi més.

En Genís insinua un gest negatiu, molt lleu. Sap que ja no necessita res. S’acosta el dit als llavis per demanar silenci i clou les parpelles. Voldria esperar l’Arnau, però el temps s’esmuny, com si hagués perdut la mesura. Sent que tot ell comença a vagar per un túnel llarg i blanquinós.

Es fa un silenci dens. La respiració d’en Genís és tan feble que la Morgana s’aixeca tres vegades per si ha deixat de respirar. Les tres vegades s’equivoca. Al cap d’una estona, la Júlia aixeca la testa, mira la seva mare i sentencia:

—Ara se n’ha anat.

No deixar-se impressionar per la mort era un aprenentatge indefugible a l’Studium montpellerí. Després aquí, al poble, les persones posen la vida a les seves mans, sense poder evitar que se’ls escapi massa sovint. Però quan l’Arnau torna de cal síndic i la Carlota es precipita als seus braços, el fereixen uns sentiments, fins ara ignots, per als quals no té defenses. Queda atordit. Es sent desarrelat i els remordiments l’assetgen. Ni en el moment del traspàs del seu pare l’ha sabut acompanyar. El metge ha prevalgut sobre el fill, i tem que això no és la primera vegada que passa. S’asseu devora el cadàver i demana d’estar sol. No sent el condol de les dones ni el petit soroll de la porta. Observa en Genís inert, amb l’afable semblant de sempre. Li agafa la mà, un gest que mai no havia fet en vida, i amb el tacte de la pell freda inicia una conversa de silencis. Imatges que van i venen, antigues frases que prenen nous significats, oblits que l’escarneixen. «Més tard, pare, més tard». Un més tard que volia ser un mai i que, ara, l’emmiralla indigne. A mesura que l’estona s’allarga, una visió se li fa prevalent. El seu pare agònic, però dempeus, assenyalant-li el cofre: «El meu testament».

SEGONA PART

IV
L’IDEAL ES FA LLUM

Lligall 46.
L’Arnau entreveu el tercer pas de l’ideal

Sent llunyanes les veus de les autoritats que salmodien les virtuts de qui es convertí en un potentat de Montalt. En destaquen les qualitats comercials, el talent i el treball, les bondats en el tracte, la reconeguda generositat… Però només quan s’acosten els montaltins més desvalguts, al final de la cerimònia, li expressen l’agraïment per «les vegades que el vostre pare ens guarí a canvi de res». L’Arnau sent que aquesta gratitud el consola més bé que els pomposos panegírics. Li evoca els temps en què, adolescent, l’ajudava a elaborar pocions i ungüents com si fos un joc; o quan el seu pare li explicava per a què servia cada additament; o quan insistia que aprengués idiomes; o l’abraçada d’aquell dia en què li anuncià que aniria a Montpeller. L’enfilall de records palesa a l’Arnau que el seu pare va tramar-li la vida pas a pas. Potser no se’n va adonar, perquè això mai no li fou imposat? «No ho has de fer per obediència sinó per convicció». Una mica més tard, quan en el lateral aponentat de la catedral les palades de terra cauen sobre el taüt, la memòria llança l’últim retret a l’Arnau. Just abans de la seva mort, ell li feu un jurament que el destí ha convertit en perjuri: «Obrirem junts aquest cofre, pare».

De retorn cap a casa, la Carlota sap que l’Arnau, que va de bracet amb ella, camina tot sol. Quan arriben a can Gusart, la deixa amb un «ara vinc». L’Arnau travessa el pati fins a can Feiner, entra al taller, i en una cerimònia de rituals íntims, desclou els ferratges del bagul. Què pot ser un llegat més important que patrimonis i riqueses? Quan, de sobte, se li posen al descobert les dotzenes i dotzenes de pergamins, enrotllats i endreçats curosament, es queda paralitzat. Pel cervell li llampeguegen mil hipòtesis, li revenen antigues converses que potser volien ser precs.

«Fill, m’ets indispensable per a un ideal que només puc compartir amb tu».

L’Arnau pren curosament el primer pergamí, i sense desfer el llaç que el tanca, en llegeix l’intitulat. Continua amb el segon, amb el tercer… Els va col·locant sobre la taula en el mateix ordre amb què els treu.

«Deixa’m traspassar-te els meus coneixements per si completen els teus».

L’Arnau aviat s’adona que la disposició dels pergamins pren un sentit anatòmic, com si seguissin un índex acurat del cos i les seves malalties. Sí, està davant d’un esforç gegantí, d’una recopilació exhaustiva de les tradicions remeieres. Aquest és el gran testament d’en Genís Feiner. L’Arnau no pot frenar l’emoció, perquè per primera vegada sospita l’ideal complet del seu pare.

«Apartar-los de la ignorància i del misteri per apropar-los a la racionalitat».

Sacsejat pels sentiments, carrega el bagul. Gros, però lleuger. El pot arrossegar pel terreny, superar el pou i arribar a casa. Allà, la Carlota l’ajuda a dur el bagul fins al buró, i el deixa sol. L’Arnau, amb gestos reposats, decideix col·locar els pergamins a les lleixes, just al costat d’on té les còpies, els apunts i els llibres de medicina, i ho fa amb el mateix ordre amb què els treu. Mentre els muda, medita que, potser per primera vegada en el món cristià, uns remeis que venen dels temps pagans comparteixen alçada i lloc amb els millors tractats mèdics d’avui. Sí: d’igual a igual. L’Arnau viu això com el reconeixement a la feina del seu pare. Amb cada gest comprèn que l’ideal d’en Genís Feiner anava més lluny del fet que el seu fill fos metge, més enllà del fet que dirigís un hospital. Els llibres mèdics i els pergamins dels remeis junts, a les mateixes lleixes, ho desxifren. En realitat, els índexs anatòmics dels seus llibres i l’ordre dels títols dels pergamins quasi coincideixen. El sentit hi és diàfan. Si, tot i les arrels diferents, aquells textos tenen per objectiu curar les malalties, per què no veure’ls com dues eines de la mateixa medicina? Com és que ell, que va viure tots dos mons, no ho va copsar, això? Una veu interior li diu la paraula que evita pronunciar amb veu alta. Por. Només per por.

El seu pare premunia que la medicina avantatjaria els remeis amb la millora dels estudis, la pràctica de la cirurgia, la comprensió de l’interior del cos, el progrés científic a les escoles mèdiques i amb les innovacions apotecàries, cada dia més agosarades. També diagnosticava el codi secret dels temps. La medicina gaudeix d’un dinamisme innovador, mentre que el món dels remeis s’ancora en un saber anquilosat. I a sobre, en Genís també tenia raó quan creia viure en el tombant d’un segle en què el saber atàvic dels remeis encara complementava les mancances del saber mèdic. Oi tant. L’Arnau també les coneix, aquestes mancances.

A poc a poc, el guanya la fatiga. Sent que el xarbotar d’emocions l’ha extenuat, però una voluntat se li aferma imperiosa. Com hi ha Déu que acomplirà l’ideal d’en Genís Feiner.

I serà l’ideal complet.

Lligall 47.
La Carlota Cirerer

L’endemà, l’Arnau decideix confiar-se a la Carlota. És diumenge i tots dos s’han mudat per anar a la catedral. No han esmorzat per respectar el dejuni. L’Arnau aprofita fins al toc de missa per contar a la Carlota el rau-rau que el remordeix. La Carlota l’escolta amb posat compungit, però per dins no se sap avenir de com són els homes. Tancats, orgullosos, incapaços per a la tendresa i negats per a l’exposició de les febleses. Uns nens que es fan grans tan malament que acaben per fer-se mal. No els comprèn, però estima l’Arnau i l’escolta, pacient. De sobte, amb el toc de les campanes i sense que vingui a tomb, sent com el seu home li dicta:

—Ves-hi sola. Vull tancar-me al buró.

La Carlota veu l’estirabot més com a solució que com a problema. Agafa una gandalla per cobrir-se el cap i s’encamina al temple, no sigui que el bisbe Eudald i les bones famílies critiquin que no ha anat ningú de can Feiner a la cerimònia… I més, amb la mort d’en Genís tan recent.

Al buró, l’Arnau s’asseu davant les lleixes. Se les mira una bona estona. Pensa, sospesa, planifica… A l’últim, s’aixeca, pren el primer manuscrit i el desplega sobre la taula. L’aplana i en tesa la pell amb cura. L’observa. Reconeix la lletra del seu pare. Pel traç ferm, sospita que l’escrigué de jove. Però quan, més enllà de l’intitulat, vol desxifrar el significat que hi ha escrit, sols comprèn unes quantes paraules. Prova amb un altre pergamí, i un altre, però el seu desconcert no fa sinó augmentar. Desconeix el llenguatge, els noms, les mesures, els símbols… Tot plegat se li fa un laberint sense sortida. Alguns noms li ressonen llunyanament, de quan ajudava el pare tot jugant. Però avui els pergamins l’adverteixen que allò no era un joc.

La Carlota torna de missa sense fer rotlle amb les amigues, per si de cas. Se’l troba assegut de bell nou a la cuina, la mirada baixa i el posat desvalgut.

—Ja has acabat del buró?

L’Arnau ni li respon, però la dona no s’ho pren malament. Se li asseu al costat, sense dir res, només per si li cal. I l’encerta.

—Carlota, em pots escoltar una estona? T’he d’explicar una història que ve de lluny.

La companya acosta la cadira, convençuda que haurà de sentir els laments que la missa li ha estalviat. Posa cara interessada perquè l’Arnau es senti comprès, i escolta com ell li desgrana la relació amb el seu pare. No n’estalvia detalls: recorda les dates, no amaga ni els temors ni les incomprensions, i confessa a la Carlota la seva covardia a l’hora d’investigar els remeis per temor de contrariar l’estament mèdic. A mesura que avança en la seva exposició, la veu se li enfosqueix i es fa quasi difícil entendre’l. Finalment, l’Arnau es posa el cap entre les mans.

—I ara m’adono que els títols de l’Studium no em serveixen per entrar en els manuscrits del pare. No els entenc, no els sé traduir al meu llenguatge… Me’n veig incapaç. Déu em castiga per manca d’humilitat.

La Carlota li posa una mà amorosa a l’espatlla, mentre es ratifica que, en qüestions de sentiments, els homes sempre van tard i desviats. En tot cas decideix no sincerar-se, perquè li hauria de dir que sovint el veia poc complimentós amb en Genís i que, molts dies, l’home marxava entristit per la seva indiferència. Si li digués això, només augmentaria el penediment de l’Arnau, i ja es sap: del penediment es passa al remordiment, i del remordiment a l’afligiment. I un home afligit deixa de ser un home per convertir-se en una tortura. La vida ja és prou complicada. Així que, com qui resol un problema de cuina, la Carlota deixa anar:

—La Morgana no sap llegir, però la Júlia sí. Ella els entendrà, els pergamins, i els farà entendre a la vella; així, entre totes dues, te’ls explicaran.

L’Arnau aixeca lentament el cap per mirar-la. Mentre els escarafalls de joia li esclaten al pit, observa la Carlota, que s’ha aixecat per anar a ventar els buscalls, apressada per preparar el dinar del diumenge. I en veritat, li sembla que té el cul més llaminer de la terra.

Lligall 48.
Com es pot entrar en el misteri?

—Hola, Júlia, el meu home t’espera al taller. T’hi acompanyo?

—Gràcies, Carlota. No sé si vinc massa aviat.

—Ui, no. Pel que t’ha de demanar, no té pas hora. I espero que el puguis ajudar.

La Júlia respon desorientada.

—Si de mi depèn.

Quan la Carlota, després d’un truc, li obre la porta i entra al buró, la Júlia veu el metge agenollat enmig d’un desordre que sembla caòtic, amb el terra ple d’uns pergamins en pilons de diferents altures, uns altres a part… I no comprèn de què va la cosa. L’Arnau li ho nota als ulls.

—Mira, Júlia: aquest és el llegat del meu pare. Totes les seves experiències remeieres són aquí, en aquests munts —diu, mentre els assenyala—. I en aquests altres hi ha les de moltes remeieres que li confiaren els seus secrets. No les he comptat, però n’hi deu haver moltes dotzenes, potser centenars.

L’Arnau s’alça amb un pergamí a cada mà i un gest que aparenta un prec.

—T’he demanat que vinguessis perquè, quan vull llegir aquests pergamins, me’n passen per alt moltes coses; de fet, quasi tot. M’entens? Els noms, les mesures, els símbols, el vocabulari… En realitat, és culpa meva… Hauria hagut de començar més aviat, en vida del pare. L’hauria fet feliç i ara no t’hauria de molestar.

La Júlia, que fins ara no ha pogut dir paraula, veu com el metge li dona un dels pergamins. En comença la lectura un mica dubtosa, però a mesura que avança, ja devora els mots que hi surten. I en demana un altre. Fins i tot un tercer. De sobte, l’Arnau nota que llagrimeja i no ho sap interpretar.

—Perdona, Júlia. Si això et comporta patiment… o trencar amb alguna norma que desconec. No pateixis i deixem-ho córrer.

La dona no respon de seguit. Acaricia els pergamins, com si la pell dels manuscrits i la de la seva mà entressin en diàleg.

—Arnau, que no us n’adoneu? Esteu acomplint el somni d’en Genís. Era una persona inquieta, culta, i des que éreu jove, l’obcecava que heretéssiu els seus coneixements. Ens ho explicava com si fos un conte de fades. Volia que la nostra pràctica remeiera, sempre rodejada d’ignorància i malvolences, s’escrivís en aquests pergamins perquè un dia una persona docta com vós relacionés els remeis amb les pràctiques mèdiques més avançades.

La Júlia el mira com interrogant-lo, però l’Arnau calla. És la primera vegada que sent en veu alta el que fins ara només eren supòsits.

—I si el que desitgeu és que, amb la mare, us ajudem a traspassar-ho a una escriptura comprensible per a tothom, també per a la medicina, per a mi serà un servei i un goig immens.

L’Arnau queda pensatiu. I en veu baixa confirma el que ara ja sap.

—L’ideal del pare.

—Ens en parlava cada dia. No sabeu quants conjurs hem fet amb la mare perquè això passés.

—I creus que passarà? —mig somriu.

—Està passant, mestre.

—Sí… És la meva intenció. Tardana, però entusiasta… i si m’ajudeu, em posaré de seguit a la feina. Com i quan us aniria bé?

—Espereu que ho consulti a la mare. Si s’hi veu amb cor, abans que vespregi podríem venir i dedicar una estona a la tasca, els molts dies que el baró és absent…

—I em desglossaries els escrits, jo els transcriuria i els passaria en net més tard.

—Compteu amb mi, però sobretot amb la mare… Vejam si pot, perquè la tinc desesmada i potser no podrà. Us convé, mestre, perquè, tot i que no ha llegit mai ni un borrall, té en la memòria una saviesa que abasta segles.

—I, a més a més, és la millor fetillera.

La Júlia se’l mira entremaliada.

—Compte, compte. Com vàreu sentir-li dir no fa gaire, sempre afirma que la bona fetillera soc jo.

L’Arnau ho recorda perfectament.

Lligall 49.
La primera compilació remeiera

Amb l’inici de les albes de cada vespre, la Júlia llegeix pacientment en veu alta perquè la Morgana la senti. També acostuma a alentir o apressar la dicció segons el ritme amb què l’Arnau transcriu els manuscrits. Si en els originals hi ha un dibuix, la Júlia l’avisa que reservi un espai semblant per a la còpia al carbó. La Carlota hi participa tot preparant coses a la cuina per compartir. A la casa dels Feiner es cou alguna cosa crucial.

Al costat de l’Arnau, la Morgana està a l’aguait, i amb els ulls mig clucs vigila l’escriptura, perquè, malgrat que no la sap desxifrar, es malfia que uns gargots puguin desentranyar els misteris d’un remei. En qualsevol cas, mai no s’acaba cap còpia fins que la Morgana no hi dona l’acord. Però el seu afebliment s’agreuja a mesura que passen els dies. És quan porten quasi dos mesos de feina que, ja a punt d’acabar, la dona confessa que no es veu amb cor de moure’s de casa. Així, els últims dies, la Júlia es fa acompanyar per la Viana. I si durant les transcripcions es generen dubtes, s’enduu els pergamins a casa perquè la Morgana els resolgui.

Un vespre, l’Arnau anuncia, cofoi:

—Només ens queda classificar-los i ordenar-los, però haurem de decidir si ho fem per l’anatomia o pel nom de les malures que guareixen.

La Júlia intervé precipitada.

—No, mestre, no encara. La mare m’ha dit que hi vol afegir els seus remeis, però quasi no es pot moure. Us demanaria que continuéssim a casa de la Viana, perquè més enllà dels meus sentiments i la seva il·lusió, la mare ha estat remeiera de reis, i la millor que conec. Els seus remeis hi han de ser, mestre. Us convé.

D’aquesta manera s’inicia una altra tanda de transcripcions al palau dels Minyàs amb la Morgana, que, aflaquida i ronsejaire, fa que tot vagi amb dilació. Cal dir que, amb les detallades explicacions de la remeiera, l’Arnau viu una orgia de descobertes que el fan vorejar l’èxtasi. El personatge que abans l’espantava, ara el fascina, i el metge es diverteix escrutant les claus de tanta saviesa entre renecs, cabells embullats i una aparença malhumorada. El mateix li passa a la Morgana, a qui, tot i sentir-se mig agònica, les preguntes plenes de sentit del metge la fan exultar fins a revelar-li uns secrets que ha protegit tota la vida.

Durant aquells vespres, la presència de la Viana és habitual. Com abans la Carlota, la Júlia serveix petits queviures, aigua fresca o infusions per passar millor l’estona. Per la seva banda, al baró sempre l’ocupen gerències més importants i se’l veu poc. Val a dir que quan assisteix a les seves trobades, no hi mostra gaire interès. A més a més, l’Arnau observa que, durant les absències del noble, la Viana i la Júlia mantenen una relació més íntima que la que mostren fora palau. Una amistat singular… o impròpia…, en què les mirades, les carícies, la manera de parlar-se excedeixen les formes d’una afecció ordinària. Totes les observacions l’atien a sospitar una relació pecaminosa, malgrat que aquesta paraula l’incomoda. La suposició el capfica, i li agradaria comentar-la amb la Carlota, però pensa que, com que és dona i poc mundana, val més guardar-s’ho, no sigui que s’escandalitzés.

Quan finalment enllesteixen la feina, tenen compilada una quantitat notable de remeis, catalogats per malalties, amb els tractaments detallats, els resultats que se’n poden esperar, així com la dosificació de beuratges, ungüents, pocions… L’Arnau, que havia començat la recopilació com un acte d’adhesió filial, s’adona que el recull té una fondària mèdica inesperada. Tant, que el deute envers el pare queda en segon pla. Ara, la realització de l’ideal d’en Genís Feiner ja és una aspiració pròpia.

Els dies que segueixen, la Viana i la Júlia s’encarreguen de cosir els pergamins. Pacientment, els enfilen l’un amb l’altre i n’afinen les irregularitats. Una vegada adobats, la baronessa diu que farà un brodat per a la tapa del davant. Amb la Júlia, tria una roba de textura fina, però de tramada forta, que tensa sobre el cèrcol del tambor de brodar. Quan ja ha avançat molta feina en els ornaments, la baronessa demana en veu alta:

—Mestre, he deixat lloc per a la intitulació. Quina voleu que hi posem? —diu mentre fila un cabdell daurat.

L’Arnau, que no ha previst la qüestió, acota el cap i queda pensatiu. Tot d’una alça uns ulls que espurnegen.

—L’art remeier?

—Un gran títol, mestre —somriu la Viana, que gira la mirada vers la Júlia per compartir l’entusiasme.

—No és massa perillós posar-li un títol així? I si fos menys pompós? —comenta la noia.

La Viana la mira sorpresa. L’Arnau, no tant. Entén el temor de la Júlia. També li han arribat les notícies que, en llocs llunyans més al nord del continent, les dones com elles comencen a ser perseguides. I si bé al Llenguadoc la Inquisició cremava les dones pels seus pecats i heretgies amb la vènia del papa Luci III, ara han estat les autoritats civils les que les han condemnat a penes corporals, tortures i fins i tot a mort. L’Arnau també pensa que un intitulat tan emfàtic podria contrariar interessos poderosos.

—Potser tens raó, Júlia. Però temo que el problema no és l’intitulat, sinó el contingut. Volen els vostres remeis entre la foscor dels boscos, no en les pàgines d’un llibre.

—Tant com això, mestre Arnau?

—Em sembla que tant com això, baronessa.

La Viana, una mica revoltada, adopta una actitud pràctica.

—Doncs guardem el secret per a nosaltres, i només hi brodaré un gran ornament daurat.

Lligall 50.
Un mandat final

Ja entrada la nit, quan tots tres li presenten la compilació, la Morgana sosté una estona el llibre a les mans, com si el sospesés i, sense obrir-lo, sentencia:

—Foteu-ne una còpia.

Tot seguit s’incorpora gemegosa, com si a cada moviment correspongués un dolor.

—Me’n vaig a jaure, Júlia. Has deixat la nena al bressol?

—Sí, mare. Us ajudo?

—Avui no cal. Vaig a fer-li un petó. És tan bonica… I el que he dit: foteu-ne una còpia.

Tots tres es miren amb un sobreentès compartit. L’única d’entre ells que no sap ni llegir ni escriure comprèn la importància que la compilació no es perdi i en demana còpies. Sí, aquest llibre daurat és perillós.

Mentre s’allunya fent tentines i amb passets sotragats, la Júlia l’observa.

—No hi pensis, estimada. Ella també ho sap, i quasi se n’alegra —comenta la Viana.

L’Arnau intervé com a metge.

—Si voleu, baronessa, puc mirar-la.

—Mestre, tot i la molta consideració que us té, abans que la reülli un metge es deixarà matar.

I és així que la Morgana es mor dos dies després, calmosament i amb el sol en el seu zenit.

Amb el baró absent a Lleida, la Viana, la Carlota, la Júlia, l’Arnau i dos servents traslladen el cos de la Morgana al bosc de la Lluna. Un cop descarregat i foradat el terra, la Júlia prega que la deixin sola per fer els rituals manats per la seva mare, i que no l’esperin, que ja tornarà a peu. No arriba al palau dels Minyàs fins que gairebé és de nit, els ulls enfonsats i la roba terrosa.

Però el vell cos de la Morgana no assacia la dalla. Dos mesos més tard, sense avís ni mal aparent, la mort cau sobre la petita Morgana. Una nit, mentre dorm a redós de la Júlia, deixa de respirar sense una queixa, de manera que la seva mare no se n’adona fins que li fa un petó als llavis amb les primeres llums. Els plors dels servents i de la Viana contrasten amb la serenitat de la Júlia, que, pel motiu que sigui, no vol que ningú posi les mans al damunt de la petita. Tot ho vol fer sola, privadament. Arribades les albes matinals de l’endemà, la Júlia carrega el cos de la criatura i no torna del bosc fins que vespreja, inexpressiva i amb la roba bruta de nou.

En un moment d’intimitat, la Viana no pot evitar la pregunta:

—Era per això que no volies tenir-la?

La veu de la Júlia sona ferma, sense un deix d’amargura:

—Cap de les meves filles no viurà més de dos o tres anys. Només em viuran els infants barons.

Lligall 51.
La rancúnia visita Montalt

Com cada matí, llevat dels diumenges, la Carlota escombra pacientment l’entrador. Tantes visites hi deixen molta brutícia, tot i l’estora de saüc; «que mira que està ben a la vista», remuga. Pel soroll de l’empedrat del carrer, sent que s’acosta algun cavall amb les peülles ferrades i es mig sorprèn quan s’atura just davant de casa seva. De seguida sona el picaport. Al contrallum del batent dret, entreveu uns perfils confosos. «Passeu, passeu», crida d’esma mentre deixa l’escombra i pensa que va amb roba d’estar per casa. A Montalt, ja s’han avesat a veure-la així, però li sap greu no anar més endreçada per a una gent que calça els cavalls amb ferradures. Es dona un toc als cabells.

Tot d’una, no sap què dir. Els perfils, abans difusos, es concreten en dos personatges que, per les robes que vesteixen i les bastes adornades dels cavalls, són de molt alta nissaga. I quan de reüll veu dos cavallers armats a poca distància amb aspecte d’escortes o patges de guaita, procura refinar encara més les bones formes:

—Què se us ofereix, senyors?

—És aquesta la casa del doctor i magíster Arnau Feiner?

—La mateixa.

—Venim de lluny per veure’l. Ens podeu anunciar?

El senyor que ha parlat té intenció de dir noms i títols, però a la Carlota no li calen. Una gent vestida així i que intitula el seu Arnau amb tal pompositat, se la fa entrar sense més requisits. Un cop a dins, la Carlota convida els cavallers a seure al rebedor.

—Espereu un moment, senyors. Miraré si el meu marit està ocupat.

Mentre es gira, la Carlota s’envaneix en notar que amb una gent tan elegant el rebedor guanya prestància. Es dirigeix a la porta del buró més dreta que un pal, i l’obre, tot i contravenir les ordres de l’Arnau, que no vol interrupcions mentre visita. Veu un noi mig despullat sobre el catre i l’Arnau que li manipula el braç esquerre. Deu ser un moment delicat, perquè en Salvi, el xicot més valent del poble, fa una ganyota adolorida i l’Arnau ni tan sols aixeca el cap per emetre una veu asprosa.

—Què vols?

—Hi ha uns senyors molt ben vestits que diuen venir de lluny només per veure’t. —Tot dit ben fluix.

—Tanca la porta i digues-los que s’esperin.

La Carlota obeeix mig enfurismada, però ningú no li ho ha de notar quan arriba al rebedor.

—Està curant un pacient i diu que sortirà així que pugui.

—No us amoïneu, senyora. Sabem els compromisos que comporta ser un gran metge.

La Carlota, afalagada, els ofereix un got d’aigua, que els senyors refusen, i decideix enretirar-se a la cuina. Estarà més distesa netejant cassoles que intentant donar conversa a gent de tanta categoria.

Quan l’Arnau acaba la feina, surt del despatx per acompanyar el noi fins a l’entrador, com acostuma a fer amb tots els pacients. En passar pel rebedor, pensa que la Carlota no exagerava pas quan parlava de dos homes ricament vestits i d’aparença refinada.

—Nobles senyors…, no us aixequeu, no us aixequeu. Vinc de seguida. Excuseu-me. —I continua sense propiciar una resposta dels visitants.

Ja a l’entrador, dona els últims consells amb posat comminatori.

—Salvi, mira que et conec. No vull que facis força amb aquest braç durant una setmana.

—Gràcies, senyor Arnau, però no sé pas com faré la feina.

—Ets dretà i fort i treballes per al baró de Minyàs. Demostra-li que, amb un sol braç, fas més que qualsevol home de Montalt amb els dos. Creu-me, Salvi, si no descanses el braç, et pot quedar afectat mesos… Fins i tot per sempre. I recorda: et poses la pomada i la fregues ben fort abans d’anar a dormir.

Els cavallers no veuen el somriure d’agraïment d’en Salvi quan el metge ajusta la porta. L’Arnau, en canvi, dubta de si ha fet bé de no encabestrar-li el braç. És un xicot massa valent perquè faci bondat. Es gira i mira els visitants mentre rumia d’on deuen ser i amb quin propòsit han vingut.

—Benvinguts sigueu, senyors, per quin motiu m’honoreu amb la vostra visita?

Els personatges s’alcen i el més vell comença a parlar amb una accentuada afectació:

—Primer de tot, us presentem els nostres compliments respectuosos. Vós, doctor i mestre Arnau Feiner, no ens sou desconegut. A l’Studium Generale de Lleida sabem de les vostres virtuts i dels títols acadèmics que us ornen.

Tot dit amb una redundant gesticulació.

—Però, abans d’entrar en matèria, permeteu-nos que ens presentem. Iscle de Bernat, conseller de la Paeria de Lleida. —I tot inclinant el cap i posant-se la mà al pit, anuncia l’acompanyant—: Aquest noble senyor és l’excel·lentíssim canceller del nostre Estudi General i canonge principal del capítol catedralici, Joan de Graufort, fill del gran vescomte de Graufort.

Els pensaments llampeguegen pel cervell de l’Arnau, que mira d’endevinar el motiu d’una presència tan inesperada.

—Senyors, per la representació que ostenteu, la vostra visita m’és extremament grata —diu tot convidant-los a seure amb un gest de la mà—. Car us he de confessar que vaig acabar els meus estudis a Montpeller just l’any abans que el rei fundés el primer Studium Generale a la noble ciutat de Lleida. Un privilegi ben fonamentat perquè, a part d’una situació geogràfica quasi equidistant entre els seus regnes, és conegut que allà el saber hi habita d’antic. Si aquesta efemèride hagués estat anterior, de segur que hauria preferit passar els meus estudis a la vostra institució. —Diu mentida, adulador, i segueix—: Des que torní a Montalt, mantinc la voluntat de fer-vos una visita per admirar la institució, i sobretot la biblioteca, que m’han afirmat que no té res a envejar a les millors del continent. Repeteixo: és un honor. I digueu-me, senyors, en què us puc servir?

L’home més vell, que s’ha presentat com a paer de Lleida i que irradia afabilitat, continua amb la paraula:

—Docte Arnau Feiner, veiem que esteu assabentat de la nostra activitat docent i reguladora. Doncs bé, en una recepció que la Paeria feu en honor del comte Roger de Montalt, coincidírem l’insigne rector, el senyor canceller i jo mateix. El comte ens parlà de vós i de la magnífica activitat amb què beneficieu la vila de Montalt. En un moment donat, el noble senyor ens referí la vostra voluntat de crear un hospital, amb el seu acord benvolent i el del bisbe Arnau de Ripoll.

—Sí, Eudald de Ripoll.

—Perdoneu, soc vell i els noms em són fugissers. Doncs bé, nosaltres, que seguim el rastre del vostre prestigi, hem vingut a proposar-vos que exerciu el magisteri al nostre Estudi General, abans no comenceu la construcció del mencionat hospital. No cal dir que la vostra acceptació comportarà totes les prerrogatives, honors i beneficis del càrrec.

L’Arnau mesura la proposta, que considera altament afalagadora. Ensenyar a l’únic Studium Generale permès en els territoris de la corona catalana representa un estatus únic i prestigiós. Però l’ensenyança no l’atrau tant com l’exercici de la medicina i, en aquests moments, cap oferiment pot descarrerar-lo de fundar l’hospital, per al qual ja es remouen les terres. Tanmateix, vol ser delicat i no tancar portes. Ha d’evitar l’animadversió d’una institució que, a més a més del magisteri, també regula l’exercici de la medicina i podria fer-li la guitza.

—Nobles senyors, és una proposició que mai no hauria gosat somniar. Tanmateix, em sembla que em concediu uns mèrits que no m’escauen. M’apassiona l’exercici de la medicina, però encara no em sento capacitat per al seu mestratge. Amb aquest convenciment, m’he proposat ser un metge útil a la gent de Montalt…, durant uns primers anys —matisa, per si de cas.

Els mira a la recerca de comprensió, però no en veu cap rastre. Insinua un somriure humil i afegeix:

—D’altra banda, les obres de l’hospital ja s’han iniciat. El meu pare, Genís Feiner, em va llegar generosament el seu patrimoni amb aquesta expressa voluntat, i visc sense cap més ambició que acomplir-la.

El paer, sense perdre la positura afable, mesura la resposta.

—La vostra humilitat és exemplar, però excessiva venint de l’estudiant més llorejat d’entre tots els aspirants al doctorat de Montpeller, el més prestigiós d’aquesta banda del continent. Allà encara es parla de la vostra persona i us recorden els professors en exercici, com el doctor…

—Ben Gatzà?

—Exactament, un venerable jueu que, segons ell mateix confessa, ha vist augmentat el seu prestigi gràcies al vostre excepcional talent.

Tants afalacs indiquen que els seus arguments seran dificultosament acceptats. L’Arnau llança un ham per descentrar la conversa:

—Perdoneu l’encuriosiment. Com sabeu aquests detalls de mi, si no us inoportuna la pregunta?

—Gens, doctor, gens —continua el paer, content de poder-se lluir—. Quan el bon rei Jaume el Just ens concedeix l’Studium, la voluntat del papa Bonifaci requereix que ens regim pels mateixos estatuts que els de Tolosa i Bolonya. Això ens animà a viatjar fins a la terra d’Oc per prendre exemple de com havia de ser la nostra estructuració institucional i docent. Consegüentment, coneguérem les seves dues màximes autoritats, el rector i el canceller, que ens enriquiren amb idees que ara no venen al cas. —Fa un gest displicent amb la mà—. Quan ens preguntaren com prevèiem el professorat, els responguérem que a Lleida ja hi havia una tradició mèdica que ens proveiria de bons mestres, a més dels qui venien del sud. Fou aleshores que el jove canceller de l’Studium tolosà ens advertí:

»—Però Ses Autoritats no coneixen l’estudiant que fou exemple de saviesa l’any 1299 i de qui encara es parla amb admiració a l’Schola Medicorum de Montpeller? Ah, quin talent, quina intel·ligència! Us ben asseguro que, si ensenyés a Lleida, no tindria alumnes sinó deixebles.

Aquí el paer imposta una mica més la veu:

—I el canceller tolosà anuncià el nom del doctor Arnau Feiner de Montalt, tot jurant que ell podia testimoniar la vostra vàlua perquè havíeu estat companys d’estudis. A partir d’un consell tan favorable, cercàrem referències a Montpeller i us hem de confessar que ens han impressionat. Per això som aquí: per oferir-vos un lloc preeminent entre els nostres mestres més considerats. D’altra banda, tinc permís per brindar-vos unes condicions immillorables, a part, evidentment, de les que vós mateix acordeu amb els alumnes. Demaneu-nos allò que necessiteu, que procurarem complaure-us a bastament.

L’Arnau no té dubtes, però… Com pot contradir aquests homes sense enemistar-s’hi? Allarga la conversa, per l’interès despertat i per elaborar la seva negativa.

—I digueu-me, senyor de Bernat, a qui dec tants elogis?

—Al canceller marquès Jiròni de Solhinhac. —I feu silenci.

En sentir el nom, un ventall d’evocacions s’apoderen de l’Arnau. En Jiròni, company d’estudis i disbauxes, canceller de l’Studium tolosà? Benaurat ell, que ja preferia les catifes que els cossos dels malalts. I quina sort, tenir un amic tan ben situat.

—Un gran company, i pel que veig, un millor amic.

—Es desfeu en elogis de la vostra persona… Però, com us deia, correspon a la Paeria contractar els professors dels qui desitgem magisteri, i vós en sou el més preuat. En nom del rector i en presència del canceller, us demano que vingueu a exercir el vostre magisteri al nostre Studium.

L’expressió afable de l’Iscle de Bernat no amaga un cert to d’exigència. L’Arnau comprèn que, per a bé o per a mal, el resultat d’aquesta conversa transcendirà, i entona una veu que, amistosa, vol que soni definitiva:

—Senyors, que la Paeria vulgui els meus serveis i que la vostra entitat hagi pensat en mi m’honora, més enllà de qualsevol apetència. Però en aquests moments tinc els mitjans per construir un hospital aquí a Montalt, un comtat mancat de tal establiment d’ençà que tancà el benedictí de Bellvenir. D’altra banda, i respectuosament, us repeteixo que la meva joventut em demanda uns anys d’aprofundiment en tot allò que he après. Sé que em proposeu un privilegi i espero que no vegeu una manca d’humilitat meva quan us afirmo que només ajorno la vinguda a l’Estudi i que ens hi retrobarem quan em senti més preparat.

Lligall 52.
El canceller Graufort

L’Arnau es queda mirant el paer Iscle. Guarda silenci. Amb tot, malgrat sentir-se contrariat en l’intent, segueix mostrant bonhomia en l’expressió. Però, de sobte, arriba una veu fins ara ignota:

—Goseu rebutjar un desig de l’Studium creat pel rei sota el mandat de la Santa Mare Església?

L’Arnau dubta de si engegar una resposta o continuar excusant-se. Però el canonge canceller no s’espera:

—Tot i l’estima que us té l’eminentíssim bisbe de Montalt, Eudald de Ripoll, a qui com podeu suposar ja hem visitat, alguns preveres de la vila ens han informat que conviviu, en excés, amb pràctiques remeieres de procedència herètica. Hauríeu de saber que el nostre Studium té l’encàrrec reial de vigilar les bones pràctiques mèdiques de tothom que exerceix sota la seva corona. També dels hospitals.

L’Arnau es gira lentament fins a encarar-se amb el canceller. El canvi de to de la conversa l’ha sorprès. Tanmateix, controla que cap facció no se li alteri mentre respon amb la veu més neutra que sap emetre:

—Senyor canceller, en sentir-vos, diria que m’amenaceu.

I fixa la mirada als ulls vermellosos del canonge. El canceller Graufort, com si busqués una superioritat física, s’aixeca i continua inquiridor:

—Negueu, davant nostre, que manteniu amistat amb algunes remeieres i dones de dubtosa reputació? I que fins i tot us reuniu habitualment amb alguna d’elles en hores nocturnes?

El mal to de la pregunta esperona l’Arnau, que també decideix alçar-se, content de passar-lo més d’un pam:

—Estic segur, canceller, que no m’acusareu de visitar el palau del segon noble del comtat, l’honorable baró de Minyàs, amb qui m’uneix una gran consideració, com també amb la seva digna esposa, la comtessa Viana de Quer i baronessa de Minyàs. Certament, per la seva categoria mantenien dues remeieres, de les quals una fa poc que ha traspassat. Avui, ells només guarden l’anomenada Júlia, filla de la finada. Però, en qualsevol cas, us ben asseguro que estic disposat a acompanyar-vos davant el baró, per si voleu aprofundir en les vostres sospites.

L’Arnau veu un cert desconcert en la profunditat d’aquells ulls sangonosos i decideix continuar, amb més atreviment:

—D’altra banda, senyor canceller, en la vostra alta qualitat de canonge principal del consell catedralici, m’estranya que contradigueu els designis d’un savi tan acceptat per Roma sobre aquest assumpte com és Agustí d’Hipona, a qui precisament el nostre papa Bonifaci acaba de proclamar doctor de l’Església. Un doctor que reiteradament ha predicat la bondat de les accions de les dones remeieres que vós acuseu d’herètiques. O és que vós sou seguidor d’aquest fanàtic Domingo de Guzmán, que per convertir els càtars ha utilitzat la prèdica entre tortures espantoses?

Els ulls sanguinolents del canceller l’avisen que trepitja un terreny de brases enceses. L’Arnau procura endolcir la veu:

—Estic segur que no és pas la vostra intenció confondre les remeieres amb les malèfiques, que alguns comencen a anomenar amb aquest nom tan estrany de bruixes. L’insigne Tommaso d’Aquino en els seus escrits admet que el diable pot posseir els cossos dels mags, però no parla dels remeiers. Amb tot, canceller, us demano perdó per la meva vehemència. Només intento salvar l’honor dels barons de Minyàs i testimoniar-vos la seva profunda fe, a més d’assegurar-vos que assisteixen a la catedral, en el lloc que els és reservat, no sols els diumenges, sinó tots els primers divendres de mes, sempre amb la seva remeiera. Us ho puc testimoniar perquè jo també hi assisteixo.

El paer Iscle s’aixeca per trencar la tensió i fa de la seva veu un bàlsam per a la conversa.

—Com a autoritats mèdiques nomenades pel rei, tenim i tindrem cura que les pràctiques al vostre hospital siguin les correctes. Personalment, estic segur que serà així. Obtinguda la vostra resposta, ens retirem i la notificarem al rector i a la Paeria. Us agraïm les explicacions i mantindrem l’esperança que un dia vinent canviareu d’opinió i exercireu el magisteri a l’Studium que regentem. No deixeu d’avisar-nos.

Mentre els visitants avancen cap a la portalada, l’Arnau mira d’apaivagar la tibantor:

—Gràcies, senyors. Us agraeixo l’esforç del viatge, i estic segur que els vostres auguris, senyor paer, s’acompliran.

Ja al carrer, l’Arnau estreny fortament la mà de l’Iscle de Bernat, però quan es gira per complimentar el canceller, aquest ja ha muntat el seu cavall. No el mira, i l’Arnau entén que no té intenció de fer-ho mentre puja a la muntura. De tota manera, l’Arnau manté una actitud amical. Quan el paer li fa una última salutació amb el cap i es dirigeix on esperen els escortes, el canceller fa gest de seguir-lo, però s’atura davant seu.

—Digueu-me: és cert que el vostre pare, Genís Feiner, també era un d’aquests remeiers que desprestigien l’art de la medicina?

L’Arnau sent com el ganivet el penetra fins al mànec i li tensa totes les fibres del cos.

—El meu pare era el més gran mercader de Montalt i tenia un cor tan generós que procurava ajudar la gent. Si coneixia algun remei, l’aconsellava.

La prima comissura dels llavis del canceller insinua un somriure, mentre els ulls busquen l’horitzó. Amb un batec de regnes, el canceller arria el cavall.

V
ELS TEMPS QUE SEGUIREN FINS AL 1307

Lligall 53.
La majordona Úrsula Bonaire

El bisbe Eudald de Ripoll no es troba bé. El dolor agut del peu el turmenta. Si fins fa poc ranquejava, avui la coixesa li desllueix la missa. A cada genuflexió que li mana la litúrgia, ha de torçar el peu dret sobre el dit gros. Una legió d’agulles empresonades entre l’ungla i la sola de l’hàl·lux el martiritza amb tanta crueltat que, Déu el perdoni, renegaria a veu batent. Però acota el cap, que és el que toca, i s’incorpora tan vermell de dolor com la casulla que l’investeix bisbe de Montalt.

L’Eudald de Ripoll accedí ben d’hora al bisbat per influències familiars, com havia de ser, però amb una vocació de servir Déu que l’esclavitzà des de jovenet. Ben alimentat, durant la creixença adquirí una altura que el distingiria de la resta dels adolescents. Malauradament, un cop definit el seu esquelet, l’afició pel menjar l’omplí de greixos i n’augmentà el volum, fins a l’extrem de caminar balancejant el cos, per mor de no escarbotar-se la intimitat.

Com si fos per contrariar la seva grandària desmesurada, a l’Eudald de Ripoll l’habita un tarannà senzill, molt allunyat de les fastuositats dels seus col·legues repartits pel reialme. Procura ser honrat, es preocupa més dels pobres que dels rics, visita i consola els malalts, i les seves obres de caritat es compten per dotzenes. Ara bé, entre tantes conductes virtuoses, el bisbe Eudald lluita contra un pecat capital insubornable, una temptació amb què el malèfic el sotmet almenys tres cops al dia i que, per molt que besi la creu episcopal abans d’enllitar-se i pregui per la concessió de més força de voluntat, sap que l’endemà hi tornarà a caure: la gola.

La seva és una gola tan desfermada que, si no mengés amb tant desaforament, les seves obres de caritat serien més ufanoses. Amb tot, tothom li reconeix que el servei al proïsme i a Déu li ocupen totes les hores que no siguin les de menjar. A més a més, mai no se l’ha sorprès en relliscades greus, ni tan sols en la de les baixes passions, que es diu que no en té. Tant és així que les beates del poble, lligamosques de mena, asseguren que, si no fos pel pecat de la gola, un home com ell no hauria de cremar a l’infern.

La majordona actual del bisbe, l’Úrsula, va acceptar d’encarregar-se’n perquè l’home venia aureolat d’un munt de virtuts. Tot i això, de vegades se’n penedeix. Passar tantes hores al mercat per mirar d’afartar-lo, tornar-ne carregada com una mula i elaborar els condiments que el complauen, la té atuïda. Malgrat aquestes inconveniències, l’Úrsula feineja vanitosa del seu estatus. Què més pot desitjar una dona que exercir de serventa d’un bisbe, amb el qual, a més a més, mai no patirà els embats íntims de l’ofici?

Fora palau, i sobretot entre la gent del mercat, els homes la troben lletja o malbavosa, i les dones, creguda i garrepa. Segurament, són opinions raonables, però l’Úrsula se’n fot en concloure que tot és enveja. La solteria li dona llibertat de moviment. Té fama de treballadora i no ha mancat mai de feina. Procedeix d’una família de bon cognom, Bonaire. A part de saber llegir i escriure, té una mica de cultura, que li ha permès servir en cases potentades, fins que la prebenda episcopal l’ha col·locada al cim del gremi. Sí, la seva és una feina que no pot fer qualsevol.

Procura mantenir el seu bisbe —perquè el considera «seu»— net i endreçat, cosa que, amb tant de volum i un menjar tan desficiós, és tasca fatigosa. Al senyor bisbe sempre se li escapen regalims per les comissures quan obre la boca per endrapar un altre cullerot mentre mastega. Les llànties n’assenyalen el recorregut fins que s’aturen en algun sacsó prominent. De primer, l’Úrsula mirava de parapetar-li el pit i l’estómac amb uns quants tovallons, però la incontinència episcopal inaugurava nous camins i les medalles persistien. Aleshores l’Úrsula preveié més rendible canviar la sotana del senyor bisbe havent dinat, i com que de nit ell fa poca vida social, i no és convenient que en faci, amb dues sotanes diàries manté l’aparença. Amb els anys de servei a la casa, l’Úrsula s’ha pres la confiança d’aconsellar al seu senyor algun comport, sempre que mastegui una carn que li agradi. «La gent us ha de veure ornat de dignitat i revestit d’aurèola, com si no caguéssiu, ni pixéssiu, ni rotéssiu ni pudíssiu». De tot això, ella en té esment fins a l’últim detall. El bisbe Eudald li ho permet per bondat i com a exercici de penitència, com si l’Úrsula fos l’equivalent d’un cilici al ventre. A part del fet que no en trobaria cap altra com ella.

De cara enfora, l’Úrsula es vesteix de negre i disposa les faccions amb un rictus adust. Però, de cara endins, es diverteix, sobretot quan la gent malda per derruir el mur de discreció amb què protegeix l’eminència. La majordona no tan sols acostuma a fintar fàcilment les tafaneries, sinó que s’adelita sembrant petits malentesos que desficien el xafardeig de les comares. Per a l’Úrsula, el bisbe Eudald és el seu patrimoni, i com a tal el cuida i el preserva. Parlant de preservar, la majordona té l’encàrrec d’avisar el doctor Feiner.

Truca a la porta de cal metge. Sap que és el moment bo per trobar-lo i el dolent per no emprenyar-lo. Normalment, tothom evita anar-hi a l’hora de dinar, perquè és quan la Carlota engega els visitants a dida. Però l’Úrsula insisteix i bat una altra vegada el picaport. Un requeriment del bisbe esbatana totes les portes.

La Carlota obre desganada i dissimula la contrarietat.

—Ah, ets tu, Úrsula. Què se t’ofereix?

—Perdona, Carlota. Que em pot rebre el teu marit? Vinc de part del bisbe.

—Per al bisbe Eudald sempre es fa una excepció. Endavant.

L’Úrsula fa com si no la sentís, i segueix la mestressa de la casa, mentre mira de reüll cada detall d’on passa. Sí, la dels Gusart és una bona mansió, pobra d’ornaments però forta d’estructura.

—Perdoneu, mestre, si soc inoportuna. El meu senyor demana que passeu a visitar-lo.

—En saps la causa?

—No m’ho ha dit, però torna a coixejar molt.

—Digues-li que aquesta mateixa tarda passaré. I…, Úrsula, si encara ha de dinar, no li omplis massa la bacina.

—Així ho faré, doctor, i bon profit.

L’Úrsula es gira sense més compliments i se’n va. Quan ajusta la porta, pensa que aquest Feiner coneix bé el bisbe. No li ha dit «plat», sinó «bacina». «Hauria pogut dir cossi», somriu malèvola, mentre camina recta com un pal.

Lligall 54.
El bisbe Eudald de Ripoll.
Un diagnòstic conegut

—Eminència.

—Arnau, digues-me Eudald o bisbe, i deixa’t estar de tractaments.

—Gràcies, senyor bisbe.

—A tu per venir tan prest. És el mateix de sempre, Arnau, però el dolor és més fort. Tinc els peus desfets i xerico només de caminar. A casa gemego i crido, i ja està. Però quan estic de visita pastoral, rebo en audiència o dic missa, el fingiment se’m fa un calvari.

—Deixeu-me veure aquests peus. Si us poguéssiu treure les… sandàlies.

L’Arnau dubta de dir la paraula perquè, quan li mira els peus, el calçat vermell no és el d’un bisbe.

—No us preocupeu, Arnau, són tapins. Ja sé que normalment els porten les senyores, però per aquí casa em són menys dolorosos per la sola blana.

El bisbe Eudald incorpora el tors cap endavant per fer el gest de treure’s el calçat, però ja sap que no hi arribarà. Fa dies que, si l’Úrsula no l’ajuda, té la batalla perduda. Alenteix a posta el moviment, esbufega, i l’Arnau, que té per norma no empoquir l’ànim del pacient, s’ajoca per llevar-li els tapins i perquè no s’hagi d’humiliar. Tot d’una, el peu deslliurat exposa el martiri del bisbe: les venes a punt d’esclafir i uns granets supuratius entre els plecs de pell mortificada, ara blanquíssima, adés sangonosa.

—No m’estranya que patiu, monsenyor. Això té un aspecte virulent.

L’Arnau observa una estona el peu, que sembla un penjoll de la cama, meravellat que l’home pugui caminar. Mentrestant, rumia què pot dir al bisbe que no li hagi repetit mil vegades. L’Eudald de Ripoll sembla penetrar-li el senderi, perquè, amb un to volgudament penedit, mussita:

—Menjo massa.

—El problema n’és la conseqüència: el pes i el greix. Teniu les cames fortes i muntanyenques, com el vostre cognom indica, però els peus no s’hi corresponen. Són peus avesats a les catifes des de jovenet i, ara, no poden sostenir el vostre pes.

Toca suaument els contorns dels peus, prem un lloc precís sota les plantes i reülla la ganyota dolorosa del prelat.

—Senyor bisbe, les causes d’una malaltia sovint comencen lluny d’on se’n pateixen les conseqüències. Us faria res que pogués palpar-vos el cos, i si pot ser, fins i tot veure’l?

L’Eudald de Ripoll respon com si hagués previst la demanda:

—Dilecte amic, entenc que no correspondre a la proposta us és un impediment a l’exercici de la vostra saviesa, però el pudor i la dignitat del meu càrrec no em permeten desvestir-me davant vós sense una gravetat extrema que ho justifiqui. Però…, no em nego que m’ausculteu… i, si és necessari, que em palpeu les parts menys privades del cos.

—Gràcies, podeu alçar-vos?

Quan ho fa, l’home eleva els quintars de llast amb un gemec anguniós. A mesura que els tendrums dels peus són premsats, estrafà una ganyota de dolor. Quan l’Arnau té dret el bisbe, desisteix d’usar el cornetí. No li servirà de res. El fregadís de les robes i els molts greixos que s’interposen no permetran que senti els sorolls de les vísceres amb algun símptoma indicador. Així doncs, inicia un tímid palpeig. Sacsó rere sacsó, separats per tot de plecs abismals, l’Arnau mesura la mòrbida realitat que encobreix la sotana. De tant en tant, prem un punt precís i n’observa la reacció. Quan se’n separa una mica, diu com si no tingués importància:

—M’agradaria pesar-vos, eminència. Si poguéssiu passar per casa, hi tinc la bàscula.

L’Eudald de Ripoll no li deixa acabar la proposta:

—Feiner, i em faries pujar a la plàtera de la teva romana, com les que fan servir per pesar el bestiar? Peso molt, Arnau, molt i molt. Traginar el meu cos és un calvari, i que la creu de Jesús em perdoni. Però… us ho suplico, no em peseu com si fos un bou. No m’ho permet la dignitat de la tiara. Si us plau, ajudeu-me sense fer-me passar per aquestes humiliacions.

El metge endevina que el geni pacient del bisbe està a punt de desfermar-se i es rendeix. En el fons, tant se val. La desmesura tampoc no vindrà d’un quintar.

—Heu canviat algun hàbit en el vostre menjar? Des que sentiu més agut aquest dolor, hi ha alguna nova menja que sovintegi més que abans?

—No, que ara recordi…

Tot d’una, l’Úrsula, que sent com un deure aguaitar qualsevol conversa que mantingui el seu bisbe, apareix sense avís i participa en la conversa:

—Eminència, voleu que per sopar us prepari el fetge de bou que tant aprecieu darrerament?

Davant la consulta acusatòria, el bisbe Eudald se’n surt com pot.

—Gràcies, Úrsula. Avui m’aniria millor un cap de garrí.

En Feiner mesura la tragèdia del recanvi, però no diu res. L’Úrsula millora la inculpació:

—Com vulgueu. Però com que darrerament només feu que demanar fetge de bou —diu tot recalcant les paraules—. Volia que em confirméssiu el canvi d’opinió.

La serventa, asserit el missatge, desapareix entre les cortines. En Feiner especula si al darrere hi ha una porta o és el seu catau d’espionatge. El bisbe, atrapat però condescendent, no té altre remei que ironitzar:

—L’Úrsula, que no deixa d’orientar-me tot el dia, ha cregut necessari intervenir per endreçar-me la memòria. No en feu cas, és una bona dona…

—I el que ha dit em permet fer-vos un diagnòstic.

—Alabat sigui Déu.

—Així sia. Quan al principi us he premut el dit gros del peu, he vist que fèieu una ganyota de dolor.

—Ai sí, Arnau, és com si hi tingués una agulla de cristalls fins i verinosos.

—És la gota, senyor bisbe. El fetge de bou que mengeu tan sovint, segons la vostra majordona, ha augmentat el vostre habitual dolor. Haureu de reprimir el delit pel fetge, així com evitar menuts i ronyons. Beveu bullits d’api amb flors de saüc i durant uns dies heu de fer minvar la vostra activitat pastoral i fer del repòs una penitència guaridora. Si ompliu un cossi d’aigua, tan fresca com sigui possible i amb una mica de sal, els banys als peus us consolaran. I si em jureu practicar la continència, potser d’aquí uns dies…

—Ai, l’única causa dels meus perjuris. Cada dia me’n faig el propòsit, i ja veieu quin fracàs. Però quan l’Úrsula us acompanyi detalleu-li tot això, Feiner. Turmentar-me a fi de bé li és plaent.

L’Arnau s’adona que el bisbe l’acomiada sense embuts. A aquest home la paraula «continència» li sona malèfica. Però necessita parlar-li del seu hospital.

Lligall 55.
Una conversa interessada

—Bisbe, us deixo. Però, com ja us vaig dir, gràcies als diners del pare, les obres de l’hospital van de pressa. Com bé sabeu, m’agradaria ser fidel a la tradició, i que l’hospital també fos un lloc de repòs per als pelegrins i un refugi per als més necessitats, com era el cas de Bellvenir. Així que pugueu, m’hauríeu de confirmar que el bisbat s’encarregarà de les despeses de l’estança dels pelegrins i que la vostra església protegirà el destí de la casa.

—No exagereu, mestre Feiner. Sempre convé l’ajut de Déu, però el que protegirà l’hospital és la vostra saviesa, que tot Montalt admira. No patiu.

L’Eudald de Ripoll, tot d’una, mira de biaix i entremalieja l’expressió:

—No deu pas ser la visita que els molts nobles senyors de Lleida us feren, la causa dels vostres neguits?

—Caram, bisbe Eudald, sou home de fines percepcions. Doncs sí. La negativa al seu requeriment els ofengué, sobretot al canonge.

—Ah, en Joan de Graufort, tercer fill del vescomte, un home ple de rancúnia envers la vida. El seu pare perdé el primogènit i ell esperançava ocupar-ne el lloc, però el vescomte va preferir la filla. Imagineu-vos: tot un senyal. A ell l’envià a fer carrera religiosa, la qual cosa turmenta profundament un home de tan poca fe. I digueu: amb què us agullonà?

—Em proposaren exercir de magíster a l’Estudi i vaig refusar-ho com més educadament poguí.

—De la qual cosa ja els fiu avís. Tenint prou patrimoni per fundar un hospital aquí, era normal que algú, agraït al seu pare i assedegat d’exercir la medicina, no hi volgués renunciar. I més en plena joventut, quan els ideals de l’ànima encara vencen les ambicions del cervell.

—El canceller Graufort s’ho prengué molt malament.

—No sap prendre’s res d’altra manera. Però sapigueu que els vaig avisar que, si ells procuren pel prestigi del seu estudi, nosaltres hem de procurar pel bé de les ànimes de Montalt.

L’Arnau es sent conhortat per la sincera exposició del bisbe i no s’està de dir:

—Em va retreure que el pare fos remeier.

—Un sant, en Genís. Un sant i un bon remeier. Tant com vós sou un bon metge.

Fa una pausa.

—Conec alguns dels conflictes que ha generat la posada en marxa de l’Studium. No fa gaire, en una visita de cortesia que vaig fer al bisbe de la Seu, en Pere del Rei, em comentà que el cartipàs més conflictiu que es trobà per resoldre quan accedí al bisbat, fou el del canceller Graufort. Ras i curt: li demanava l’expressa prohibició de les dones com a deixebles de l’Studium i la condemna de les guaridores i fetilleres a tota la diòcesi.

L’Eudald de Ripoll ja no parla com a pacient i aixeca la veu com si iniciés una prèdica. Tot d’una, el volum del cos i el de la veu se li aparionen.

—Sobre la primera demanda, hi hauria molt per discutir. De si les dones, per qüestions morals i de pudor, han de ser admeses entre l’alumnat, Roma no n’ha pontificat cap dogma, tot i que fins fa poc la presència de les noies de les grans famílies hi era habitual. Com sabeu, també ha estat corrent que els ordes monàstics femenins exercissin la curació en els monestirs, diria que tant o més que els monjos. Una altra cosa és que la mare Església prohibís les activitats que comportaven vessament de sang. Aquestes pràctiques desafien principis teològics transcendents. Si el cos és el receptacle de l’ànima, i aquesta és subjecte cabdal per a l’Església, l’ésser humà pot manipular la casa de l’ànima? Pot posar en perill l’existència d’aquesta o que actuï diferentment de com ho ha previst el Senyor?

L’Arnau nota que el bisbe ha deixat d’avorrir-se i accepta continuar-li els raonaments. Bé que nota que el prelat s’ha allunyat de l’assumpte, però li segueix el discurs i ja maldarà per encaminar-lo envers els seus interessos. Tot mesurant les paraules, l’Arnau comenta:

—Doncs heu de saber que la decisió d’Innocenci II va ser objecte d’estudi a Montpeller entre les personalitats més doctes. I, per ser-vos sincer, fou molt criticada. D’una banda, comportà el tancament de molts hospitals monacals, com el de Bellvenir. Però en un altre aspecte, més gremial, la butlla papal comportà l’estroncament dels avenços en cirurgia per part dels metges cristians, mentre que els metges musulmans continuaven millorant, tant en les pràctiques com en els utensilis quirúrgics. No sols això. L’ordre provocà que les extraccions, les operacions i les trepanacions passessin a ser practicades pels barbers, que, sense coneixements mèdics, deixen darrere seu un reguer d’esguerros, sigui dit amb tots els respectes per les seves habilitats. Tanmateix, senyor bisbe, aquestes són coses que decideix el cel i no s’han de discutir. En canvi, el que sí que em preocupa és que em retreguin que el pare fos remeier, com si es tractés d’un pecat.

El bisbe Eudald vol aprofundir en alguns aspectes.

—Com ja sabeu, sanadores, remeieres, guaridores i llevadores molesten les escoles mèdiques per raons comprensibles. En el moment en què la medicina comença a estructurar-se com un ofici de gran dignitat, els prohoms dels Estudis Generals s’obstinen a eliminar la competència dels remeis tradicionals. Des del seu punt de vista, és quasi comprensible que des de l’altura dels seus estudis menyspreïn la feina dels remeiers, en ridiculitzin els coneixements, i fins i tot els equiparin als maleficis diabòlics.

—A Montpeller era conversa quotidiana i, per cert, s’afirmava que l’Església sostenia aquest anorreament.

—Una falsia! —amonesta vehement el bisbe—. Grans doctors de l’Església es neguen a condemnar les sanadores, encara que només sigui per qüestions pràctiques. És cert que la medicina avança, però també és cert que, lluny de les ciutats on viuen els poderosos amb accés als bons metges, aquestes dones i els seus remeis són absolutament necessaris per a la gent, per més que la seva saviesa sigui de procedència fosca o, diguem-ne, poc acadèmica. Qui us penseu que venia a consolar els meus dolors quan vós encara no éreu metge? Qui? Doncs el vostre pare. I quan ell no hi trobava solució, m’enviava aquella vella que malauradament es va morir, una tal Murga.

—Morgana, bisbe Eudald.

—Això, la Morgana. Magnífica, i que quasi em receptava el mateix que vós.

L’Arnau s’ho pren bé. És veritat.

—Senyor bisbe, jo tinc una teoria, però és una mica perversa, i no sé si la vostra oïda la pot escoltar.

—No foteu, Arnau. La primera obligació d’un bon prevere és escoltar les perversions dels humans per mirar d’aconduir-los cap a la salvació.

—Doncs us l’exposo. Després de practicar la medicina aquests pocs anys, em sembla que tinc l’explicació de tot plegat. Fins fa poc, els metges havien d’acceptar les remeieres perquè tenien solucions a les malalties de què la medicina anava mancada… I us puc testimoniar que, segons en quins aspectes, encara van per davant…

—Si us dic que em sorpreneu, no em feu gaire cas —comenta el bisbe.

—Doncs permeteu-me aquesta anècdota. El meu pare, que, com sabeu, comprava les mercaderies a Granada, conegué metges que li explicaren que l’escola més important del cristianisme apareix a Salern a finals del segle novè, i que en l’onzè ja irradiava prestigi arreu del continent. Resulta que a Salern, com vós mateix heu dit abans, no sols s’admetia les dones com a alumnes, sinó que algunes d’elles en foren professores insignes. Doncs bé, dos segles després, allò que no escandalitzava en el segle XI, avui sembla inacceptable. Que una dona adquireixi coneixements i els desenvolupi o els apliqui no sembla admissible. Cert que els pocs homes remeiers també són menyspreats. Tot i així, en el cas de les dones la necessitat d’infamar-les és quasi malaltissa, fanàtica, com si les dones sàvies fossin un destorb insalvable per al progrés de l’activitat mèdica.

El bisbe no respon de seguit.

—Us segueixo, Arnau, i veig que aneu molt lluny. L’Església té clar que la comparança de la dona amb l’home no és possible, i per això no veu en ella qualitats per al sacerdoci. Amb tot, negar que encara avui les remeieres són útils i profitoses per a la salut, és senzillament absurd. No té sentit.

El bisbe calla com si reflexionés. L’Arnau espera que conclogui la dissertació, però, ja sigui pel compromís del tema o pel rau-rau de gana que l’incomoda, el clergue decideix enllestir la conversa.

—Però tornem al tema del vostre hospital. Ben cert que un lloc per als pelegrins em convé. Malauradament estem lluny de les rutes conegudes i seran pocs. Però disposar d’un indret m’evitaria haver d’acollir-los en els baixos d’aquesta casa. Evidentment, una església també és indispensable. El guariment de l’ànima ha de prevaler sobre el patiment del cos. Però… tot plegat em resultarà dispendiós.

Tot i saber que el metge ja l’ha escoltat, el prelat aixeca una mica més la veu i el mira.

—Doctor, amb el benentès que procuraré ajudar en un projecte tan beneficiós per a Montalt, deixeu-me uns dies per contrapesar els compromisos i les despeses que puc acceptar. Us en dic sens falta alguna cosa.

—Gràcies, senyor bisbe. Espero la vostra decisió.

L’Arnau respon amb una salutació i es gira entre decebut i esperançat. Quan obre la porta de la cambra, es troba l’Úrsula amb una safata plena de queviures que passa pel seu davant lentament, com mostrant-la-hi. Quan l’ha deixada, es disposa a acompanyar-lo; però, just en ajustar la porta, es sent la veu del prelat:

—M’agrada, Feiner, m’agrada. Podríem fer un hospital on vós exerciu la medicina del cos i jo la salut de l’ànima. M’agrada. Ho farem, sí. Us en dono paraula.

—Gràcies, eminència.

L’Úrsula, vanitosa del seu bisbe, comenta:

—Li he fet potes de vedella.

I com si això tingués a veure amb la sobtada generositat del bisbe, continua caminant fins al majestuós entrador, on sentencia, profètica:

—Quan canvia d’opinió, sempre és per anar a millor. És bisbe, però bona persona.

L’Arnau es pregunta si la majordona entén l’abast de tot el que diu. Va per feina i li recita instruccions detallades sobre l’alimentació de Sa Eminència. Quan s’acomiada, li observa un somriure retingut que augura les menges penitencials amb què el bisbe haurà de sobreviure. Esperonat per la visita, l’Arnau decideix revisar els plànols del seu hospital. Si el bisbe accepta, ell tindrà un trumfo important per protegir-se d’ingerències i enveges perilloses. La medicina també és política, va sentir dir a l’Arnau de Vilanova. Tenia raó.

Lligall 56.
Projectar un hospital

L’Arnau ha passat moltes nits amb un tros de carbó a la mà dreta per dibuixar-lo i una molla de pa a l’esquerra per esborrar-lo. De tota manera, quan té definit l’hospital, decideix lliurar-ne el projecte a en Ciril, el millor mestre d’obres del comtat. N’escolta els consells i li encarrega redibuixar-lo amb les seguretats escaients. Tots dos treballen plegats en els tres pilars crucials de l’establiment: el buró on ell atendrà els pacients, la gran nau dels malalts i la sala de parts, que serà la més utilitzada. A més a més, l’Arnau reclama a en Ciril que la higiene i l’asèpsia excel·leixin en tot el recinte sense reparar en les despeses. La sínia, el pou, les canalitzacions i fins i tot en Rònec, l’ase, esdevenen protagonistes de moltes discussions. Si bé en Ciril ho veu tot plegat com una mania excessiva, sap que qui paga mana i canalitza l’aigua amb enginy.

Avui, una munió de paletes, manobres i aprenents traginen i criden i aplomen i reneguen i aixequen parets, manats per tres encarregats. Des de la finestra de can Feiner, la Carlota pensa que han fet bé de deixar la casa dels Gusart. La veritat és que hi anà desganada. Massa gran, massa vella, i amb les manies de pares, avis i rebesavis repartides per tots els racons. Ara bé, veient el caos de pols, brutícia, bruels i la ferum de tants homes i animals de càrrega, admet la raó de l’Arnau quan argumentava que, com que estava apartada, la casa permetria una millor vida familiar, sobretot si la sequera de criatures s’acabava algun dia.

Només iniciada la construcció de l’hospital, l’Arnau ajornala en Salvi. Necessita algú que vigili els estris i materials de l’obra. Ha demanat al baró de Minyàs si li concedia que fos treballador seu, i el noble ho ha acceptat de bon grat, «pel bé de l’hospital i de Montalt». És bo que la gent vegi en Salvi a l’aguait. Qualsevol malintencionat sap que tindrà davant seu un os de mal rosegar. De passada, l’Arnau el vol posar a prova, i si en surt satisfet, li encarregarà les tasques que no siguin mèdiques.

Quan les obres avancen i l’Arnau ja en veu a venir l’acabament, crida en Salvi a banda per fer-li l’oferta. El noi l’abraça en un excés d’entusiasme i bruela que li pagui els sous que vulgui, sempre que de tant en tant el deixi anar a casa a jaure amb la dona i veure els fills. Una mica sobrepassat per l’estrèpit emotiu, l’Arnau també comissiona en Salvi perquè li trobi un jove a qui no faci nosa fregar el terra, veure sang i coses pitjors. Al cap de dos dies, en Salvi es presenta amb un xicot de qui dona bona fiança. Orfe, segons explica, d’aspecte fràgil i una mica efeminat. Es diu Egidi Bonaventura.

Amb les obres pràcticament acabades, s’acosta el moment de triar qui ha d’ajudar l’Arnau en les qüestions mèdiques. Ell sols té un nom al cap: el de la Júlia. Com sempre que ha de prendre una decisió important, la hi consulta a la Carlota. En exposar-li que només una remeiera pot fer bé el servei que l’hospital necessita, la dona etziba la resposta a l’instant:

—Agafa la Júlia.

Sabedora que és el nom que el marit vol sentir, pensa que això assegurarà la pau familiar, ara que la mosca que ella tenia sota el nas s’ha envolat. Des que es casà, la Carlota es feia aconsellar per la Morgana sobre coses íntimes i sovint relacionades amb el mateix Arnau, com la de no poder tenir un fill, no fos que la culpa fos d’ell. Evidentment, no li ho ha dit mai, això, ni li ho dirà. El mal és que, després de la mort de la Morgana, la Carlota va patir un segon avortament que la deixà amb l’ànima angoixada i les parts adolorides. Aleshores visità la Júlia. Doncs bé, aviat va comprendre que aquella noia, més que un perill per a l’Arnau, era un perill per a ella, «perquè quan a una l’han de remenar de dalt a baix, això es nota». I les mosques s’envolaren. Sí. La Júlia serà perfecta.

Animat per l’acord familiar, l’Arnau s’encamina al palau dels Minyàs per exposar la seva proposta a la Júlia. Mentre s’hi apropa, barrina que l’aliança amb la Viana afermaria els resultats de l’operació, i amb aquesta intenció enceta la conversa:

—Baronessa, m’agradaria molt que demà vinguéssiu, vós i la Júlia, a l’hospital. Sis dones l’han polit i demà l’ormejaré amb el material que guardo a casa. Podríeu fer-me aquest honor?

—De bon grat, Arnau. Tot Montalt va ple de la seva magnificència. Amb vós de guia, serà un privilegi. Oi, Júlia?

El gest d’assentiment anima el metge.

—Tinc un altre motiu important pel qual soc aquí. Necessito algú apropiat que m’ajudi a tirar-lo endavant i penso que ha de ser una persona que hagi tingut relació amb la salut i els guariments.

L’Arnau s’adona que fa unes marrades massa previsibles.

—Estic convençut que en tot Montalt no hi ha ningú millor que la Júlia —sentencia.

La Viana somriu i vol respondre, però la Júlia se li avança.

—Gràcies per haver pensat en mi, mestre. M’afalaga i ben cert que m’agradaria ajudar-vos. Guarir la gent em ve de família. La mare em preparà per a això. Però us exposaré dos inconvenients que considero de pes.

La Júlia s’aixeca. L’Arnau ensuma que la noia ja tenia pensada la resposta. Segurament, de fa dies.

—D’una banda, no sé si estic preparada per a això. Un hospital requereix disciplina, horaris, sacrificis, i aquestes qualitats, sincerament, no les he practicat mai. L’altre dubte és més greu i l’exposaré amb franquesa. No sé si us convé que els montaltins vegin que teniu una remeiera per a una feina de la qual a Bellvenir s’ocupaven les monges. El fet podria aixecar polseguera. Pel que ens explicàreu dels potentats de Lleida, les coses s’han complicat últimament. Tampoc no sabem si el bisbe i el comte s’avindrien a fer que jo treballés en un lloc tan destacat i públic com aquest.

L’Arnau sí que tenia preparada la resposta:

—Primer de tot, gràcies per la lleialtat que em mostres, Júlia. És cert que venen mals temps per als remeiers, però a l’hospital necessito persones que s’apassionin per guarir la gent i que no se m’espantin davant els desgavells que veurem. Tu tens les condicions per a aquesta feina. No vull ànimes caritatives, necessito dones que trepitgin bé el terreny… I pel que fa als perills polítics o morals, ja m’he assegurat l’acord del bisbe i també del comte, que me l’ha confirmat personalment. Dono per descomptada la vènia del baró i compto amb l’adhesió del síndic, que té la dona malalta i m’està tan agraït que no deixa d’animar-me. A més a més, tots els principals de Montalt saben que, a part de trobar-hi guariment, un bon hospital reportarà beneficis a la vila i al comtat. Potser hem de ser prudents amb el senyor veguer, que, com que representa el rei, s’obligarà a vigilar-nos de prop.

L’Arnau fa una pausa per si el seu argument provoca alguna reacció. El silenci el convida a una última subtilesa:

—A més a més, vull ser fidel al llegat del pare, del qual tu i la teva mare també formeu part. I això, que només ho sap la gent d’aquesta casa, m’anima a demanar-te que m’ajudis.

En les faccions de la Júlia no hi ha cap variació. És la Viana la que intervé:

—Estic d’acord amb vós, Arnau. Teniu raó. La trobo una idea agosarada però coherent, i per a mi, commovedora. Faré el que pugui perquè el meu marit us protegeixi. —I girant-se cap a la Júlia—: Estic segura que…

—Viana, aquesta decisió em pertany.

La Júlia la talla amb una veu suau però ferma. I, sense canviar el to, continua:

—Mestre Arnau, demà tindreu la meva resposta. Sigui quina sigui, sapigueu que valoro en molt l’oferiment que em feu. Amb tot, també vull advertir-vos d’una cosa. En cas que la resposta fos afirmativa, us conjuro que no em demaneu mai que exerceixi els meus dons fetillers —repeteix, seca.

L’Arnau, que ni per un moment havia pensat en això, fa un gest afirmatiu que rebla:

—Te’n faig solemne jurament, Júlia.

De tornada cap a casa, la manifesta autoritat amb què la Júlia s’ha imposat a la Viana confirma a l’Arnau la relació especial que tenen elles dues. Cap serventa no s’hauria atrevit a tallar la Viana, per molta confiança que hi tingués, i a fer-se valer d’aquella manera. I menys davant d’ell.

L’endemà cap al migdia, després dels formalismes obligats, inicien la visita pel pis principal de can Gusart, ara reservat als potentats que necessitin pernoctar-hi. L’Arnau pensa que l’excel·lència de les cambres afavorirà el parer de la Viana. Després continua per la cuina i els rentadors, on s’apassiona explicant com entén la importància de l’asèpsia. És en el seu buró, de tota manera, on lliga complicitats. L’Arnau s’atura davant les lleixes amb els seus apunts i llibres mèdics. Amb les faccions envanides, assenyala la coberta sense nom del llibre daurat. L’ha estatjat al mig, voluminós i ben visible. Ningú diu res. Només hi ha un encreuament enjogassat de sobreentesos. A cada lloc per on passen, l’Arnau concreta el perquè de cada cosa, mentre reülla de tant en tant la Júlia, que s’ha quedat endarrerida a la sala de parts, de tant escrutar-ho tot. Al final, entren al que eren les antigues cavallerisses: la gran nau dels malalts. Un llarg envà separa per la meitat el costat dels homes del de les dones. La blancor de la calç, encara indemne, i els llits ben disposats amb draps i llençols nets la fan esplèndida. Les dones llancen expressions admiratives sobre l’aspecte magnífic de la nau. La travessen a poc a poc per la secció de les senyores, fins que arriben a les latrines. Allà l’Arnau explica que, igual que totes les altres dependències, la sala té un canalís d’aigua que prové de la sínia del pou, amb un nou mecanisme que farà giravoltar en Rònec. La Júlia somriu mentre comença a plorar.

Vint dies després, una comitiva presidida pels comtes de Montalt i el bisbe Eudald és rebuda a la portalada del nou hospital pel doctor Feiner i la Carlota, amb la Júlia, en Salvi i l’Egidi en una segona fila. Els compliments són llargs i carregosos, fins que, en processó jeràrquica, tots plegats visiten les noves dependències. Durant el recorregut, els comentaris laudatoris s’encadenen, i el bisbe Eudald, des de la seva alçària i armat d’una branca d’olivera, espargeix aigua beneita fins a l’últim racó de l’edifici. Després, retornen a la portalada per a la cerimònia i la benedicció definitiva. Aquí, sota el penó de Montalt, un comte Roger molt ancià discurseja sobre la satisfacció que li causa un hospital que honora la vila i tot el comtat. A continuació, el vell comte no es veu amb esma d’escoltar els discursos de les altres autoritats, com seria preceptiu, i per sorpresa i enuig de totes elles, passa la paraula directament a l’Arnau. El metge, per apaivagar la manifesta incomoditat dels mandataris, inicia el seu parlament tot anomenant-los, amb l’afegitó del seu càrrec i fent una inclinació de cap. Seguidament, lloa la participació benefactora del bisbe Eudald. En acabat, fa un moment de silenci, i quan recupera l’atenció de la comitiva, alça la veu i proclama el nom del seu pare, Genís Feiner, com a mentor i benefactor de l’hospital, al mateix temps que, amb un gest precís, treu el penó que tapa la pedra cisellada i descobreix l’enunciat que presidirà el lloc: Hospital de Sant Genís. La gent fa gestos d’aquiescència per la tria del nom, mentre el bisbe Eudald humiteja la inscripció amb aigua consagrada i anuncia que ha encarregat una estàtua del sant, que s’està esculpint a Ripoll i que presidirà l’altar major de l’esglesiola. L’Arnau sent la Carlota comentar al seu darrere: «Mira, Júlia. Està construint una església perquè no se li escapi cap dels vostres fracassos». Pensa que ha fet fortuna amb una dona així.

Lligall 57.
L’assaig

L’Arnau preveu que la gent arribarà desorientada a l’hospital i quasi sempre massa tard, cosa que significa amb la malaltia arrelada. Previsor, ha fet aprendre unes pautes de protocol a la Júlia i a l’Egidi, amb què podran atendre els pacients i evitar mals majors. Dos dies abans de l’obertura, mana fer un assaig perquè l’estrena no agafi desprevingut ningú, i com que en Salvi no ha de participar en les cures, li adjudica que faci de pacient. Una mica sorprès i mig remugant, surt de l’hospital a comptar fins a deu, tal com se li ha dit que faci. Després toca la campana de la porta principal que s’acaba de tancar. A poc a poc, es torna a obrir el batent i apareix l’Egidi, que tan educadament com sap diu:

—Déu vós guard. Què desitgeu?

—No re, Egi. Què collons vols que vulgui?

—No us preocupeu i seguiu-me, senyor. Heu tingut sort que no hi ha ningú. Normalment us hauria de fer esperar.

—Però què hòsties t’empatolles?

—Pareu atenció amb aquest escaló, no m’ensopegueu —diu sense perdre l’oremus i remarcant-lo amb un gest excessivament fi.

—Amb aquest caminar sembles ben bé una nena.

—Molt bé, senyor. Ara us asseieu aquí còmodament i l’ajudanta del doctor Feiner us vindrà a buscar.

—Oi sí. Mira que n’ets de marieta.

—Fins després i en vida seva, senyor —respon l’Egidi, impertèrrit.

En Salvi s’asseu mig eixarrancat, que és com ha de seure un home. Passada una estona, no entén per què el fan esperar tant. Quan ja està a punt de fotre un crit, entra la Júlia:

—Recony, noia! Em teniu aquí tocant-me els ous.

—Bon dia, senyor. El doctor Feiner us rebrà de seguit. Que em podeu dir el vostre nom?

—Vatua Cristo! Que soc en Salvi, hòstia. Que soc en Salvi.

—Molt bé, senyor Salvi, seguiu-me, que us presentaré el doctor. —Quan la Júlia obre la porta i el fa passar, anuncia expressivament—: Doctor Feiner, us presento en Salvi Capdetrons. —Sempre seriosa.

—Gràcies, Júlia. Passeu, senyor Salvi, passeu i seieu aquí.

En Salvi, ja totalment desconcertat, s’asseu, però amb un tarannà més curós amb qui li dona feina.

—Us sap greu si la meva ajudanta assisteix a la visita?

—Però no m’abaixeu els pantalons, que l’espantaria —bromeja, barroer.

—Júlia, espereu fora, si us plau. Quants anys teniu, senyor Salvi?

—No ho sé ni m’importa.

—Molt bé, senyor Salvi. Segurament passeu dels trenta. I, en qüestions de salut, heu patit alguna cosa?

—No. Soc l’home més fort del poble. Guanyo les curses i aixeco més sacs que ningú.

—Però algun cop us ha fet mal el braç?

—Cony, vós ho sabeu millor que ningú.

—Això mateix. I no us costa molt cagar, que més d’una vegada us han tingut de donar lavatives? —diu l’Arnau mirant-lo fixament.

—Cagonjudes! Les tres que vós em vàreu encular.

—Això mateix. Gràcies, Salvi. Pel que m’ha dit la Júlia, que us ha espiat, l’Egidi ho ha fet molt bé, i jo, que us he escoltat darrere la porta, puc dir que la Júlia també. I tu, Salvi, que hagis fet de pacient ha estat molt positiu per a nosaltres. Cap pacient no s’atrevirà a ser tan emprenyador, i hem superat la prova. —Es gira cap a la porta i crida—: Egidi! Júlia!

La porta s’obre immediatament i apareix la cara de l’Egidi, que diu finament:

—Digueu, senyor.

—Passa, noi. Ho has fet molt bé, però he pensat que si venen dos pacients alhora, donaràs prevalença al més vell. I si venen acompanyats, permetràs que només passi un acompanyant. Una altra cosa, Júlia. Quan siguin homes, deixa’m sol en la primera visita. A partir de la segona, demanarem si t’hi pots quedar i evitarem conflictes. I a l’inrevés, si mai veig que una dona es violenta per la meva presència, perquè es tracta de coses del baix ventre, te la miraràs tu, me n’informes, i només si és necessari hi intervindré jo. Salvi, ja saps que t’has d’encarregar d’altres coses, però mai que algun pacient no es pugui moure, ajudaràs l’Egidi a portar-lo amb llitera fins al catre.

—Sí, mestre. Que serà com dur-lo sol.

L’Arnau dona per acabat l’assaig i pensa que, mentre en Salvi no s’ocupi dels malalts, tot anirà bé.

Per sort, els primers pacients arriben a l’hospital esporuguits i creuen tot el que se’ls diu. La majoria hi acudeixen perquè no han trobat solució en les cures tradicionals, molts d’ells amb malalties difícils i aferrades. Quan entren al buró, l’Arnau demana què els fa mal o què noten. N’hi ha que no saben expressar-ho, i d’altres peroren massa estona. Però l’Arnau no els interromp, perquè, segons explica a la Júlia, un bon desfogament ja és la primera cura. Després, el metge procura encerclar la malaltia. Preguntes, tocaments, situar els dolors i concretar els símptomes. També vol saber els hàbits quotidians en les menges, la quantia de les deposicions i de l’orina, que sovint inspecciona. Amb tot plegat va tancant el cercle fins a esvair tants dubtes com pot. Quan cal, poques vegades, consulta llibres o apunts. I una vegada diagnosticada la malaltia, fa les manipulacions que calguin, o recepta les medicines adequades, o aconsella canvi d’hàbits a la taula, a la feina o al llit, segons les febleses advertides. L’Arnau manté el costum d’acompanyar els pacients fins a la porta del buró, i durant el curt camí, els anima. Certament, amb tot plegat la gent se’n va del Sant Genís assossegada. Només quan un malalt requereix vigilància o ha vingut de molt lluny, l’Arnau permet que pernocti a l’hospital.

Amb el pas del temps, les persones i les estances de l’hospital Sant Genís hi troben la seva utilitat. La quotidianitat s’imposa. S’asserenen les tensions primerenques. És aleshores que l’Arnau pot avaluar els pros i contres de la feina. Del balanç en destaca un fet que l’amoïna: la gent gran acudeix poc a visitar-se, la qual cosa contraria les lleis de la natura. En comentar-ho a la Júlia, la remeiera observa que, si un ancià s’espatlla, abans acudirà a les cures tradicionals, perquè, segons assegura, «per als vells, l’hospital és el lloc on un es va a morir, i aquestes dèries són difícils de canviar». Escoltat el diagnòstic, el metge pren una decisió. Conscient del bon record que deixà el seu pare, cada tarda dedica una estona a trucar a la porta de qualsevol casa o cabana, i com més humil sembla, més insisteix. Es presenta afablement i pregunta pels més grans de la família. Si li ho permeten, els visita tot assegurant-los que ho fa de franc. Procura no encetar la conversa parlant de malalties perquè la gent no s’espanti. Els pregunta per la collita, comenta el temps, s’interessa pel bestiar amb què, sovint, conviuen. Els demana si conegueren el seu pare o si els va visitar alguna vegada. Finalment, explica anècdotes de l’hospital, per si algú diu allò de «Ah, doncs jo tinc uns dolors que…». Així, dia rere dia, va endreçant el que pot, i si detecta en algú cap problema greu, el convida a passar pel Sant Genís sense cost. Així i tot, insisteix a dir que, si per algun motiu la gent no s’hi pot desplaçar, ell els visitarà sempre que calgui. D’aquesta manera, lentament, la seva generositat causa veneració a Montalt i aconsegueix que els vells s’arribin a l’hospital per guarir una malaltia o apaivagar un dolor. En rigor, no és que la gent abandoni els remeis tradicionals. Més aviat s’acosta a l’Arnau com un acte de reconeixement a un metge tan bona persona, com qui va a missa o paga els tributs.

Lligall 58.
L’èxit

Amb poc més d’un any, l’hospital és un lloc de referència per als veïns de Montalt i dels comtats propers. La presència de forans s’hi fa habitual i n’avala l’èxit. Hi van persones de tota condició: des de potentats que es poden pagar l’estança fins a gent senzilla que s’acosten al centre perquè els han assegurat que mai no hi seran refusats. Aviat les pansides fondes de Montalt prenen vida, i en sorgeixen de noves. El mercat del dimarts s’engrandeix. Els prohoms noten que l’hospital és un bé per a la vila, que irradia prestigi, sí, però també beneficis. Alguns notables agraeixen el seu guariment o el d’algun familiar amb generoses donacions. El mateix comte Roger inclou l’Arnau en el seu cercle cortesà. Allà és on ell coneix el fill de la Viana, en Bernat de Minyàs, amb un paper cada dia més prevalent en el Consell Comtal, on ha de suplir el decaïment del seu sogre, el comte. A l’Arnau, el noi li cau bé, com a quasi tothom. Noble i fort, llest i d’una bellesa que s’adiu amb la fama que té. Val a dir que se li acosta cada cop que el veu, i s’interessa per l’hospital, i molt especialment per la Júlia. Sortosament, la resposta de l’Arnau és ben sincera. La Júlia no deixa de progressar. Té un cervell que va en totes direccions i sap relacionar causes i efectes, aprèn a una velocitat prodigiosa i ha esdevingut un puntal imprescindible per a la nova institució.

A dir veritat, l’Arnau veu preparada la Júlia per traspassar del món dels remeis tradicionals al dels guariments racionals, com ell en diu. No deixa d’instruir-la tant com pot, convençut que ella sap més medicina que alguns metges que corren pel món. Tanmateix, a mesura que la feina augmenta, l’Arnau considera que la Júlia va massa atabalada i li encarrega cercar algú que l’ajudi. «D’entre les remeieres que coneixes», li explicita.

I així arriba a l’hospital un personatge curiós, la Griselda. Un caràcter que el destarota una mica, però que, segons la Júlia, coneix els baixos dels homes millor que els seus, tant pel davant com pel darrere, amb remeis escaients per a les infeccions, les morenes i les infinites sorpreses que les pràctiques de l’evacuació i del vici comporten. Potser és per això que la Griselda té el caràcter sorneguer i descregut dels qui coneixen la natura emboscada dels humans. I el fet que l’hagi triada la Júlia fa que sigui obedient des del primer dia, tot i ser vella, la qual cosa impregna autoritat entre les remeieres.

D’altra banda, en Salvi s’encarrega de buscar provisions i de qualsevol transport necessari amb en Rònec i la carreta. També fa de paleta. Sap encalcinar, engreixar la sínia, manipular bé el guix. A més a més, és el guaita de nit. Per la seva banda, l’Egidi tant ajuda en Salvi com la Júlia o la Griselda. És un noi polit que sap cuidar els detalls i que rep els pacients amb una especial sensibilitat. És fi de mena, però quan cal no l’acoquina ensangonar-se les mans. En Salvi se’n befa constantment. Només ho pot fer ell, això, perquè ai que senti que algú es mofa del noi. Llavors en Salvi salta gallejant i disposat a una batussa que ningú no gosa acceptar. S’han fet bons amics, i quan arriba el vespre, l’Egidi neteja la sala dels estris i desplega les dues màrfegues, la d’en Salvi i la seva. A dreta llei, el jove no té obligació de quedar-se, però tots els de la casa entenen que no té on caure mort. Així, quan en Salvi avisa la Griselda que va a «descarregar-se» amb la dona, sempre queda algú dins el Sant Genís. Una altra persona important de l’hospital és la Ruda, una cuinera de poques exquisideses però que amb quatre llegums i uns quants ossos es veu amb cor de sadollar un regiment. A l’últim, cada matinada arriben dues dones, la Dora i la Marta, per fer la neteja.

A propòsit de la neteja, l’Arnau intenta imposar alguns criteris provinents de l’escola andalusina, sobre els quals no admet discussió, tot i que, al principi, no els sap valorar gairebé ningú, ni tan sols la Júlia. Es comença la jornada amb la Dora i la Marta fregant amb aigua i vinagre el terra, particularment el de les latrines, que l’Arnau mateix vigila que quedi impol·lut. Fins i tot si no tenen malalts, la Júlia, la Griselda i l’Egidi mouen i airegen les màrfegues diàriament. Quan les ha usat un malalt, guarit o traspassat, s’exposen al sol i al vent un o dos dies sencers. Dos cops a la setmana es fumeja la sala dormitori cremant farigola humitejada. En aquesta qüestió, a l’Arnau li ha estat difícil aconseguir que la Griselda no hi barregi herbes contra el mal d’ull, en la crema. Quasi l’ha hagut d’amenaçar. I no és que li molestin les flaires estranyes, sinó que no vol que ningú les pugui reconèixer i comenci a córrer la brama que al Sant Genís s’hi fan conjurs. Tot i això, de tant en tant l’Arnau sent alguna flaire sospitosa, que confirma que la Griselda no creu en el càstig diví i perjura el que calgui mentre la Júlia somriu. Els draps i els embenatges utilitzats es renten amb aigua bullent, cosa que a tothom li sembla exagerada. I quan s’isola qualsevol malalt que es sospita que és infecciós, els llençols i els embenatges es cremen directament. El mateix bisbe Eudald el troba excessiu i dispendiós, aquest cas.

Per evitar un altre gènere de mals majors, l’Arnau ha disposat uns quants comportaments i un vocabulari. La Júlia i la Griselda tenen prohibit aplicar remeis sense el seu permís, i si l’obtenen, han de dir-ne «medicaments», «xarop d’apotecari» en comptes de «pocions» o «beuratges»; han de dir «pomada» en comptes d’«ungüent». I així tota una colla d’indicacions que, a banda de refinar el llenguatge, no relacionen les cures del Sant Genís amb les pràctiques remeieres. La Griselda i la Júlia obeeixen i fan la comèdia necessària, satisfetes, perquè saben que el mestre també fa trampes, i sovint aplica els seus mateixos remeis anomenant-los amb paraules estranyes que venen del llatí.

Lligall 59.
Una pregunta amb requesta

Així, sense gaires trasbalsos, transcorren els dies. Però un vespre, al palau de Minyàs i amb el baró Ferran que hi assisteix, la Viana, que sempre estimula les converses per distreure’s, fa una pregunta que portarà cua:

—Arnau, a Montpeller hi heu conegut cap doctora en medicina?

Per un instant, l’Arnau pensa si la pregunta té relació amb la Júlia.

—No, baronessa, ni tampoc amb cap noia estudiant. Perquè, senzillament, els estatuts ho prohibeixen.

—I penseu que a Lleida també és així?

—Per les referències que en tinc, el canceller de l’Studium n’és radicalment contrari.

—I es podria deduir que l’aversió que ens heu explicat envers les remeieres augmenta pel fet de ser dones? —Tot dit en to intranscendent.

—No goso confirmar-ho, baronessa, però sembla que sí.

El baró Ferran, a qui les marrades de la Viana posen nerviós, diu:

—I en sabeu la causa?

—No ben bé, senyor. Però a Montpeller, després d’assistir a una conferència amb el mestre Ben Gatzà, li vaig escoltar una conversa privada amb un conferenciant teutònic que afirmava que al seu país els doctors seguien les teories de Trotula de Salern. Em semblà que parlaven d’una dona, i el fet em cridà l’atenció. En acompanyar el mestre a casa seva, no poguí evitar demanar-li si el nom era de dona o d’home. I el mestre, amb un somriure, em respongué: «De dona, Arnau, d’una gran dona». I va callar. En arribar a la porta de casa seva, em sorprengué: «Entra, Arnau, i t’explicaré una mica d’història de la Trotula de Salern». Em feu seure, em donà un got d’aigua i començà un soliloqui, per a mi nou, però que recordo perfectament:

«La Trotula era filla d’una rica família salernitana, els Ruggiero, molt influent i poderosa. Nasqué en el primer terç del segle onzè i morí en acabar-se aquest segle. No et sé precisar gaire més, perquè, com entendràs al final, és difícil de saber. L’Escola de Salern era laica i oberta a les dones, i pel que en sé, fou la primera de la cristiandat on confluïren els coneixements de metges jueus, àrabs i cristians. Això la convertí en la més gran Schola Medicorum del Mediterrani… En realitat, de tot el continent. La senyora Trotula es casà amb qui fou un dels metges fundadors d’aquella escola, Giovanni Plateario. En fou alumna, i gràcies a la seva expertesa, hi exercí l’ensenyança, fent-se coneguda per la qualitat del seu magisteri i per una obra escrita molt important, que ha deixat empremta. Vull aclarir que ni de llarg fou l’única deixebla o mestra de l’escola de Salern, tot i que avui, dos segles després, és difícil d’entendre-ho. No es sap si la Trotula coneixia a fons els remeis tradicionals sobre els òrgans sexuals de les dones. El cas és que ella s’hi especialitzà i n’escrigué un tractat cabdal. En concret, és el que el conferenciant em comentava, i que ha marcat els tractaments ginecològics a tot el continent: De passionibus mulierum ante in et post partum. Avui el fem servir la majoria de metges, i cal dir que les bones remeieres també, però sense haver-lo llegit mai.

»—El mestre Ben Gatzà em mirà per si havia entès el missatge, i com si m’expliqués un secret, afegí que alguns doctors massa mascles odien la Trotula perquè, “a part de posseir un talent que els acomplexa, ella gosà afirmar, per primera vegada en la història mèdica, que l’esterilitat d’un matrimoni també pot radicar en l’esperma de l’home”.

—Collons! —crida sorprès el baró. La baronessa abaixa el cap. Es fa un silenci, per si l’amo de la casa vol continuar. Però ell calla, penedit d’haver-se exclamat.

L’Arnau continua:

—«Us ho imagineu, Feiner?», cridava el mestre, mig divertit. «Avalueu la profunditat de l’escàndol? Una dona afirmant que l’esterilitat pot provenir de l’esperma de l’home!».

L’Arnau observa que té l’auditori bocabadat… I qui més, el baró, al qual no havia vist mai tan interessat com ara.

—Anècdotes a part, el mètode de la Trotula s’ha explicat i aplicat des de la Renània fins a Granada pels més grans doctors en tot el que es refereix als òrgans de les dones, els parts, els problemes que hi pot haver, les solucions o els guariments. En definitiva, és un tractat excepcional. Molt bé. Doncs heu de saber que, mentre jo preparava la llicenciatura, ja corria la brama que la Trotula en realitat era un noi que es deia Trottus! D’altres, menys agosarats, calumniaven que les obres de la Trotula les escrivia el doctor Plateario, el marit, cosa que el docte Ben Gatzà desmentia vehement, perquè una de les seves deixebles havia arribat a Granada, on practicava i ensenyava les teories de la Trotula els anys en què ell hi residia. O sigui, baronessa, que no sé què respondre a la vostra pregunta. Encara que no en sé els motius, us afirmaria que als Estudis, i molt precisament a les escoles mèdiques, ser dona és un fort inconvenient. Ah, i deixeu-me afegir que la religió no hi té gaire a veure, en això.

A la baronessa aquesta afirmació sembla que la tranquil·litza. El baró, circumspecte, continua aprofundint en les afirmacions de la Trotula de Ruggiero.

Tot d’una, com si no vingués a tomb, la senyora Viana es pregunta en veu alta:

—Per què sempre les dones?

Només respon el silenci.

Lligall 60.
L’anunci

Així que obre la porta, la Griselda li dona un encàrrec, una mica excitada:

—Mestre, ha vingut aquella malcarada de part del gegant i m’ha manat que aneu tan aviat com pugueu al palau episcopal, que us vol veure.

L’Arnau, que ja té costum de traduir les frases de la Griselda, precisa amb aparença disgustada:

—Gràcies, Griselda. Suposo que la malcarada és la majordona, la senyora Úrsula, i el gegant, l’eminentíssim Eudald de Ripoll, bisbe de Montalt. No vull que feu servir motius per anomenar ni les altes personalitats ni ningú.

—Doncs no sé com se n’ha de dir, d’aquell home. Tan alt i gros que camina bambolejant, mig eixarrancat, perquè no se li escarbotin…

—Griselda! —talla l’Arnau amb entonació enutjada, però retenint-se els nervis simpàtics—. Aquí tot va bé?

—Un dia tranquil. Aprofitem per endreçar i fer dissabte.

—Doncs jo aprofitaré per visitar Sa Eminència, el senyor bisbe —remarca pedagògicament.

Els carrers són estrets i tortuosos, pensats per a quan facilitaven defensa i amagatalls davant les incursions musulmanes. L’Arnau enyora els carrers amples de Montpeller, on a qualsevol cantonada et podia sorprendre un edifici sublim, les gràcies d’uns saltimbanquis, una baralla a mort o un cos que et destarotés els sentits. Ben cert que l’avorriment de Montalt és avantatjós per concentrar-se en la feina, però troba a faltar parlar de l’ofici, comentar-ne les innovacions, ni que sigui intercanviar inquietuds. Aquest pensament fa que piqui a la porta quasi sense adonar-se’n i que tampoc noti que l’Úrsula l’obra més tibada del que és normal. La majordona mena l’Arnau per alguns passadissos fins a la porta de l’estudi privat del prelat, que obre sense trucar. Definitivament, l’Úrsula envia algun missatge, però la veu del bisbe Eudald s’imposa:

—Benvolgut Arnau, us he fet cridar per tractar assumptes que us incumbeixen, dels quals hem de parlar amb urgència.

—Faré tot de part meva per complaure-us, senyor bisbe.

El prelat observa l’Arnau de dalt a baix, amb una mirada seriosa que ell li desconeixia, mentre espera que la majordona tanqui la porta. Sense dilació, el bisbe aboca el que el preocupa:

—Arnau, teniu algun deute d’honor o un motiu pel qual algú maleeixi la vostra existència?

La pregunta el sorprèn, però el bisbe no n’espera resposta.

—Sabeu que valoro molt la feina que feu i el prestigi que irradieu per a Montalt. Però no és la primera vegada que m’arriben rumors, diguem que… inquisitius, sobre la vostra persona.

—No parleu pas de la gent de l’Studium de Lleida?

—D’aquests també, però els col·loco en el corral de les gelosies professionals i els tinc ben apamats. No obstant això, alguna gent… important posa en dubte la rectitud del vostre comportament, del qual no tinc cap desconfiança. Però la preocupació m’obliga a preguntar-vos-ho. Arnau, sabeu d’algú que us vulgui mal?

—Bisbe Eudald, no tinc deute amb ningú i a ningú he causat greuge. Ho diré al revés: faig la meva feina amb vocació, intento aplicar tots els coneixements apresos tan bé com puc i no n’he rebut cap queixa, ans al contrari. De continu, obtenim el reconeixement de tothom que acut a nosaltres, des dels pacients més nobles fins als més humils, gràcies a vós també. Si us he de ser franc, no veig causa de l’odi de què em parleu…, fora que no sigui perquè he contractat dues remeieres com a ajudants.

—Si fos per això, us defensaré fins a on pugui… I si mai jo arribés als límits de les meves possibilitats, us n’advertiria. Però deixem els mals averanys a banda. El motiu de requerir-vos aquí és que aquest matí, estant servidor absent, l’Úrsula ha rebut algú d’aparença refinada que ha preguntat per vós. Prefereixo que sigui ella qui us en doni notícia per si en podeu treure l’entrellat, car a mi m’ha estat impossible. Úrsula?

—Digueu, eminència.

L’Arnau la sent immediatament a la seva esquena, com si la majordona es substanciés sense obrir portes ni fregar cortinatges.

—Expliqueu al doctor el missatge que se us ha donat i que, malgrat la meva atenció, no he sabut entendre.

De seguida, l’Arnau comprèn que tots dos continuen una discussió anterior. Finalment, l’Úrsula se’l mira amb cara de dir «Ai de tu que no m’entenguis».

—Doncs aquest matí, després de preparar un esmorzar normal per al senyor bisbe…

—Ves al gra, Úrsula. T’ho prego.

La veu continua, però una mica més enverinada:

—M’ha vingut un jovencell rosset i poc home…, vaja, una mica efeminat, i m’ha dit que el seu senyor de Tolosa us passarà a veure, sense precisar el dia.

—I us ha dit el nom?

—Tampoc —respon tibada l’Úrsula, a qui és clar que el personatge l’ha desplagut.

—Us ha donat alguna indicació o referència?

—El mig home parlava la llengua d’Oc, però molt de pressa. Li he entès «Tolosa», «amic», «Montpeller», i poca cosa més… Ah, sí, ha repetit la paraula «escarceller» unes quantes vegades.

—Caram! Amb tan bona orientació, em queden pocs dubtes —afirma gojós el metge.

El bisbe s’exclama:

—No fotem, Feiner… Perdó… Si és que heu arribat a alguna conclusió, semblaria que, a més de talent, teniu qualitats indagatòries.

L’Arnau, que no veu la cara de satisfacció de l’Úrsula, continua:

—Oi tant. Fins i tot us en puc dir el nom. Un personatge important, també per a vós, perquè pels referents que en tinc és un dels favorits del bisbe de Magalona. I ara que el papa Climent resideix a Lió, el mapa d’influències i veïnatges territorials s’ha trastocat a fi de bé. Tenim el poder diví més a la vora —mig somriu—. Per cert, Úrsula, no és «escarceller», sinó «canceller»…, tot i que la vostra aproximació m’ha servit de molt. I, de passada, també us aconsello d’acostumar-vos a les noves maneres amb què la noblesa s’adorna, tant en la vestimenta com en els tractaments dels cabells i altres minúcies, no sigui que us desorientin sobre la seva virilitat i en sortiu malparada.

El bisbe somriu, satisfet d’una educada reprimenda que ell no s’hauria atrevit a formular mai.

—Que me’n podeu dir el nom?

—Es tracta del molt noble Jiròni de Solhinhac, avui segurament marquès. Posseïdor d’una riquesa immensa, d’un títol nobiliari respectat a tota la terra d’Oc, i a més a més, actual canceller del molt prestigiós Studium Generale de Tolosa, a part d’altres títols que pugui ostentar. És l’il·lustre visitant que ens ha anunciat l’Úrsula.

—Fantàstic, Arnau. No abunden visites d’aquesta categoria per Montalt. Quan arribi, si ve directament a vós, feu-li saber el meu interès per rebre’l aquí, a palau.

—Acudirà a vós motu proprio, eminència. És una persona de fines maneres. En qualsevol cas, li parlaré del vostre interès. Estic segur que us podrà informar de les darreres impressions de la cúria pontifícia a Lió.

—El coneixeu bé?

L’Arnau, que encara sent l’alè de l’Úrsula al clatell sense que el senyor bisbe l’aviï, esplaia els seus records:

—Coincidírem a Montpeller. Teníem la mateixa edat, el mateix professor, i acabàrem els estudis plegats. Fou ell qui m’introduí, generosament, en el món més selecte de Montpeller, on el seu títol s’imposava. És intel·ligent, culte i ambiciós… Si no, com s’hauria convertit en canceller d’un Studium com el de Tolosa o hauria pogut ser el favorit del bisbe de Magalona?

—Tinc notícies que aquests darrers anys, precisament a Magalona, hi ha hagut canvis prou conflictius. Montalt queda massa lluny de tot per estar al corrent d’aquestes notícies —confessa el bisbe, queixós de la insignificança del seu bisbat.

Poc després, mentre l’Arnau refà el camí, l’optimisme l’envaeix, com si la roda de la fortuna l’apuntés. Veure en Jiròni el fa exultar, per l’amistat que li té i perquè el seu poder pot ser-li de gran ajut. Cavil·la que, si ve a Montalt, deu ser que va camí de Lleida. Però, com que desconeix els motius de la seva visita, s’estima més no avançar conjectures.

Abans d’entrar al buró, l’Arnau mana a l’Egidi:

—Avisa a tothom que vull una reunió de seguida. A la Júlia i a la Griselda, però també a la Ruda, la Dora i la Marta. I busca en Salvi, que vosaltres també hi heu de ser.

Ha de prevenir-los de la visita d’en Jiròni, demanar-los que entenguin la seva importància. Vol que repassin la neteja i que, durant la visita del vell amic, totes elles siguin rigoroses i disciplinades. La Júlia no li causa neguit, perquè el fet de viure al palau de Minyàs li ha donat un toc aristocràtic. En canvi, ha de collar els estirabots i comentaris irreverents de la Griselda. Feia temps que la il·lusió d’una visita no concernia tant l’Arnau.

Lligall 61.
El marquès de Solhinhac

L’endemà, l’Arnau travessa el pati i entra per la porta del darrere a l’hospital, com cada matí, però una mica malhumorat. No saber ni l’hora ni el dia de la visita d’en Jiròni fa que s’enneguiti. Només d’entrar, la Griselda l’espera, excitada.

—Mestre, ha vingut a primera hora un querubí, mig noi mig noia, amb uns tirabuixons rossos i unes robes d’allò més fines, per avisar que un tal marquès de Sorrejat vindrà aquest matí.

—Griselda, procura aprendre’t el nom que et vaig dir ahir. Marquès Jiròni de Solhinhac. Heu fet la neteja?

—Sí, mestre, hem netejat el que vàrem netejar ahir al vespre —diu tot remarcant l’excés.

—Doncs repasseu-ho altre cop, que avui no serà un dia qualsevol. Ja us he dit que es tracta d’una personalitat important de Tolosa. Li hem d’ensenyar que aquí fem les coses millor que allà.

—Això rai. No us amoïneu.

—Ah, i quan tornis a veure el querubí, que ni noi ni noia, senyor, i prou. Has de cuidar les paraules.

—Sí, mestre. No he de dir el que penso.

—Exacte. Hem de tractar els visitants amb respecte. El mateix que tenim amb els malalts, Griselda. Ni que siguin veïns o coneguts. El tracte és molt important —sentencia, seriós, per continuar—: El mestre Samuel ja ho deia: el bon tracte del malalt és part de la curació. I a fe de Déu que tenia raó. Gent que entren decrèpits al buró i que només amb l’interès pel que els passa ja els canvia la cara. Oi que m’entens?

La Griselda, que no suporta que la renyin, se’l mira de mala jeia. L’Arnau preveu que ella en dirà alguna de grossa, però feliçment els interromp la Júlia:

—Mestre, m’ha dit la Griselda que tindrem la visita que ahir ens anunciàreu?

—Sí, Júlia. Sembla que vindrà d’aquí una estona.

—Fem esperar els malalts?

—No, de cap manera. El canceller ha de veure l’hospital tal com és. Així, si comenta que no fem bé alguna cosa, pensarem en com millorar-la. Au, obrim portes i fem com sempre. Quan el marquès arribi, ja m’encarregaré jo de guiar-lo personalment.

Just quan l’Arnau entra al buró, sent grinyolar el forrellat. No s’hi havia fixat mai, però avui identifica aquest grinyol com un punt de deixadesa. Es mofa d’ell mateix. L’arribada de l’amic el fa especialment sensible. Com serà, en Jiròni? Deu haver canviat? Deu ser el noi llest, educat però entremaliat de sempre? Si s’ha anunciat com a marquès, significa que el seu pare ja és mort…

—Doctor —sent la Júlia a l’altre costat de la porta badada—, la senyora del terrisser està a punt de parir.

—Presenta cap problema?

—A primera vista sembla que no. A més a més, diu que és el tercer.

—Doncs que la Griselda la prepari… Com se diu, la dona del terrisser?

—Eulàlia.

—Això mateix. Que la Griselda prepari la senyora Eulàlia. Si hi havia cap complicació, m’aviseu.

—Molt bé, doctor.

L’Arnau pensa que la Júlia és l’ànima de l’hospital, capaç d’organitzar i manar la resta amb una autoritat innata. Fins i tot en Salvi la creu.

Lligall 62.
Set anys després de les triduanes

De cop i volta, el fresseig d’una roba el fa girar.

Un home alt i bell com un déu antic ocupa la porta oberta de bat a bat i se li acosta joiós d’estima.

—Arnau! Amic meu! Company! Quina joia veure’t després de tant de temps. Deixa’m que t’abraci.

En Jiròni avança amb els braços oberts. L’Arnau a penes si té temps d’alçar-se que en Jiròni ja l’estreny contra seu. Amb l’abraçada, sent l’alè de la vida montpellerina que torna sencera, com un glop d’energia quasi adolescent.

—Jiròni, benvolgut, encara ets més bell i fort que quan et vaig deixar.

—Tinc bona natura, en vida teva i per servir-te. —Se’l mira somrient—: Però vaig quedar darrere teu en la inceptio, i no m’ho faràs pas oblidar, per molt que m’afalaguis.

—Què dius tu ara? Si vas quedar segon…

—El fill d’un mercader de Montalt, sent jo el d’un ric marquès tolosà? Aquest fracàs el tinc marcat amb ferro.

Els braços d’en Jiròni ja no l’estrenyen, però el té agafat pels colzes, com necessitat d’esborrar l’entretemps. La cara de tots dos mostra emoció. L’Arnau, abassegat per la forta presència de l’amic, continua:

—Jiròni, mira-t’ho bé. Tot s’ha disposat com ha de ser. Jo aspiro a fer que aquest hospital doni un bon servei a la meva vila, i tu habites en el cim del poder. Noble preferit del bisbe de Magalona, que ara és íntim del papa Climent. Canceller de l’Studium Generale tolosà i hereu de títols i riqueses.

Tots dos somriuen.

—Cert, tots dos hem prosperat. I dic tots dos perquè sé que no canviaries ni una espurna del teu talent pels brodats ridículs que m’ornamenten. A mi m’agraden les catifes i a tu els malalts. Cadascú carrega amb les seves perversions. T’he de dir que la vida em va fer un tomb amb la mort del meu pare, però tampoc no és tan llustrosa com aparenta. Els quefers de la casa Solhinhac també estan malalts i procuro guarir-los abans no em soterrin. Tanmateix, és veritat que he obtingut la confiança de la gent més poderosa de la regió, i ara que el papa Climent deixarà Lió per fer d’Avinyó la residència pontifícia, tindré l’oportunitat que em compti entre les persones properes, sempre que les meves colzades siguin més fortes que les dels competidors.

—Caram, Jiròni, habites les altures. I digues, si no és indiscreció, què et porta a terres tan allunyades?

—Vaig a Lleida. L’Studium Generale de Tolosa col·labora estretament amb el de Lleida. Però, a dir veritat, cap motiu del viatge no em feia tanta il·lusió com aquesta abraçada.

—Gràcies, Jiròni. —L’Arnau sospita que el viatge de l’amic a Lleida té alguna relació amb ell i abandona els afalacs per exposar l’assumpte—. Per les teves esplèndides recomanacions, vingueren portaveus de l’Studium ilerdenc perquè jo hi exercís el magisteri. Potser ja saps que m’hi vaig negar i sospito que al canceller Graufort li hauria agradat dur-me emmanillat al seu Studium, tot fuetejant-me pel camí.

—Primer, deixa’m corregir-te. No eren els portaveus, aquells. Eren les màximes autoritats de l’Estudi. I segon, no dubtis pas que ho faria. Un home profundament desagradable, aquest canonge de merda. Perillós… Com més poder ostenti, més perillós serà. Hi ha homes que es mouen per ambició i d’altres per rancúnia. Són més malèfics els segons.

—Tinc entès que els estatuts concedits pel papa Bonifaci són fets a semblança dels tolosans, i que la vostra orientació se’ls fa, o se’ls feia, imprescindible, oi?

—Caram, no t’imaginava coneixedor d’aquests detalls. És així, i per aquesta causa he rebut un seguit de cartes reclamant-me una visita. Em vaig dir que valia la pena fer una mica de volta per veure l’amic i enraonar amb tu una bona estona.

—Hostatja’t a casa, Jiròni, t’ho prego. La Carlota serà feliç de conèixer-te. Sempre li he parlat de tu com del meu gran amic, i de tots, el més ben plantat.

—Ah, Arnau, això de ben plantat abans m’avergonyia. Després, amb el temps, t’adones que una bona figura t’obre portes recòndites d’algunes persones i et permet entrar en zones íntimes del seu poder. Encara tinc uns anys per aprofitar-me’n. Però m’hauràs d’excusar davant la teva muller… Carlota. He provocat una invitació del bisbe Eudald a dinar i convé molt que hi tingui una trobada llarga abans d’arribar a Lleida. Em convé a mi… i et convé a tu. Després aniré a complimentar el comte Roger, que m’ha convidat a residir al seu palau. M’és preceptiu acceptar el convit, si no vull que es senti humiliat. Haurà de ser en una altra ocasió, amic. Excusa’m.

L’Arnau s’ha quedat amb la frase «et convé a tu» i voldria esbrinar el perquè de l’avís. Però en Jiròni li posa el braç a l’espatlla i el prem amicalment mentre observa els detalls del buró.

—Així que t’oferiren d’exercir a l’Studium i els has enviat a pastar fang. —Es posa a riure amb franca complicitat.

—I ara que conec el canceller Graufort, penso que m’he deslliurat d’un calvari. He estat el motiu dels vostres intercanvis epistolars?

—No de tots, però sí d’alguns paràgrafs importants. La teva negativa se l’ha presa com un insult a la voluntat reial i de l’Església. Així ho pregona i documenta en Graufort. En aquest sentit, la contrapart de l’Eudald de Ripoll seria important. Per això vull conèixer la seva posició a fons.

—O sigui que la cosa és més greu del que m’imaginava. Saps? El malparit em va retreure que el meu pare fos remeier, i em vaig encendre.

—No t’estranyi gens. —Les faccions d’en Jiròni li canvien—. Et parlo com a amic, Arnau. Els remeiers ho tenen magre. Recordes la sorpresa que ens causava l’opinió que se’n tenia a Montpeller, com si els nostres fossin adversaris o uns espantalls? Doncs sàpigues que la cosa ha empitjorat… i molt.

—Tant perquè sigui perillós?

En Jiròni de Solhinhac parla distès, però abaixa la veu:

—Et parlo en confiança i de cap manera com a canceller. Hi ha dues raons que empenyen aquest odi. Gràcies als Estudis Generals de Salern, Montpeller, Bolonya, París i d’altres, la medicina ha fet un avenç gegantí. Ja no té res a veure amb la de fa un segle. Ho saps millor que jo. Però la creença popular en els remeis arrela més enllà dels temps i no és fàcil substituir-la. La gent continua preferint els remeiers que els metges. Ah, i no sols en els pobles apartats o en les famílies humils. Quan els teus col·legues entren a les cases dels nobles, veuen que, ostentosament o d’amagat, fan més cas dels consells dels mags, les remeieres i les fetilleres que dels títols doctorals que llueixen. Hauries d’entendre que això indigna profundament el món mèdic, i sobretot ara que el gremi vol elevar el seu estatus i abanderar-se com a única autoritat de la salut.

En Jiròni fa una pausa per permetre algun comentari de l’amic, però l’atenció que li presta l’Arnau el convida a esplaiar-se:

—Amic, seriosament: els Estudis Generals tenen butlla papal, així com l’aquiescència dels monarques, que vol dir màxima legitimitat religiosa i màxima autoritat política. Estan determinats a tòrcer la tossudesa de la gent, i com més forta la resistència, més fort l’embat. I el que al principi només era una competència emprenyadora, a poc a poc s’ha convertit en un objectiu prevalent. En alguns llocs, ja justifiquen la cacera. Aquí, de moment, encara és una batussa soterrada, però que ja no té fre. I, per cert, fes-te a la idea que guanyaran… Si parlo com a canceller, que guanyarem.

En Jiròni, que s’adona de la seva vehemència, assuaveix el to:

—No dubtis gens de mi. Sempre estaré al teu costat.

L’Arnau es queda capficat davant un discurs tan advers. Tanmateix, l’agraeix, perquè li amida la grandària del conflicte.

—Gràcies per la sinceritat, Jiròni. Sospitava moltes coses del que m’has dit, però no la potència del perill.

L’Arnau desvia la mirada de l’amic i busca la llum d’una finestra per filar millor el seu discurs:

—El meu pare era un mercader educat per una remeiera, però va entendre que vivia una conjunció històrica en què els remeis tradicionals podien ajudar la medicina. I avui, que tinc una mica d’experiència com a metge, això em sembla incontrovertible. Molts remeis solucionen malalties que jo mateix no sé resoldre. Però sembla que el seny no es pot imposar als jocs d’interessos que m’expliques. La Trotula de Ruggiero ja porta bigoti, i les seves alumnes han desaparegut de les ressenyes mèdiques en poc més d’un segle. A pesar de tot, els seus llibres continuen sent fonamentals, i segurament són l’explicació mèdica del que les remeieres practiquen de fa segles. Aquest és el seu pecat. Que…

—N’hi ha una altra, d’explicació, i perdona que t’interrompi. —En Jiròni sembla apassionat pel tema—. Recorda que t’he dit que hi havia dos motius per a la persecució. En realitat, si aprofundeixes en el que m’acabes de dir, arribaràs al segon. Les dones…

De sobte, apareix un jove de cabells d’or i rinxolats. L’Arnau identifica immediatament el noi que va veure la Griselda, que efectivament sembla una noia. Porta espasa i estilets de bon guerrer. Prim, fibrat i de gest precís, fa un truc a la porta per demanar vènia.

—Endavant, Audoard. Et presento l’amic de qui tant t’he parlat, el doctor Arnau Feiner. Arnau, et presento el meu acompanyant i escorta, el cavaller Audoard de Font-Milhau.

El cavaller fa una salutació una mica pomposa.

—El marquès de Solhinhac sempre parla de vós amb una gran consideració i respecte —diu l’Audoard amb una veu fina però volgudament viril.

—I estima —afegeix en Jiròni—. Audoard, què desitges?

—Només acompleixo la vostra ordre. Us aviso al toc del migdia per al dinar amb Sa Eminència.

—Com ha passat el temps. D’acord. Vinc de seguit. Espereu-me amb la muntura a punt.

—Ha estat un honor, doctor Feiner.

—Igualment, cavaller.

El noi es gira. L’Arnau no pot evitar de pensar que la Griselda tenia raó. És ben bé un querubí. Sembla que en Jiròni ho percep.

—És un noi lleial. Sota l’aspecte refinat, s’hi amaga un guerrer magnífic. Fill d’un noble que perdé la vida quan ell tenia dotze anys i caigué presoner d’un cavaller del nord. El noi salvà la seva a canvi de ser-ne el favorit, en l’aspecte més íntim.

Mira l’Arnau i aixeca les celles.

—Si imagines el pitjor, encertaràs. L’Audoard es pogué escapar, i un dia va aparèixer pregant-me d’entrar al meu servei. Sota la finor, amaga un ganivet disposat a tallar la gorja de qualsevol enemic, i a més de lleial, és una bona companyia. Però me n’he d’anar, Arnau. No et demano que vinguis perquè vull que l’Eudald de Ripoll se m’obri tan sincerament com els bisbes saben fer-ho. —Somriu—. I m’estimo més que la teva presència no li condicioni les posicions. Demà, de bon matí, passaré per aquí i em mostraràs com has concebut el teu hospital. En acabat, enraonarem i aprofundirem en assumptes que ens concerneixen.

—T’ho agraeixo, amic. Sàpigues que, passi el que passi, sempre tindràs el meu cor obert.

—I et corresponc, però me n’he d’anar. Demà parlarem, Arnau, i molt. Vejam si, després de sopar amb el comte Roger, puc reposar. M’aniria bé. M’ha semblat un ancià una mica tosc, però m’ha rebut amb amabilitat. Em penso que hi tindré una conversa fructífera. Té una cara tan expressiva que li costa dissimular els propòsits.

—Vols dir que li endevinaràs tot el que pensa?

—Arnau, ja ho hauries de saber. Com més vells i arrugats els rostres, més expressius. Com si cada arruga obeís a una intenció del cervell. Cal observar-los atentament, els rostres. —Somriu.

—D’acord, m’hi fixaré més. Ben cert que el comte és home d’espasa i poca escriptura, però el fet és que ha mantingut el territori en calma i les fronteres en pau. Tant la plebs com el rei li ho agraeixen, això. Ves, Jiròni. No et pots imaginar el plaer que he tingut de veure’t.

—Igualment, amic meu.

Just a la porta, el noble es tomba.

—Saps? M’hauria agradat assemblar-me a tu.

Lligall 63.
Un dia transcendent

Ha descansat bé. Quan surt de casa, sent grinyolar el forrellat de la gran portalada de l’hospital. Cal posar-hi seu de porc, i aprofita que en Salvi embasta el Rònec a la sínia.

—Bon dia, Salvi. Mira de procurar-te una mica de seu. Si no, quan la Griselda obre la porta sembla que fem una crida a les armes. En poses a l’eix del forrellat i aprofites per engreixar golfos i xarneres. Si veus que fa falta, també a la polleguera. Ah, i als dentats d’aquesta sínia.

—No us preocupeu, mestre, que ho faré. Per cert, abans que la Griselda obrís la porta ja us esperaven els dos cavallers d’ahir. El més jove se n’ha anat i el més senyor és amb les dones, que li donen conversa.

—Gràcies, Salvi. I no et descuidis el seu.

Entra per la porta del darrere, i quan arriba a la principal, la Júlia i la Griselda escolten divertides un Jiròni enriolat que, en veure l’Arnau, expressa l’alegria:

—L’amo arriba el darrer. Això vol dir que té molta confiança en la seva gent. Bon dia, amic.

—Bon dia, Jiròni. Veig que has conegut les meves ajudants imprescindibles. Espero, senyores, que no hàgiu explicat els secrets del nostre èxit, no sigui que a Tolosa ens imitin.

—No us amoïneu. El marquès de Sorrellat és molt simpàtic, però no li hem dit ni piu.

—Griselda, el marquès de So-lhi-nhac és una personalitat que ens convé encativar. Cal dir correctament el nom del seu llinatge. Júlia, heu fet neteja de la sala de visites?

—Com sempre, doctor.

—Doncs si et sembla bé, Jiròni, hi podem anar, i de camí t’ensenyo les dependències.

En Jiròni el segueix, sense deixar de picar l’ullet a la Griselda, que es remou satisfeta. L’Arnau el condueix al buró amb la intenció d’ensenyar-li com ha arreglat l’antic casalot dels Gusart.

—Bé, d’aquest lloc que ja coneixes en dic el buró. Passo les visites, i si les hores són calmes, hi descanso o hi llegeixo. Té bona llum per auscultar, i deso sota clau alguns estris que només faig servir jo. Ara te’ls ensenyo. Alguns me’ls han enviat de Granada.

Però en Jiròni es sent atret per les lleixes plenes de llibres i apunts.

—Veig que el vell Samuel t’ha deixat empremta i no destenses el fil de l’aprenentatge. Això ho repetia molt.

—Sí. Hi estic en contacte, i em va posant al dia. També he pogut mantenir les bones relacions que el pare tenia amb alguns metges andalusos. Així, ja sigui de Montpeller o de Granada, m’arriben informacions i algun llibre. Per cert, el mestre encara té salut?

—Com sempre. És immortal. A vegades me’l trobo pel carrer amb el seu caminar precipitat envoltat de deixebles. Com enyoro aquell temps, Arnau! Te’n recordes de quan…

I mentre fa comentaris nostàlgics, tafaneja els lloms dels llibres, que ressegueix amb la punta de l’índex. De tant en tant, n’agafa un i fa expressions de complaença. L’Arnau mira de reüll els que falten perquè en Jiròni arribi al llibre daurat, que, tot d’una, troba que es veu massa. No li agradaria que el fullegés. En Jiròni continua parlant, ara de la seva vida més recent.

—Quan se’m va morir el pare, m’abassegaren tantes obligacions polítiques i de gestió patrimonial que deixí l’exercici mèdic. Encara en sento el cuc, però el poder és un imant, i la política és obsessiva. Poc després del doctorat, un noble em presentà privadament el bisbe de Magalona, a qui sembla que vaig seduir. —El mira somrient—. En poc temps em nomenà marmessor seu. Però Magalona és una seu conflictiva i el papa Climent l’ha canviat per un altre, en Pere de Lévis, que ha volgut que jo continués en el càrrec. Els quefers del bisbat porten més maldecaps que hisendes, i les lluites pel poder eclesiàstic sobrepassen la crueltat terrenal, tot i que tenen les seves compensacions. Una d’elles fou que, com a representant del bisbe de Magalona, em poguí agenollar davant el papa Climent, a Lió, on vaig rebre la seva benedicció i una certa simpatia.

L’Arnau entén la importància del que explica l’amic. De tota manera, la seva mirada la té fixada en la punta del dit que es troba a un volum de la compilació remeiera. Respira fondo. El dit d’en Jiròni s’hi atura un moment com si volgués comprovar la diferent textura dels llibres. I continua:

—Sa Santedat era bisbe de Bordeus. Coneixia la renúncia del meu pare al catarisme i la considerà un exemple beneficiós per a l’Església. El Papa m’ho recordà amb paraules afectuoses. Tot seguit m’insinuà la conveniència que procurés influir en la noblesa occitana perquè defensés el seu papat. Al meu país, molts el consideren massa pendent del rei Felip. De la meva predisposició i dels meus bons resultats n’és fruit la simpatia de què et parlava. Per això, em confià un secret que, dir-lo aquí, a Montalt, no és indiscreció: Sa Santedat establirà la seu pontifical a Avinyó, que depèn del rei de Nàpols, i així la influència del rei francès no semblarà tan gran.

—Però, Jiròni, el rei de Nàpols no és parent directe del rei Felip?

—Estimat, cal dissimular, però també cal obeir… El bisbe Pere també m’ha fet mentor dels quefers polítics de la seva casa, el comtat de Melguelh i el senyoriu de Montferrand.

—Jiròni, vas molt ben armat.

—Ben armat i en perill —somriu mig resignat—. El rei Felip vol que el papa Climent obligui el bisbe de Magalona a posar els seus territoris sota el seu estendard, però aquest té altres compromisos… Què m’empatollo! Tot això només interessa als addictes al poder, i tu ets d’una altra mena, Arnau, perquè em sembla que no has canviat gaire.

—T’admiro, Jiròni. I sempre t’estaré agraït. Quan jo era un noi de vila i tu eres un jove acabalat, em vas descobrir un món per a mi inaccessible i desconegut. No et pensis: a vegades em va temptar seriosament, però vaig entendre que s’havia de tenir un tremp que em mancava i que a tu et dreça l’esquena.

—Potser sí, però mai no seré el magnífic… Va, prou d’adulacions. Vinga, ensenya’m l’hospital.

Mentre passegen per les dependències de l’hospital, tots dos esvaloten els records que venen i van entre els anys de Montpeller. Tanmateix, en Jiròni s’admira de la nau dels malalts, tan espaiosa. Ara bé, el que sobretot elogia profusament el tolosà és el tramat de canalitzacions que permeten que arribi l’aigua a qualsevol lloc necessari. Quan l’Arnau surt al pati per portar a la zona d’hostatgeria en Jiròni, aquest veu en Rònec giravoltant calmosament i somriu en comprendre els mecanismes, senzills però enginyosos, que fa moure l’animal. També descobreix la nova església i llança la pregunta a l’aire:

—És un bon bisbe?

—Fa força anys que és aquí. Coneix els problemes de la gent, i em sembla un home generós.

—Conserva-li la vida i no el deixis menjar tant. Pel que vaig veure ahir, d’aquests no n’hi ha gaires. Parlaré de les seves virtuts a Magalona, i si se’n donés l’ocasió, més amunt i tot, malgrat que ara la bondat no és la virtut més apreciada en les instàncies religioses… Si és que ho ha estat mai.

Com si la frase li hagués recordat l’objecte final de la visita.

—Què et sembla si ens asseiem a parlar? He de partir aviat i voldria que abans acordéssim algunes coses.

Lligall 64.
Les noves veritats i una d’antiga

L’Arnau entén que ha arribat l’hora seriosa i proposa a en Jiròni anar al pis noble, on ningú no els destorbi. De camí s’encreuen amb la Júlia, a qui en Jiròni saluda pel nom, una deferència que l’Arnau agraeix. Un cop asseguts, el noble canvia de fisonomia. Sense deixar les formes amistoses, enceta l’assumpte que el preocupa:

—Bé, Arnau. Disposa les teves millors capacitats per a aquesta conversa. Entre tots dos podem destarotar una maniobra que t’incumbeix, i potser perillosament. No cal que m’expliquis els teus motius per apreciar el treball remeier. Ja saps el que en penso. Ahir, abans d’anar a dormir, repassí el que em digueres sobre la fal·lera del teu pare per conjuminar els remeis tradicionals amb la nostra medicina, que veia com una possibilitat d’afavorir la ciència mèdica. El teu talent és fill del seu i n’has d’estar orgullós. Amic, has tingut un pare que visionà com a complementari allò que molts judiquen una competència barroera. Però una vegada t’he sincerat el meu parer, també t’afirmo que aquest raonament és el que els teus enemics volen que desaparegui. Encara més, estan disposats al que sigui per acabar amb la pràctica remeiera, tot i saber que els serà molt difícil. Al preu que sigui, Arnau.

Durant la pausa, els ulls del noble el penetren. Vol assegurar-se la seva comprensió.

—Sàpigues que, des de la teva negativa a formar part de l’Studium lleidatà, no he parat de rebre missives d’en Graufort, a vegades signades conjuntament amb el rector, cosa que afegeix un punt de gravetat a l’assumpte. En elles se’m denuncia que les directrius i pràctiques del teu hospital no s’adiuen amb les instruccions de la Santa Mare Església ni de la corona. En la prova inculpatòria que instrueixen, hi consten els antecedents del teu pare, a qui has dedicat el nom de l’hospital, la qual cosa s’ha percebut com un afront. També hi consta que la gent al teu servei prové del món remeier, i això, Arnau, et culpabilitza. No cal que ho discutim. Són fets que juguen en contra teu.

L’Arnau no es mou. Escolta. Reté que l’ideal del seu pare és jutjat com un encarament a l’Església i al mateix rei.

—Però abans de continuar, hi ha un assumpte que m’amoïna especialment i que vull esclarir.

El posat d’en Jiròni esdevé encara més greu. Abaixa la veu:

—Arnau, tens cap enemic especialment poderós?

L’Arnau té el no a la punta de la llengua i en Jiròni li ho endevina.

—És important que reflexionis abans de negar-m’ho. Pensa-ho bé: algú, pròxim, llunyà, parent, amic, o alguna dona poderosa que hagis ofès o menyspreat… Ningú té motius per odiar-te a fons?

—No, Jiròni. No veig ningú…

—Doncs sàpigues que el comte Roger és del meu parer i que el bisbe Eudald no ho posa en dubte, perquè si no, algunes coses no s’explicarien. Hi ha algú que et vol mal, que viu aquí, a Montalt, i que té accés a tu. Això, en les circumstàncies que t’envolten i amb la determinació d’en Graufort, és perillós, perquè aquest algú et vigila, t’espia i et delata. No sols això. Si les coses van mal dades, ves a saber si no podria ser l’executor de qualsevol bestiesa. M’entens?

La pausa d’en Jiròni fa més greu el relat, però l’Arnau no canvia la positura atenta:

—Descarto el comte Roger. En principi, m’he presentat a ell com el que soc, canceller d’un Studium amb els mateixos interessos que Lleida, i per tant, de la seva part contrària. Doncs bé, en tot moment ha pres la teva defensa. El mateix m’ha passat amb el bisbe Eudald. De primer, l’home estava blindat a tota comunicació, fins que ha comprès que et volia ajudar. Aleshores m’ha confirmat que des de la seu de Lleida ja li han arribat algunes confidències que l’avisen del perill que comporta patrocinar un metge que sembla que incompleix totes les instruccions de l’Studium.

Els ulls penetrants d’en Jiròni continuen escrutant-lo.

—Encara no malpenses de ningú?

—Amic, estic sorprès de tot el que em dius. Espantat, si t’he de ser sincer. Què us fa pensar que algú m’espia i em vol mal?

El marquès de Solhinhac treu un pergamí de la bossa i l’obre lentament. Llegeix:

—…i ha pres com a ajudanta principal una tal Júlia Pescant, remeiera i fetillera.

Els ulls d’en Jiròni deixen el pergamí per clavar-se altre cop en els de l’Arnau, que mussita amb un fil de veu:

—Valga’m Déu. Per això has recordat el seu nom?

—Arnau, quan fa uns dies vaig sortir de Tolosa, jo ja coneixia la Júlia. —I continua llegint—: «Filla de la Morgana, també fetillera i remeiera». Fins i tot sé de l’existència d’una segona remeiera, però amb el nom equivocat. En el paper hi posa Gisela en comptes de Griselda. Els indicis són clars, Arnau: se t’espia. Aquí, a Montalt. Potser un prevere? No ho sé.

—I tot això per ser fill d’un remeier?

—No. No, amic meu. Això no és cabdal, tot i que, si cal, ho aprofitaran. És més subtil. Com a canceller d’un Studium important d’aquesta part del continent, puc afirmar-te que els membres de la Universitas Medicorum ens reivindiquem com l’exclusiva autoritat en tot el que es relaciona amb la salut. A més a més, els títols atorgats pels Estudis Generals estan legitimats pels dos poders, el del cel i el de la terra. Però aquesta autoritat no serveix de gaire res. Arreu, els remeis tradicionals gaudeixen de la confiança de la gent. No sols de la plebs, sinó també de l’aristocràcia i dels comerciants. Fins i tot dels clergues. Per això, tots els Estudis prioritzem el seu desprestigi i en alguns llocs la seva repressió. Ja s’han donat casos en què la mateixa Església ha hagut de protegir els remeiers dels Graufort repartits pel món. Tinc informacions veraces que, a l’antiga Germània, l’Església ja ha fet tard, o que no ha tingut altre remei que col·laborar-hi. Doncs bé, car amic: en aquesta lluita per la prevalença de la medicina sobre els remeis tradicionals hi apareixes tu.

—Caram, Jiròni. No sé què hi pinto, en tot això.

—No et desvaloris, Arnau. Per una vegada, posa’t davant d’un mirall generós i observa’t. Ets, encara avui, l’alumne més llorejat de l’Schola Medicorum de Montpeller, la més selecta d’aquesta part d’Europa. L’empremta que t’assenyala i et distingeix et destinava a ser metge de prínceps i nobles. Però heus aquí que l’Arnau Feiner menysprea aquesta ventura i es tanca a Montalt, una vila i un comtat que no són referents de res ni en res, per fundar-hi un hospital.

Tot d’una, com si la clarivident exposició l’empenyés, en Jiròni s’alça:

—Que no ho veus? Jo et conec bé i et puc entendre. En el ball de cobdícies, ets tu qui ha d’entendre que la classe mèdica vol retrobar la dignitat i prevalença que li correspon. Els cancellers i rectors tenim la missió de retornar a la medicina el seu prestigi, i sobretot el seu control. Oi que m’entens? Per mitjà del meu consell, et proposen un lloc preeminent en el seu Studium. I sabent que estaves a punt de construir un hospital propi, no sols t’ofereixen privilegis, sinó que en Graufort estudia el que segons ell són les teves febleses i els teus contactes amb el món remeier per fer-te xantatge… I tu et despenges i li fots sant Agustí pels morros. Al canonge vicari de la catedral de Lleida! Collons, Arnau, has desvetllat l’animositat dels guaites de la rectitud. El que, per a mi, és una mostra del teu amor a la medicina, per a ells és un atac als seus interessos gremials. Per fortuna, en Graufort demanà referències al bisbe Eudald, que li respongué amb una defensa aferrissada, i això frenà les seves intencions. Però, després, aquest algú ha instruït en Graufort sobre la Júlia, la Griselda i altres fets, que l’han tornat a encendre.

—Mecasontot, Jiròni. Jo vull fer medicina. Només medicina!

—Doncs en aquest embat, això no t’afavoreix. Hauries de voler fer carrera, fortuna, prestigi… M’entens? El fet que desisteixis de les riqueses que se’t brinden per empobrir-te en un hospital a Montalt és la prova irrefutable que una voluntat malèfica et guia per fer mal al gremi mèdic. De segur que en Graufort hi afegeix que també la Santa Mare Església. Però encara és molt més greu l’assumpte dels manuscrits.

—Els manuscrits! —crida l’Arnau, més per la sorpresa que per amagar la seva existència.

—Sí, els manuscrits recopilats que he tocat amb l’índex davant teu i que no m’ha calgut obrir, perquè fins i tot sé que les tapes s’han brodat amb fils daurats.

En Jiròni observa la sorpresa de l’Arnau, i amb una ganyota irònica rebla:

—Però sense intitulació.

L’Arnau es queda mirant en Jiròni, sobrepassat. L’esquena li cau contra el respatller.

—Veus? Aquest algú que et delata el tens darrere del clatell. Para esment, Arnau. Tot això està agafant un caire perillós. Has d’entendre que aquesta recopilació de remeis és un atemptat contra els interessos de què parlem. El món mèdic busca l’hegemonia del guariment i en Graufort i l’Studium de Lleida s’assabenten que el més llorejat dels metges, un dels seus i de més futur, els traeix fent una compilació que dona validesa al que ells s’obsedeixen a destruir. Per sort teva, tot plegat passa en un comtat sense gaire pes en la corona. Però si el teu hospital prospera i pren rellevància, el rei En Jaume no et protegirà, més aviat al contrari. Ell és el fundador de l’Studium, la nineta dels seus ulls. He vingut per això, Arnau. Perquè et protegeixis.

En Jiròni es posa davant seu, amb la ferma voluntat de convèncer-lo.

—Canvia el teu projecte, Arnau. Guarda l’ideal del teu pare, realment magnífic, per a temps millors. Adapta’t al que et toca viure. Potser no t’hi va la vida. No crec que s’arribi fins aquí. Però si continues així, ells estan obligats a ensorrar-te.

Assegut, l’Arnau no para de donar voltes al que escolta. Els pensaments li llampeguegen per l’enteniment, però no hi deixen llum.

—Si volgués claudicar, segons tu què hauria de fer?

—El preu és alt. Has d’escriure’ls que vols esmenar el teu comportament, cosa que diré de tota manera quan arribi a Lleida, amb permís teu o sense. Segonament, cal demanar un temps, no gaire, per decidir els canvis necessaris a l’hospital i prescindir dels serveis de les dues remeieres. La tercera no l’aprovaràs, i tanmateix és la millor: has d’acceptar el magisteri a l’Studium. Aquesta seria la mesura més protectora de totes.

—He de canviar dones expertes per dones caritatives que es pensen que amb oracions…

—No t’esveris, Arnau. Pots enganyar les aparences i servir-te d’homes remeiers. Costen més de trobar, però és possible trobar-ne.

—A Montalt no n’hi ha.

—El món no s’acaba ni comença a Montalt! —entona en Jiròni, quasi autoritari. Però de seguit se n’adona i continua—: Arnau, sobretot aquest llibre de receptes remeieres, amaga’l. Si mai algú t’envia els algutzirs i el troben, serà la teva condemna com a membre de la Universitas Medicorum. El teu final. D’això te’n dono garantia. De la mateixa manera que aquest algú sap que el llibre té les tapes brodades sense nom que el distingeixi, no dubtis que també sap on és.

En Jiròni fa un petit silenci per donar més força a les seves afirmacions. No cal, l’Arnau sembla paralitzat.

—Conjurem-nos, Arnau. Jo em presentaré davant del rector i el canceller per exposar-los la teva disposició a rectificar, amb la demanda d’un temps perquè revisis la gestió del teu hospital o per acceptar el seu oferiment. No sé si em creuran… En Graufort, segur que no. És massa coneixedor de la nostra amistat, però li puc esperonar la prudència si explico que tant el bisbe Eudald de Ripoll com el comte Roger II estan disposats a prendre la teva defensa a ultrança. Això t’assegura, però limitadament. Si la cosa empitjora, els deixaré constància que prendre una decisió precipitada sobre el deixeble més llorejat de Montpeller, que depèn del bisbe de Magalona, pot aixecar sospites de competències personals més que de justícia mèdica.

En Jiròni fa una pausa i es queda mirant l’Arnau. Vol acabar el seu pensament amb una afirmació convincent:

—El nostre món va en aquesta direcció, amic meu… i per molt que corris en contra seu, sempre et vencerà.

L’Arnau comença unes paraules, quasi inaudibles:

—Les solucions que em demanes deixen l’hospital desarmat. Canviar la Júlia i la Griselda per uns homes que no sé on anar a buscar, només perquè són homes? Inaudit.

—Ah, sí. Aquesta és l’altra clau que obre alguns misteris del que ens envolta. Recordes que ahir et parlava d’un segon motiu soterrat quan ens va interrompre el meu escorta? Doncs és aquest: les dones.

L’home es gira d’esquena i proclama una sentència:

—Les dones han de desaparèixer de la medicina. —Fa una pausa, pensa les paraules i es tomba—. S’ha de separar la figura femenina del guariment. De fa segles i segles, elles han estat les encarregades de tractar les malalties, guarir els infants, cuidar els familiars. En realitat, són el símbol del guariment, i aquesta cultura atàvica s’ha d’aniquilar. Els teus adversaris saben que lluitar contra un costum secular no és fàcil, i utilitzaran les eines que calgui per fer-ho. M’he expressat bé perquè m’entenguis, Arnau? I que consti que penso més com tu que com ells. Sinó que jo, amic, no sé córrer contra el món.

Tot d’una, en Jiròni sembla cansat. S’asseu, amoroseix les faccions i entona una veu amistosa:

—Encara t’he d’advertir d’una altra cosa, amic. En aquesta lluita, trobaràs més aliança en el poder religiós que en el poder polític. Ten-ho en compte si has de buscar aixopluc, perquè, pel que sé, l’Església està determinada, amb la seva prudència habitual, a la defensa de l’exercici remeier.

En Jiròni calla de cop i volta. El retrobament amb l’Arnau li ha recordat el jove que estudiava a Montpeller seduït per uns ideals. Sí, el recorda. Ell hagué de foragitar del cervell aquells ideals després d’una llarga lluita: ambició o convicció? Va triar córrer amb el món.

—Gràcies, Jiròni. Després del que m’has explicat, no sé com m’ho hauria fet sense tu. He de pensar molt i decidir com actuaré.

—Quan acabi la visita a Lleida, si les coses han anat bé, passaré jo mateix a explicar-te-les. En cas contrari, no seria convenient que aquest algú els informés que he tornat per aquí. T’enviaré l’Audoard amb informació. I sobretot, Arnau, mira d’endevinar qui és aquest enemic i aïlla’l. Te’n refies, de la baronessa?

—Com de mi mateix, Jiròni.

De lluny es sent la Griselda que crida:

—Mestre, ha vingut el noi dels rínxols a buscar el noble visitant. Sembla que han de partir.

L’Arnau mira en Jiròni amb uns ulls emocionats.

—No sé com dir-te adeu, Jiròni, ni tampoc sé com donar-te les gràcies.

—No ho facis pas. No cal. Tinc els meus motius. L’un el sospites: l’admiració pel teu talent, una mena d’elitisme refinat que em puc permetre mentre vaig clavant ganivetades a tort i a dret. L’altre és més secret, molt més secret… Jo no he oblidat mai aquelles nits de bevèrria en què em duies a casa i ens ajaçàvem junts. Per a tu, fou un divertiment borrós. Per a mi, no. Sospito que m’embriagava per poder viure el moment. I… allò m’ha perviscut en el record.

L’Arnau queda confós. La claredat del que ha sentit el deixa perplex. En Jiròni, com si ja ho tingués previst, s’aixeca, somriu i va decidit cap a ell per abraçar-lo amicalment:

—A reveure, bon amic. Déu vulgui que pugui venir ben tost i donar-te bones noves. Si passa l’Audoard…, sisplau, protegeix-te.

Es tomba decidit i ja no el mirarà més. L’Arnau va darrere, totalment depassat per la conversa. La confessió d’en Jiròni l’ha trasbalsat. Tot d’una necessita que el seu amic es giri. N’espera un altre comiat, el desitja. Però en Jiròni no saluda ningú, ni quan es creua amb en Salvi, ni amb la Júlia, ni quan, ja a la porta, la Griselda se li inclina ostentosament. No es girarà quan puja al cavall i l’arria al trot. El seu escorta es pren el temps de fer una inclinació al mestre Arnau i un somriure a la Júlia. L’horitzó del camí que els duu a ponent està ennuvolat. L’Arnau el guaita. Però en Jiròni no es girarà més.

Lligall 65.
En la foscor, el pecat

Neguit, angoixa…, o més ben dit, por. La visita d’en Jiròni i les seves paraules han enfosquit un món que l’Arnau volia diàfan. Una vida familiar al lloc on va néixer, que li permetés ser un bon metge i aportar a la medicina tant com sabés i pogués. Però la idea coratjosa del seu pare l’ha entrampat en un conflicte. De sobte, la por li domina el cos i el senderi. Tanta por té que no es reconeix en aquest metge que ara entra al seu buró, malfiat que algú l’espiï, treu la recopilació remeiera d’entre els llibres de medicina i l’amaga sota la roba, com qui duu un objecte maleït. No l’atemoreix la sang, ni el dolor ni agafar la pesta d’un pacient. En canvi, ara sent la por arrapada a l’ànima. La por d’exercir bé el seu ofici… I se’n fa creus.

La Carlota, que està parant taula per sopar, el nota tan abstret que ni gosa demanar com li ha anat amb l’amic. Només quan veu que deixa el recopilatori dels remeis sobre la taula, no dissimula l’estranyesa.

—Arnau, què et passa? Per què el portes aquí?

—Estic espantat, Carlota. No hi puc fer més. Estic espantat.

La Carlota se li acosta, li pren una mà.

—A causa d’en Jiròni?

—No, a causa de necessitar la seva protecció. T’he d’explicar coses que també t’impliquen, Carlota.

—Visc amb tu, Arnau. Si aquestes coses que dius et trastoquen, vull patir-les amb tu. Fins ara ho hem fet sempre. Quan hi ha problemes, fem pinya amb més motiu, oi?

L’Arnau reprèn fil per randa la conversa que ha tingut amb en Jiròni. Els indicis, les conjectures i les proves que avisen del perill que corren tots dos. A la Carlota, la cara se li contrafà a mesura que el relat s’agreuja, fins a quedar esgarrifada amb les informacions sobre el fet que «algú» els traeix. Un «algú» que informa el canceller Graufort de les coses més secretes, com ara de l’existència del llibre daurat. Finalment, l’Arnau exposa les poques solucions que veu: o bé abandonar l’hospital i anar a exercir el magisteri a qualsevol estudi que l’accepti; o bé continuar a Montalt, però substituint les persones que l’ajuden; o bé seguir com fins ara i capejar els riscos.

La Carlota no sap què respondre. A més a més, té el senderi obsedit a solucionar l’enigma de l’«algú». Qui pot ser, el malparit? El seu cervell té ganes de llistar una colla de noms, però veu l’Arnau tan abatut que prefereix donar-li un consell:

—Cal escoltar el parer de la gent que ens té afecte: la Viana, la Júlia. I si a més a més hi ha el baró Ferran, molt millor. A can Minyàs ens poden protegir.

—Potser tens raó. Complicitat i poder ens convenen. Demà hi aniré.

—Em deixaràs acompanyar-t’hi?

—Oi tant. Hi has de dir la teva amb més dret que ningú.

L’Arnau s’aixeca per fer-li un petó al front.

—Vaig al buró. No m’esperis. Necessito saber on soc… Tampoc no podria dormir. Vejam si se m’acuden raons per prendre una determinació.

Quan l’Arnau surt al pati, s’adona que la lluna plena l’il·lumina molt millor que el fanal que porta a la mà. S’atura a la sínia, recorda la il·lusió amb què preveia distribuir els canalissos per l’hospital i sent nostàlgia de quan tot era energia per exercir la feina més noble del món. Observa calmosament la grandària de la seva obra, que el pleniluni fa més esplèndida. Quan arriba a la porta del darrere, s’alarma de trobar-la esbatanada, però de seguit recorda que, després de recollir el recopilatori, no l’ha tancada. «Com l’havia de tancar, si anava cagat de por». Entra a poc a poc i procura no fer soroll. En Salvi li ha demanat permís per anar a casa seva. L’Egidi ja deu dormir i no vol espantar-lo amb una presència inhabitual. S’asseu al seient on rep els pacients, el lloc on fins avui es sentia poderós. Necessita asserenar-se. Recorda com ideà aquesta cambra. Ara, el pas de tanta gent amb les seves malalties, dolors i temences sembla que l’hagi envellit… o saviejat. Li agrada estar-se aquí. És el seu lloc en el món. És el que el justifica davant Déu i d’ell mateix. Tot d’una, recorda que s’ha d’arreglar una pota del catre, que ranqueja amb qualsevol moviment dels pacients. Ho encomanarà a en Salvi. Fixa la mirada a les lleixes dels llibres i mig somriu. «Jo patint que el dit d’en Jiròni no s’hi aturés, i ell fins en sabia el color del brodat». Sent com un gemec, però no en fa cas. Deu ser algun animaló, perquè aquesta nit no hi ha ningú hospitalitzat. I aquest «algú», qui deu ser? El més probable és que sigui un prevere… Ara ha sentit el gemec més present. Aixeca el cap per escoltar millor. Sí… Més fort o més fluix, es reitera. S’aixeca una mica atemorit. En acostar-se a la porta, la gemegor es fa més perceptible. Quan mira el passadís, veu que una llum suavíssima s’esquitlla dues portes més enllà. «L’Egidi té un malson… o ha portat algú a dormir? Si fos això, si ha portat algú, l’he d’escarmentar. Aquí no vull cap escàndol». Recula, pren el fanal, i mentre camina cap a la porta entreoberta, ja sap que veurà un acte de sodomia. Es prepara per exercir la seva autoritat. A cada pas que fa, els gemecs es mesclen amb paraules. Quan és a tocar de l’habitació, veu dos cossos d’homes nus, arrapats l’un sobre l’altre, i sent clarament: «Salvi, em fas mal». «És perquè t’estimo». «Però avui m’havies dit que anaves a casa teva». «Sí. I he jagut amb la dona, però et vull a tu». «Salvi, hi ha un altre llum!». En Salvi gira el cap, que té amorrat a l’esquena de l’Egidi, i mira l’Arnau amb ulls desorbitats. L’Arnau resta garratibat, sense saber què fer ni què dir. En Salvi?

Només se li acut tancar la porta. En Salvi, sodomita? Oi tant. Ho ha vist amb els seus ulls. Mentre se’n fa creus, camina, necessita fugir de l’edifici. Travessa el pati. De l’Egidi tothom a Montalt ho sospita. Però d’en Salvi? Entra a la cambra, on, per sort, la Carlota dorm profundament. No li’n dirà res. Aquesta vegada s’ho quedarà per a ell. S’ajaça amb cura de no desvetllar-la. Sap que serà inútil intentar el son. Quin ser demoníac ha desfermat aquesta allau de calamitats al seu voltant? Déu del cel! Ha de calmar-se. No pot prendre decisions precipitades. En les circumstàncies actuals, que s’esbombés un escàndol de tal magnitud seria la perdició. La seva i la de l’hospital. Ha de ser prudent. Diuen d’ell que és una persona de vàlua intel·lectual… Doncs haurà d’aplicar-la a desfer un nus tan mal travat que li fa perillar el futur.

Lligall 66.
«No ho expliquis mai a ningú»

L’endemà de bon matí, quan es dirigeix a l’hospital, té la ment xarbotada, però sap bé què ha de fer. Només entra per la porta del darrere que veu en Salvi que l’espera a poques passes. Avança hieràtic. No diu res.

—Mestre, puc parlar amb vós?

—De què em vols parlar, Salvi?

—Vós ho sabeu, mestre: d’allò d’ahir a la nit. —Tot abaixant la veu.

—No recordo res, Salvi. —Continua l’Arnau impassible cap a la porta del buró.

En Salvi es queda mut. Esperava un escàndol, crits, perdre la feina, veure’s escarnit públicament. Queda desconcertat. Però el senderi li diu que ha de parlar, explicar-se, demanar perdó, misericòrdia, el que sigui per evitar que el metge ho xerri a ningú. Això seria la mort. En Salvi deixa que el metge entri al buró, i llança l’última argúcia:

—No em trobo bé, mestre. Em podeu visitar?

L’Arnau rebota la resposta:

—No sembles pas decaigut.

—Per favor, no em trobo bé. Us necessito com a metge.

L’Arnau decideix agafar el bou per les banyes.

—Vine quan s’acabin les primeres visites i no hi hagi ningú que esperi.

—Gràcies, mestre. —En Salvi es gira per marxar, fa tres passes i es regira—. Segur que no m’heu de dir res, senyor?

—No he sentit el grinyolar de les portes. Ja hi has posat seu?

—No, mestre.

—Doncs, digues a la Griselda que les obri i unta-les d’una vegada.

Amb un posat greu, dona per acabada la conversa, mentre posa en ordre els objectes del buró. Sense cap sentit. Al cap de poca estona, sent el grinyol del forrellat. Sospira fondo.

—Senyor, doneu-me un dia normal en què pugui servir-vos fent només de metge.

I els seus desitjos li són concedits. Hi ha feina i les hores passen lleugeres. Però, just després del migdia, es presenta en Salvi, que tanca la porta darrere seu i es queda dret, estrenyent-se les mans nerviosament. L’Arnau el mira sense cap expressió i li pregunta, com fa amb qualsevol pacient:

—Digues-me, Salvi, què et passa?

—Ben bé no ho sé. Abans que res, us vull demanar perdó per allò d’ahir.

—Salvi, si tu vols, jo no hi donaré més importància… Sempre que l’Egidi no ho esventi o et denunciï, la qual cosa m’obligaria a testimoniar la veritat. I això ja saps què voldria dir. A tu no et convé que s’esbombi, i a l’hospital tampoc.

En Salvi pensa que és cert, que a l’hospital tampoc no li convé.

—Gràcies, mestre. Sempre heu estat bo amb mi. No us amoïneu per l’Egidi. Ell no ho dirà. Mestre, us n’estaré sempre agraït.

—Deixem-ho estar… I Salvi, que no es repeteixi mai més. Au, ves a la feina.

En Salvi es mou per marxar, però a les tres passes s’atura.

—Mestre, vós que hi enteneu, de les coses del cos i de la natura, voldria que m’ajudéssiu a curar aquest mal.

—El mal d’encular un noi jove? És un vici que només pot curar la teva voluntat, Salvi. Però jo et feia delitós de la teva dona. Per què amb l’Egidi?

—No, mestre. Amb la dona, només de veure-la, se’m posa com un cavall i ens ho passem d’allò més bé i…

—I aleshores? —talla l’Arnau per reconduir la conversa.

—Ell és un noi molt fi. No té ni un pèl al cos. I com que vàrem quedar que només aniria un cop a la setmana a veure l’Hermínia, i ja sabeu que dormim l’un al costat de l’altre, doncs…

—Va ser ell?

—No… —dubta—. Vaig ser jo.

—Almenys ets sincer.

—El primer dia vaig pensar que era el pas d’una coentor. Però al cap de dos dies… cony! Ja tornava a tenir-ne ganes i ens ho fem sovint.

—Doncs això només ho pots aturar tu. Si vols et dono permís per anar a dormir a casa i així, si t’ho fas a plaer amb la dona, necessitaràs menys l’Egidi.

—Teniu raó. Potser és la solució. A l’Egidi li sabrà greu. S’ha encaterinat de mi.

—Podeu continuar sent amics i pots tractar-lo amb estima i respecte. És un noi que s’ho mereix. Així com tu et pots corregir, em temo que ell no pot.

L’Arnau anava a donar per acabada la conversa, però en Salvi sembla esperar un remei o un consell.

—Salvi, del que parlem no n’expliquis mai res a ningú. Si em necessites per desfogar-te, jo seré aquí. Això que et passa no és tan antinatural com diuen. Vaig haver d’estudiar llibres de medicina d’autors antics i molt respectats que confessaven la seva atracció pels nois, fins i tot en detallaven les pràctiques. Si abans no estava mal mirat, ara es condemna amb la mort. Salvi, no juguis. Sigues un sepulcre.

—Us ho juro, mestre… Però vós em jureu guardar el secret? —insisteix.

—Aquí guarim la gent, no la matem —respon l’Arnau, seriós i greu.

—I si mai us emprenyeu amb mi? Ja ha passat més d’una vegada. Vós… vós ja sabeu el que em suposaria. M’escarnirien, m’arrossegarien per tot Montalt amb els cavalls. Al final, viu o mort, m’empalarien.

L’Arnau se’l mira de fit a fit.

—Et juro per la meva vida que de la meva boca mai sortirà cap denúncia.

I dona per acabada la conversa.

Lligall 67.
La geca groga

Al vespre, a la mateixa hora que en Salvi va a casa per salvar-se amb l’Hermínia, la Carlota i l’Arnau s’encaminen al palau dels Minyàs. Van de bracet pels carrers mig foscos. La distància és curta, i aviat apareix el bellugueig d’una sola torxa, la que cada nit il·lumina l’entrada dels Minyàs.

La serventa els acompanya al saló on els rep la Júlia. Així que s’asseuen, la Viana apareix amb una infusió de romaní amb regust de canyella. La serveix en unes peces de ceràmica mentre fa els compliments de cortesia, i de passada excusa l’absència del baró. Quan la senyora de Minyàs s’entaula, l’Arnau exposa la conversa mantinguda amb el noble tolosà, sense estalviar ni detalls ni amenaces. Li remarca emfàticament l’existència de l’«algú», una persona que l’espia i el traeix. Quan precisa que en Jiròni portava escrit el nom de la Júlia en un paper, les seves cares es transfiguren. I l’Arnau afegeix:

—A Lleida ja saben que hem escrit una recopilació de remeis, amb unes tapes brodades amb daurat i sense títol.

La Viana es posa la mà a la boca per evitar un crit, i la tassa de la Júlia li cau dels dits, i s’esbocina per terra amb un soroll agut i estrepitós.

El silenci és tal que el fregament de la roba de la Carlota fereix l’espai. S’ha aixecat d’esma per recollir els bocins de la tassa. Quan els ha amuntegat, agafa el drap que embolica la compilació per eixugar el terra. La Viana descobreix el llibre i reprèn la iniciativa.

—Arnau, això que conteu és espantós. Com m’agradaria que en Ferran fos aquí per protegir-vos. Heu pensat què hi podem fer? Us vull ajudar.

—Primer de tot, us portem la recopilació. En aquest palau quedarà a recer de tota sospita. —L’Arnau mira la baronessa i li ofereix el llibre—. Si l’accepteu…

—Oi tant. El deixaré en lloc segur, no ho dubteu pas. I així, de passada, aprofitaré per fer-ne una còpia, tal com demanà que féssim la Morgana, que al cel sigui. I no us preocupeu, que allà on l’amagaré, no hi té accés ningú.

—Gràcies, baronessa. Tenir-lo a casa o a l’hospital és un perill. També hem vingut perquè creiem que és millor parlar, molt especialment, del que més pot convenir a la Júlia.

En dir el nom, les tres mirades la sotgen. Immòbil, encara se la veu commosa. Des que li ha caigut la tassa que no ha aixecat els ulls del terra, en una estranya concentració. L’Arnau segueix:

—Et volia dir, Júlia, que, conegudes les circumstàncies, sembla que corres perill. Segurament jo també en corro. Però tu ets coneguda com a remeiera i fetillera, i no sé si això en aquests moments et pot comportar càstig.

Tots esperen alguna reacció. La Júlia no aixeca la mirada. Com si el que ha dit l’Arnau no la concernís, pregunta:

—Anava de color verd?

Ningú no entén què demana. El temps s’atura fins que una petita llum apareix en la memòria de la Carlota.

—A qui et refereixes, Júlia?

—A aquest en qui vós penseu, Carlota.

La dona, impressionada per la frase, respon:

—Sí, anava tot ell abillat amb tons verds… Sí, de dalt a baix.

A la Carlota li revé el luxe d’aquells vestits, i com un, el de l’home més prim, combinava amb tots els colors del verd. Però la Viana, que no participa del secret, s’enneguita:

—Per la Verge Maria, de què o de qui parleu?

—Del canceller Graufort, un dels dos delegats de l’Studium. —afirma l’Arnau—. Sí, Júlia. Com diu la Carlota, anava tot de verd, però… què hi té a veure, això?

La Júlia, sempre amb la mirada clavada al terra i com si estigués abduïda per una visió, emet una veu pastosa.

—Fa setmanes que somnio en un avís que no sé interpretar. Sempre gira al voltant d’un personatge tenebrós vestit de verd, que irradia malastrugança envers mi i la gent que estimo. Una malastrugança tan forta que em desvetlla de l’espant. Però en el somni el personatge no està mai sol. N’hi ha un altre de qui no puc dir gaire res; només que porta una geca groga.

—En Jiròni sospita que en Graufort compta amb la complicitat d’un poderós —afirma la Carlota, totalment obsessionada per la cacera de l’«algú».

Les mirades tornen a la Júlia, que es lamenta:

—No us puc dir res més del que us he dit. Potser amb el temps i l’ajut d’algun remei podré desfer el misteri.

La conversa gira i regira al voltant dels noms més poderosos de Montalt, però cap indici no assenyala ningú. També repassen la gent de l’hospital. En Salvi? La Griselda? L’Egidi? Impossible. Al capdavall, després de discutir sobre quin comportament han de mantenir a l’hospital, acorden que demà continuaran amb l’actitud ordinària a la feina. No es dirà ni es preguntarà res a ningú, tampoc a la Griselda, de qui no es coneix la discreció. En acomiadar-se, queden per repetir la trobada i decidir com s’han de preparar per si arriba un embat.

De camí cap a casa, la Carlota, que s’arrapa al braç de l’Arnau, pregunta:

—I la Júlia, amb quin remei es pot ajudar per provocar-se la premonició?

—Normalment, i pel que en sé, les fetilleres s’ajuden amb al·lucinògens que preparen amb plantes i fongs. Diuen que amb el seu efecte transgredeixen les lleis del temps i l’espai.

—Ah, tu en tens?

—No, però sé de què parla. En el llegat de la Morgana se’n citen un fotimer, i és sabut que les drogues estimulen les visions… Tu hi creus, en tot això de les premonicions, dels endevins i dels sortilegis?

—Del tot, Arnau. Del tot. I si són de la Morgana i la Júlia, encara més. I tu?

—No ho sé. Dels remeis n’estic segur. Dels presagis i profecies, sincerament no tant. Per als musulmans, la medicina és una connexió amb Déu. Els grecs també definien els oracles com una il·lació amb el més-enllà. Els erudits expliquen que els auguris permetien que a qualsevol resultat li correspongués la interpretació avinent… Val a dir que amb això del verd la Júlia m’ha estremit… I és cert que tots els perills s’iniciaren amb el canceller.

—Jo hi he pensat de seguit.

—Vejam si m’he casat amb una mig fetillera sense saber-ho.

Poca estona després, l’amor i el plaer recorren cada plec dels seus cossos, amb una barreja de temença i joia irrefrenable. Com si el perill agités els instints.

Lligall 68.
L’horitzó s’aclareix

Han passat cinc dies i res no hauria variat en la vida quotidiana de l’hospital, si no fos per la visita del cavaller Audoard, que segons la Griselda ara porta els rínxols més lilosos. Ha vingut amb un missatge concret.

—Mestre, el marquès de Solhinhac no passarà, per evitar malentesos. Tanmateix, m’ha manat que us digui que, a Lleida, no es preveu cap càstig contra vós, i que qualsevol acció ha quedat desactivada. Amb tot, el meu senyor ha preferit no passar per no afeblir els seus arguments, que, segons m’ha demanat que us transmeti, han hagut de ser durs. També m’ha encarregat de dir-vos que el fet de renunciar a veure-us representa, per a ell, un preu molt car.

El cavaller de Font-Milhau sembla disposat a enretirar-se definitivament, però es tomba, dubta, fixa la mirada en la de l’Arnau i només diu:

—I, mestre, tot això ho ha dit… profundament commòs.

L’Arnau no sap què fer amb la mirada persistent del cavaller, ni tampoc què dir. Necessita trencar una situació que el confon, i fa el gest d’acompanyar-lo a l’entrada. Fetes les salutacions i reverències a cadascú de l’hospital, el missatger s’enfila a la muntura. Allà, l’Arnau li estreny la mà.

—Cavaller, per poc que pugueu, m’agradaria reveure-us amb en Jiròni. No deixeu de comentar-li-ho.

—Ho faré, no en tingueu cap dubte.

Quan el cavaller esperona el cavall, l’Arnau resta convençut que aquell home coneix els secrets més recòndits del seu noble.

Al palau dels Minyàs, les noves del cavaller Audoard apaivaguen les temences. Es decideix que a l’hospital seguiran com fins ara, però amb prudència. Tanmateix, tots quatre es reuneixen més sovint que mai al palau, com si el perill hagués enfortit les seves complicitats. Una d’aquelles nits, s’hi presenta per sorpresa el fill de la Viana. Només en el caminar, en Bernat de Minyàs provoca admiració. Fa resplendir lideratge en la mirada i vigor en el gest. Haver esposat la filla del comte Roger, l’Eloïsa, la gran de les tres filles, el col·loca en unes expectatives de poder evidents que ja li marquen el comport. A Montalt hi ha qui fins i tot desitja la successió. El vell comte Roger cada vegada es preocupa menys de la governança, i molta gent pensa que l’ímpetu del seu gendre beneficiaria el comtat. Quan en Bernat abraça la seva mare, l’aixeca enlaire, i per primera i única vegada l’Arnau veu com la baronessa perd les bones formes i es limita a ser tot just una mare. Ell sembla embadalit i barreja la passió filial amb un respecte distingit en un perfecte equilibri. Després es dirigeix a la Júlia i l’abraça expandint flors i carantoines per a qui va ser la seva dida, i amb tota la raó proclama que no hi ha dona més bella al món. Per al matrimoni Feiner, és una sorpresa sentir en Bernat tractar la Júlia per dues vegades de mare, amb total naturalitat.

Simpàtic, amb bona conversa i bona oratòria, en Bernat de Minyàs els acompanya una estona fins que, tot d’una, el somriure se li desdibuixa i demana a la baronessa de reunir-s’hi a soles. La Viana no dubta de complaure’l. Després d’excusar-se, l’acompanya a una cambra.

Quan en Bernat tanca la porta al seu darrere com a prevenció, la Viana intueix que tractaran d’algun tema concernent a l’herència del comtat. La mala salut del comte Roger no fa preveure altra cosa. Però quan la Viana es gira per escoltar-lo, el posat d’en Bernat la sorprèn. I també el que dirà.

—Mare, sabeu com us estimo i com us respecto. També sabeu que la Júlia és per a mi una segona mare, que va només després de vós. Però en la meva condició d’hereu de la baronia de Minyàs us demano, sobretot per l’amor que us tinc, que prengueu precaucions. Tinc senyals, més ben dit, informacions fonamentades, que us impliquen… I d’algú que no sospiteu.

En Bernat abaixa la veu i xiuxiueja a l’orella de la Viana una bona estona. Lentament, a mesura que la confessió avança, les faccions de la dona es contrauen fins a trasmudar-se en una màscara d’espant.

Quan poc després en Bernat i la Viana tornen al saló, ell encara s’hi quedarà una estona i explicarà algunes xafarderies, altre cop somrient i distès. Vorejar el poder li ha ensenyat a disfressar les aparences i a manejar els secrets. La Carlota, la Júlia i l’Arnau li riuen les gràcies; la seva mare, no tant.

Al llit, totes dues resten abraçades, immòbils, en silenci. Una veu gosa trencar-lo:

—En Bernat m’ha confiat un secret espantós. Sembla que el perill és proper i que no sols ateny l’Arnau. Sembla que tu…

—No cal que m’ho expliquis, ja ho sé. Fa dos dies que ho sé.

—I per què no me n’has dit res?

—Perquè em feia por. Tens dret i motius per protegir la teva vida, i jo no soc una protecció per a tu. Jo soc el perill, i si molt convé estic disposada a desaparèixer. Només tu tens el dret a decidir què vols que fem.

La Viana respira profundament una, dues, tres vegades. Sent l’alè de la seva dona a la pell.

—Matar-lo.

Lligall 69.
El dia del tot o res

—Us he de matar, mestre, m’enteneu? Us he de matar.

L’Arnau es sent immobilitzat pels braços d’en Salvi, que el fermen potents des del darrere. No entén res. El vol matar, en Salvi? Però per què? Això no era el que estava previst. Esgarrifat, veu com el noi li acosta una daga al coll. Pensa que, en cas que li segui les venes, li queden pocs segons de vida. No es pot girar ni es pot moure. En Salvi el té bloquejat. Amb el cap tenallat, l’Arnau només pot veure que, més enllà del ganivet, el foc també s’expandeix pel sostre de la nau dels malalts. Quan la fulla del ganivet li talla la carn profundament, sent menys dolor del que esperava. De seguit la sang l’ennuega. Procura escopir-la. No pot. No el deixa respirar. En el pànic, en nota l’escalfor escolant-se-li coll avall. A l’Arnau li queda ben poc. Ho sap. La sang li borbolleja a batzegades. Els sentits se li fonen i la vida li passa per davant tan de pressa com se li escapa. Cau a terra, l’ataquen uns panteixos. En la poca visió que li queda, veu l’Egidi, que, rere en Salvi, s’ho mira tot amb cara esparverada i una daga alçada a la mà. Però la vista se li fon en un túnel llarg i blanquinós. El no-res. El mai més.

VI
I LES DONES

Lligall 70.
A Minyàs, tres anys després

Des del castell de Minyàs, als peus de les Muntanyes Blanques, la Viana de Quer escriu unes memòries a la llum de ponent. D’ençà que morí el baró Ferran i sempre que pot, procura esmerçar-hi una estona abans del sopar. Va començar-les amb algunes pàgines dedicades a la infantesa, quan els seus progenitors governaven el comtat de Quer, a Magens. En l’expressió escrita del record, no ha volgut que es notés la clara preferència per un pare amorós, que es contraposava al rigor d’una mare dominant. La Viana també hi ha deixat escrit el primer viatge al castell de Magens, quan tenia dotze anys. Fou allí, mentre els comtes de Quer i la reina Vídua compartien menges i passejades, que ella conegué el príncep Orenç. Es portaven pocs mesos, i des del primer dia el príncep la tractà amb una afecció especial. La comtessa de Quer ho degué copsar, perquè des d’aleshores cada vegada que la sobirana reclamava el marit es procurava una excusa per acompanyar-lo, sempre amb la Viana. Dos anys més tard, la reina concedí un privilegi al comte de Quer en reconeixement a la seva lleialtat: l’estada de la seva filla a la cort com a aspirant a dama de companyia de la reina.

L’últim consell de l’Elena de Quer fou molt explícit:

—Nena, deixa que el príncep s’enjogassi tant com vulgui amb tu, però ja saps amb quin límit: el de baix.

Tot plegat feu que la demanda de la mà de la Viana per part de l’Orenç agafés els Quer preparats pel que era la màxima aspiració de qualsevol nissaga magensina. El que no sabia la Viana era que, amb la boda, el seu cor i el seu enteniment patirien un trasbals inesperat: l’aparició de la Júlia i l’amor, que s’imposà amb un instint mai desvetllat abans. Quan arribà a l’escriptura d’aquesta etapa, la Viana de Quer dubtà molt de transcriure’n la fondària dels sentiments i les relacions que aquests comportaren. Al final ho deixà escrit, malgrat saber-ne els riscos.

El naixement d’en Bernat i els set anys que l’infant passà vora seu és el relat que li ha ocupat més pàgines. Però on ha concentrat el seu enteniment és en descriure les vides d’en Genís i de l’Arnau. Ja abans de començar, la Viana sabia que aquests eren els grans protagonistes de les seves memòries i el vertader motiu d’escriure-les. A mesura que omple les pàgines amb els detalls de les seves vides, nota que la valuosa personalitat d’en Genís compensa els mèrits i títols del seu fill. Sense l’aguda intuïció o intel·ligència del remeier, les moltes inquietuds de l’Arnau Feiner no haurien existit.

En aquest dia tardoral del 1310, la Viana s’asseu incòmoda davant la taula. Ho té tot disposat per iniciar l’escriptura, però no es veu amb cor d’agafar la ploma. El que va passar aquell dia no és fàcil d’escriure. No resulta fàcil detallar la ferma voluntat amb què ella va matar el seu marit. A més a més, avalua si deixar-ne testimoni no és massa perillós.

Assetjada per les recances, la llum aponentada del balcó que dona a la galeria la reclama. Necessita un espai de serenor abans d’escriure el primer mot. S’aixeca, i un cop allà perd la mirada en l’horitzó de les Muntanyes Blanques. Nasqué a l’altra banda de la serra, un lloc ara prohibit, on no té dret ni tan sols a la nostàlgia. També sap que al palau de Montalt la vida entre els nobles seria més afalagadora, i que, amb el seu fill de comte consort, gaudiria de tots els privilegis. Però tot el que vol ho té aquí, en la rudesa d’aquesta mansió de Minyàs, adossada al castell de la baronia, que li permet fruir de la nuesa de les coses essencials que li importen.

El Bernat ve a veure-la només de tant en tant, però no se’n queixa pas. Al contrari, el noi sempre l’ha protegida amb un amor incorruptible des d’aquell dia estremidor i, en les comptades vegades que la visita, totes les hores que té són per a ella i la Júlia. Fins i tot quan l’acompanya l’Eloïsa. Cada vegada que la Viana el veu, els seus trets li retornen la imatge de l’Orenç, el príncep que l’estimà just el temps d’engendrar-lo. I a fe de Déu que sembrà unes faccions tan seves que no li han permès veure mai en Bernat com a fill del baró Ferran. Recorda, mentre aparta unes fulles músties, que tres dies abans del matrimoni amb l’Eloïsa en Bernat la visità amb una pregunta als llavis. Una pregunta que trastocà un antic conjur acordat amb la Júlia i la Morgana:

—Mare, la Morgana sempre em digué que abans del meu matrimoni m’explicaríeu quelcom secret que m’honoraria. Em caso d’aquí tres dies, la Morgana se n’ha anat per sempre, i vós encara no m’heu explicat res. Podríeu dir-me de què es tracta?

—Bernat, així de sobte no sé a què es podia referir, la Morgana. —Menteix, perquè el cervell de seguit ha captat de què li parla.

—La Morgana ja m’avisà que us resistiríeu a explicar-m’ho —diu el jove, mig somrient, que afegeix—: Tant ho sabia que també m’aconsellà que, si em donàveu garsa per perdiu, anés al lloc on es guarden els retrats familiars que vingueren de Magens i que mai no es penjaren. Que els tafanegés a fons i amb bona llum. Em va contar que, quan vaig néixer, n’hagué de cremar molts que us podien comprometre. Però que en salvà un, barrejat enmig dels altres, a fi que un dia jo el veiés. M’assegurà que observar-lo m’obriria un misteri.

El noi fa silenci. Mira distès la seva mare, esperant una resposta. Però la Viana, abans de deixar de mentir, pregunta:

—Fill, des de quan ho saps?

El somriure d’en Bernat ja és rialla.

—Des de l’endemà mateix que m’ho digué la Morgana. L’endevinalla era massa temptadora, i no em penedeixo d’haver-ho fet. Sabeu, mare? Mentre observava aquells retrats, m’envaí una sensació ben estranya. Em feien sentir en família. Tot d’una, m’aixoplugava un sentiment de pertinença. I em vaig veure a mi mateix en el príncep Orenç. No us voldria semblar fràgil…, això em va commoure. M’hi vaig reconèixer i, per fi, s’omplí un sentiment que sentia buit. Perquè, mare, jo no havia aconseguit mai bescanviar el respecte degut al baró per l’estima a un pare. Aquest sentiment amorós només me’l provocàveu vós i la Júlia.

Mentre arrenca dos brots ressecs, la Viana recorda l’alliberament que li causà sincerar-se.

—Fill, quan vaig esposar el baró, feia un mes que et duia al ventre. Vaig arribar a Minyàs exiliada com a vídua del príncep Orenç d’Albir, el teu pare, el que havia de ser el quart rei de Magens. Però, com ja saps, les coses es truncaren i…

Recorda que, mentre l’escoltava, la faç del noi traslluïa complaença i que, un cop finit el relat, preguntava detalls i més detalls. Semblava que en Bernat volia confirmar coses que la Morgana ja li havia contat. El fet és que, tot parlant-ne, la Viana sentí com la seva ànima s’alleujava d’un pes antic.

Després, en Bernat va anar a saludar la Júlia, amb qui restà molta estona. Prou temps per avivar un vell dubte de la Viana. El seu fill coneixia la magnitud de l’amor que les unia? I si fos així, des de quan? No s’hi capfica. L’important és que ell sempre ha estimat la Júlia com a una mare, fins al punt d’haver traït el baró quan li confià els seus plans. L’home estava convençut que, davant d’un afront a l’honor familiar, el seu hereu aprovaria la venjança. No li amidà correctament l’estima per la Júlia, i fou així que saberen com, quan i amb qui volia assassinar-la.

Lligall 71.
Una mort volguda i una altra d’inesperada

En recorda cada detall. El baró s’havia anunciat i s’acostava el moment del tot o res. Els neguits li remordien la consciència, i si bé no el pogué estimar, el reconeixia un marit respectuós, que no tenia mai un no per a ella. Amb tot, l’ha de matar.

Fa estona que l’espera, i les temences li afebleixen la determinació. Però quan ell apareix per l’altra punta del saló amb la seva geca groga, quasi llampant, la recobra tota. Impietosa i serena. Mentre el baró s’acosta, la Viana el nota excitat. Quant de temps deu fer que les ha descobert? En tot cas, prou per destil·lar una revenja perversa: matar la Júlia i deixar-la, a ella, en vida. En tindrà prou d’obligar-la a conviure amb ell i assaborir-li l’amargura. No caldrà que li retregui infidelitats o deshonors, ni tan sols es servirà d’un cos que no pot fruir. La vol amb l’ànima inerta, vagant pel palau sense esma per viure.

Sí. Avui en Ferran de Minyàs vestirà la seva rancúnia amb el vermell de la sang. Vell, però amb l’altivesa del poderós, l’empeny una vigoria que no sentia des que deixà de guerrejar o de participar en les justes. És la vigoria que frisa en un cos just abans de la baralla a mort. Ah, l’orgull i la por! Una mescla diabòlica que t’obceca en un sol desig: que la sang de l’adversari t’esquitxi la cara. I a fe de Déu que aquesta vegada tampoc no vessarà la seva sang. Ara, mentre saludarà l’esposa, en Salvi atraurà la Júlia a la cambra dels mals endreços amb qualsevol excusa. Després de la degolla, calarà foc a les rampoines i draps vells. Al cap de poca estona, canyissos i cairats li cauran al damunt i acabaran la feina. Ufà de si mateix, el baró mostra un comport condescendent amb qui l’ha traït tants anys.

Un suau petó als llavis.

—Sempre m’és joiós sentir-vos a prop.

—I la vostra presència em justifica en aquest palau, senyor.

Ambdues mirades semblen amoroses. El baró s’asseu.

—On teniu la Júlia? —Sense dissimular l’interès.

—A l’hospital, com cada dia. —La Viana menteix amb naturalitat, sabent-la a bon recer a la seva cambra, després d’explicar al servei que no es troba prou bé per anar a la feina. El noble no pot evitar el joc morbós que l’exalta.

—Una remeiera magnífica, la Júlia. Tothom comenta que a l’hospital fa una gran feina.

—No en dubteu pas, espòs meu. I que sigui la nostra privada també ens afavoreix. Us preparo la beguda de sempre?

—Sí, i avui generosa, que serà un gran dia.

—Com sempre que veniu a aquesta casa, espòs meu.

—Gràcies, Viana. Em culpo de no fer-ho més sovint i de tenir-vos massa abandonada. Però això canviarà, no en dubteu.

—Prego a Déu que així sigui, senyor.

El baró agafa el got d’argila que l’esposa li ofereix i es satisfà amb el primer xarrup.

—Aquest vi fa bullir la sang —comenta gojós mentre el paladeja.

—Si em permeteu, jo el trobo massa fort. El pare també opinava que…

—Ah, el comte de Quer. Quin gran noble! Com els d’abans. —Torna a beure, amb posat complagut—. Estic segur que estaria satisfet de veure’ns aparellats.

—No en dubteu gens, senyor. Us apreciava… —Però el baró la interromp tot tossint, com si el vi li hagués passat per l’altre cantó. Tanmateix, es refà de seguit.

—I jo el corresponia… —diu l’home, que encara no percep l’agonia. Però tus de nou, aquesta vegada estrepitosament i de manera aferrada. Es posa la mà al pit—. Viana, no em trobo bé —li diu demanant ajut. L’home continua tossint i comença a patir algunes convulsions. Tot d’una, veu la seva muller immòbil, sense un gest auxiliador. El pànic se li catapulta a la mirada. Esguarda la copa. Aixeca els ulls espurnejants i els fixa en els d’ella.

—Viana, vós…? —La Viana resta hieràtica. També quan ell cau a terra. També quan rebot les cames d’un cantó a l’altre. També quan un esgarip basardós assenyala el seu final.

La baronessa s’acotxa al seu costat.

—Espòs meu, què us passa? Desperteu. Ferran, senyor, respireu. Auxili!

I repeteix les mateixes expressions en veu alta fins que dues serventes venen corrent de les dependències i la troben sanglotant entre gemecs inconsolables, el cap del seu marit entre les mans.

—Aneu al Sant Genís, de pressa, i crideu el doctor Arnau, que vingui de seguit. Ha caigut sense sentit. Correu, us ho prego. Em sembla que no respira. No, tu no, Salvadora. —Assenyalant la més gran—. Tu ves i digues a la Júlia que baixi immediatament.

Era convenient fer-ho així. Les serventes sabien que la Júlia era al llit indisposada. Quan es queda sola, la Viana frega el vi del terra, corre fins a la cuina, renta la copa, torna al saló, la mig omple de vi, que llença de nou perquè xopi les mateixes lloses que ha acabat de netejar. Fa just, perquè, en agenollar-se per reprendre la testa del marit entre les mans, la serventa baixa acompanyada de la Júlia i ja la troben entre planys i llàgrimes. Quasi ensems, l’altra serventa torna de l’hospital amb la cara desencaixada i ploriquejant.

—Senyora, senyora! L’hospital està cremant com una torxa. Tot ell és una flama. Diuen que quasi tothom s’ha salvat menys en Salvi i… —No gosa dir el nom fins que arrenca en plors i gemega—. El pobre mestre Arnau.

La Viana fa un crit en sentir el nom del metge, però continua amoixant el cap del seu marit, mentre les serventes la consolen. La Júlia esclata en plors. La inesperada mort del mestre li regira les entranyes i s’aixeca per anar a la comuna. Necessita vomitar. La Viana, sempre acaronant la testa del marit, ara plora de tot cor per l’Arnau, l’amic. Dins seu, els pensaments espurnegen. Com pot ser? El metge i la Carlota coneixien les intencions d’en Salvi. Per això planificaren que la Júlia es fes la malalta. Segons havia avançat el baró al seu fill, en Salvi havia de cremar la cambra dels mals endreços perquè les flames dissimulessin la malifeta. Però si la Júlia no hi era, per què en Salvi ha encès l’hospital? La Viana conclou que l’Arnau s’ha mort, segurament, quan intentava apagar el foc. Però…, i en Salvi? Per què després de calar foc no ha fugit?

Lligall 72.
Les raons més ocultes

Ha de passar un dia perquè la Viana pugui enfilar la història de tot el que ha succeït al Sant Genís. L’Egidi, un dels sobrevivents, es presenta al palau per demanar-li audiència, visiblement trastocat, segons diu la serventa. Tot i els tràfecs que li comporten el dol per la mort del baró, la Viana accepta de rebre’l immediatament. Quan el noi entra, totalment trasbalsat, exposa que ni abans ni durant l’incendi va veure la Júlia i que, mentre una gent afirmava que estava morta sota els enderrocs, una altra assegurava que s’havia quedat a casa, mig malalta.

—Senyora, és aquí amb vós? —pregunta com si li anés la vida.

Just abans que la Viana respongui, apareix la Júlia per una porta, i quan l’Egidi la veu, s’avança cap a ella com si davant seu es substanciés un miracle. S’hi apropa entre sanglots i rialles, fins a agafar-la per les mans i besar-les-hi. Però les rialles duren poc i els sanglots esdevenen espasmes. Aleshores, amb una veu enrogallada per la convulsió que malviu dins seu, desclou l’enigma del que ha passat a l’hospital.

—No us ho creureu, senyora. Tot semblava normal abans que allò fos un infern. En Salvi no havia dormit al Sant Genís, i quan es presenta de bon matí, ja veig que va de molt mala jeia. Em pregunta «on és la Júlia», i li dic que encara no heu arribat. Això sembla enfurismar-lo. En poca estona m’ho pregunta tres o quatre cops més i veig que us busca per les dependències com un gos en zel. El noto tan furient que decideixo vigilar-lo, no fos que us volgués mal… i vaig fer bé. Tot d’una, el veig amb una teia encesa, de les que serveixen per encendre el foc dels perols de la roba, sabeu? Però no se’n va cap a la cuina, sinó que entra a la cambra dels mals endreços. El segueixo.

»—Què fas, Salvi? Què hi fas aquí amb una torxa?

»—Egidi, fot el camp, si no vols que et mati! Cagondeu. És el que hauria d’haver fet quan et vaig conèixer: matar-te…

»M’allunyo uns passos perquè sento que m’amenaça de debò. Ell amorra la torxa a un munt de roba en desús que de seguida crema. Després l’acosta als canyissos, que s’encenen en un no res. Inflama tres punts més del sostre. Llança la torxa sobre el munt de roba en flames, i mentre renega improperis, em repeteix:

»—Fot el camp, cabró. No m’ho posis fàcil, perquè ara mateix t’escanyo i et deixo estès aquí sota, que el foc es mengi el teu maleït cul.

»—De sobte, el mestre Arnau apareix, suposo que alarmat pels crits i el fum que ja es devia flairar arreu. No sé com ho va saber; però, tot i que en Salvi no duia la torxa a les mans, el doctor Arnau l’assenyala amb un posat acusatori:

»—Però, per què m’ho fas, això, Salvi? A mi? Per què, Salvi? Com t’atreveixes? T’he protegit sempre, i molt més del que et mereixies. Ets un malparit, un desagraït, un miserable…

»—En Salvi se’l mira d’una manera, senyora Júlia…, d’una manera com no l’havíem vist mai. Veig que es posa la mà a la faixa, on sempre guarda l’estilet, però el senyor Arnau no ho sap. El mestre es sent tan traït que, encegat, es dirigeix cap a en Salvi insultant-lo, com si volgués abraonar-se sobre ell. I quan està a punt d’envestir-lo, en Salvi li guanya el darrere amb un moviment ràpid i se li arrapa a l’esquena. El mestre queda travat del tot, i amb el coltell a la mà dreta sento que en Salvi li diu que l’ha de degollar. Que està obligat a matar-lo.

L’Egidi arriba al paroxisme i crida entre gemecs i esputs:

—Jo era darrere seu, senyora, paralitzat, perquè en sabia la causa. Només jo, senyora. Sabeu per què l’havia de matar? —Ara mira fixament la Viana, com si a la Júlia no calgués explicar-li-ho.

—Perquè el mestre ens havia pescat una nit junts i sabia allò nostre, compreneu? El pecat més gros…, el pecat més gros entre dos homes. M’enteneu, senyora? —L’Egidi dubta de pronunciar alguna paraulota que defineixi el seu vici, fins que ho espetega del tot—: M’enculava i el mestre ho sabia. Per això el volia fer emmudir per sempre. Temia que si el senyor Arnau se n’anava de la llengua, el matarien. En Salvi m’ho va dir moltes vegades. Jo li repetia que el mestre havia jurat no dir-ho mai a ningú, que l’havia perdonat i que, des que ens va descobrir, continuava tractant-nos com abans, amb el mateix respecte… Però no hi havia res a fer. Deia que un dia el senyor Arnau es venjaria del seu pare. Jo no sabia de què em parlava, ni mai no m’ho va explicar…

La Viana veu l’Egidi tan fora de si, que li posa una mà a l’espatlla, just a tocar de la de la Júlia, que ja la hi tenia. Com si el gest fos curatiu, el noi comença a alentir la respiració, mira les dues dones que té al davant, se li trasmuda l’expressió i, amb una fermesa impertorbable, afirma:

—Sí. Li vaig clavar el punyal fins al mànec, però massa tard per salvar el mestre. No ho vaig saber fer abans, que Déu em perdoni… A terra, el senyor Arnau només tingué temps de mirar-me amb uns ulls ja buits de vida. La sang encara li vessava pel coll, però sense bategada.

Han passat dos anys des d’aquell dia i la vivacitat dels records continua intacta. Fou quan la Viana els va ordenar que aclarí el com i el perquè d’aquella tragèdia. Sí. L’Arnau sabia que en Salvi buscaria la Júlia i que no la trobaria. No sospità mai que, per al botxí, ell era una víctima molt més desitjada que la mateixa Júlia. La dona era una dèria del senyor de Minyàs, però el mestre era l’únic testimoni de la seva sodomia. D’altra banda, mentre el degollava, en Salvi tampoc no imaginava que, si l’Egidi es deixava encular, no significava res més que satisfer un instint. En canvi, matar el mestre atemptava contra una altra categoria de valors. Seria la seva fi.

A Montalt, el pas dels mesos ha esmorteït el ressò d’aquells successos. Tothom accepta que el senyor metge i en Salvi periren junts, calcinats sota les bigues, en un excés de zel per salvar l’hospital. La Viana només es va permetre sincerar-se amb una persona: la Carlota Feiner. Mereixia saber per què el seu home havia mort. Una tarda la convocà al palau, on la Viana demanà a l’Egidi que repetís la seva història, cosa que feu amb quasi la mateixa afecció que pocs dies abans.

Fou així que la Viana, la Júlia i la Carlota referen l’entramat de tot el que havia succeït. Aquell «algú» que tant buscaven no era sinó el baró, que, esperonat pel Graufort, els espiava i delatava. No tant per enderrocar la carrera de l’Arnau com per la voluntat d’esguerrar la vida de la Júlia. Pensava que amb una denúncia de l’Estudi General, la fetillera seria prova i víctima del càstig. Però l’aparició d’en Jiròni, un amic poderós del metge, inhabilità els projectes d’en Graufort. Fou aleshores que, barrat aquest camí, el baró maquinà matar la Júlia, tot servint-se d’en Salvi. En aquest punt, és la Carlota qui desllodriga el perquè de la seva col·laboració:

—Heu de saber que, quan l’Arnau ajornalà en Salvi, mon pare em feu cridar per avisar-me que aquell noi era el fill de l’emboscat que matà en Martí Feiner, l’avi de l’Arnau. Sembla que quan portaren el mercader a casa, mig agònic, l’home tingué temps de dir el nom del lladre, un tal Joan Bous, a qui reconegué perquè era de Montalt. Quan unes setmanes més tard l’enxamparen, fou condemnat a mort, l’arrossegaren pels carrers i després el desconjuntaren amb la força de dos cavalls. Segons em digué el pare, aquell malparit deixà una dona embarassada i una filla. De l’embaràs en nasqué en Salvi, a qui la mare abandonà a la porta del palau de Minyàs el mateix dia que se n’anà al bosc de la Lluna amb la seva nena, d’on no tornaren mai. Sembla que el baró manà a les serventes que mantinguessin l’infant viu, i entre totes el feren el xicot més fornit del poble.

La Carlota exposa tot això amb una veu temorosa, com si expliqués un secret.

—Quan ho vaig contar a l’Arnau, em digué que ja ho sabia, que eren coses del passat, i que la vida li donava l’oportunitat de poder exercir el perdó. Que si el noi treballava bé, no se n’havia de parlar més. Jo li vaig respondre que si en Genís fos viu li prohibiria que l’ajornalés. No em feu cas. A més a més, m’assegurà que n’havia demanat permís al vostre espòs.

—I és cert. —La Viana afegeix immediatament—: Jo hi era i ho puc testimoniar. El mestre Arnau li ho pregà com un favor especial, i en Ferran l’hi concedí immediatament. Jesús sant! Qui es podia imaginar res de tot això?

Totes tres conclogueren que per a en Salvi espiar era fàcil i poc compromès, i que, amb la mort de la Júlia, el noi saldava el deute amb el baró. Però que l’Arnau l’enxampés sodomitzant l’Egidi ho trasbalsà tot. I això el va sentenciar.

Lligall 73.
Tres dones amb un projecte

S’ha fet vespre i la darrera vermellor del ponent tenyeix la porxada. La Viana endreça les poques coses que ha fet servir, es recolza a la barana de la galeria i fixa la mirada en un punt de les Muntanyes Blanques. Ella ve d’allà, però el seu món, el seu país, la seva llar només tenen un nom: Júlia.

És hora de sopar. Avui serà un àpat important. S’encamina al saló. Quan hi entra i s’acosta a la taula, la panxa de la Júlia es fa molt visible. Diu que li falten pocs dies i que serà un nen. Al seu costat, la Carlota té bona xerrera i no en noten la presència fins que aparta la cadira per seure.

—Ah, Viana, estàvem repassant els arguments que havíem de dir al noi.

—Sí —confirma la Júlia—. I segueixo amb l’opinió que hauries de ser tu qui fes la demanda. Et reconeix l’autoritat, i és normal. Tu ets la baronessa. Aquesta mansió és teva. Jo només soc la serventa… una mica especial.

La Carlota somriu amb l’acudit de la Júlia i no s’està de polir-ne l’argument:

—Viana, sincerament, penso el mateix. —Tot posant cara convincent—. Per molt amigues teves que siguem, ell et veu com a mestressa. De fet, té tota la raó.

La Viana fa com si s’ho pensés. Més per aparentar que per posar en qüestió el que ja té determinat.

—Sabeu què n’opino, de l’assumpte. Voldria que el noi acceptés l’oferta per sentiments i convicció. Si a mi em diu que sí, sempre sospitaré que ha estat per obediència; si ho diu a la Júlia, serà amb els sentiments per davant…

—Calleu, que ve.

Per la porta del fons, el noi duu una plàtera amb les menges del sopar. Empeny el batent amb l’esquena per protegir l’equilibri dels plats i el brou de la sopera. Quan queda girat de cara a les dones, fa un somriure tímid i s’acosta a la taula per recolzar-hi la safata i repartir els plats, les culleres, el pa ressec per a la sopa i un petit tassó amb un rovell d’ou per a cadascuna de les comensals. Tot per l’ordre natural: la baronessa, la senyora Carlota i la Júlia. Avui nota més silenci del que és normal. Al noi li estranya que cap de les tres no faci un comentari mentre para les menges. És quan ja ha servit i es gira per marxar que sent la veu de la patrona:

—Egidi, avui porta’ns una infusió de marialluïsa.

—Sí, senyora.

—I porta un tassó per a tu, que et volem dir una cosa.

El silenci dura un pensament, però l’obediència s’imposa:

—Sí, senyora.

Lligall 74.
Les raons de l’Egidi

Abans de tornar a la cuina, l’Egidi s’asseu a pensar. «Porta un tassó, que et volem dir una cosa». És l’anunci d’una desgràcia. Ben cert que les senyores autoritzen que només ell pugi al pis principal, cosa que no està permesa ni a la cuinera ni a les serventes, i que fou manada de manera contundent: «Mentre alguna de les senyores sigui al pis, només el noi hi pot entrar», fou el manament.

Això va afalagar l’Egidi. A dir veritat, allà gaudeix d’un tracte quasi familiar. Però, i si saber el que passa al pis principal té males conseqüències? L’Egidi no n’ha parlat mai amb ningú, ni amb l’August, que per pròpia conveniència és més tancat que un sepulcre. Però alguna en deu haver passat, i té la certesa que la senyora el fotrà fora de la feina.

L’Egidi s’ha avesat a viure en un terreny sempre perillós. És un foragitat de la moral. I si qui no té nissaga ja ha de demanar permís per viure, un marieta ha d’agrair que encara no l’hagin mort empalat o a la foguera. Prou que ho intentava dissimular amb dotze o tretze anys, quan tothom li deia neneta, efeminat, bardaix, sodomita, desviat, bujarró, invertit… No hi havia res a fer. Els seus gestos no sabien ser ferms, empedreïts, endurits. Les mans, els malucs… des dels peus fins al darrer cabell proclamaven que sí, que era un marieta irrecuperable, i dels pitjors: d’aquells a qui agrada ser posseïts pel darrere. Sí, el fotran fora del servei.

Entra a la cuina i espera que l’aigua bulli al tupí per deixar-hi les herbes una estona. Després, sigil·lós, puja al principal. Des de l’escletxa de la porta del saló, observa que les dones xiuxiuegen més que no parlen. Tots els mals pressentiments s’alineen per al moment fatal. Està sentenciat. Quan entra amb tres tasses de ceràmica i un tassó d’argila a la safata, s’adona que li han preparat un lloc al costat de la Júlia i davant la baronessa. Sospira resignat. Serà un degollament. Això sí, educat.

—Seu, Egidi. Seu aquí davant —diu la baronessa mentre va de camí.

El noi no aixeca els ulls, deixa la safata, reparteix els tassons. Quan vol servir la infusió, la Carlota li insisteix:

—Seu, Egidi. Seu, que ja ho serviré jo.

—Gràcies, senyora. —I obeeix, com sempre, tot fixant la mirada en un lloc buit de la taula.

És la Viana de Quer, que, a l’últim, ha decidit iniciar la conversa.

—Egidi, volíem parlar amb tu perquè hi ha un tema important que ens preocupa i del qual tu ets una part important. Ja saps que t’hem tractat com si fossis de la família, i les coses com siguin, sempre ens has correspost amb una gran lleialtat. Per això et volem exposar que…

—Viana, permet-me que t’interrompi. Crec que he de ser jo qui li ho digui. S’ho mereix.

La mestressa calla complaguda i es disposa a escoltar.

Com si la sentència, venint de la Júlia, fos més planera, el noi aixeca els ulls i la mira.

—Egidi, com ja saps, em falta poc per parir un nen. Tu i jo ens coneixem bé. Vàrem ser bons amics a l’hospital i sé que no em jutjaràs malament pel que et diré. Enllitar-me amb un home no fou un acte escadusser, sinó que fou pensat, no sols per mi, sinó per totes tres.

La Júlia fa una pausa per deixar que l’Egidi paeixi l’afirmació i, tot seguit, continua:

—Escolta’m bé. Tindré un fill que, amb la voluntat de les aquí presents, serà l’hereu de les nostres hisendes… La meva, la més insignificant de totes. M’entens?

L’expressió del noi mostra que el cervell li barrina a tota velocitat, mentre les senyores esperen resposta. L’Egidi corregeix els mals averanys. O sigui que totes tres volen un nen perquè sigui el seu hereu? És una mica estrany. Però, en aquesta casa, de coses normals se’n veuen ben poques. Ho pot entendre. Però, amb quina finalitat li ho expliquen, això? Deu ser important, perquè cap de les tres dones no ha aixecat la tassa per xarrupar la infusió. Se’l miren com tres guineus que aguaiten una gallina ponedora.

—Doncs bé. Et voldria demanar que tu fossis el pare.

L’Egidi queda garratibat. Tant, que només se li acut eixir del pas amb una resposta:

—Però, de pare, ja en deu tenir un.

La Viana, ara sí, creu que la potestat de mestressa pot ajudar en l’intent.

—Egidi, la proposta de la Júlia és molt meditada. En realitat, des que vinguérem a Minyàs que hi pensem. Com t’ha dit la Júlia, que tingui un fill és tant la seva voluntat com la de la senyora Feiner i la meva. La Júlia es va ajaçar amb un home fort i de salut, perquè vàrem suposar que la teva natura no t’ho permetria… I no abaixis el cap, que davant nostre no te n’has pas d’avergonyir.

La Viana fa una pausa i mira fixament la Júlia. Vol establir una complicitat definitiva.

—Egidi, et sorprendria si et digués que la Júlia i jo ens estimem de la mateixa manera que tu estimes?

Molt al fons dels ulls de l’Egidi hi neix una petita llum, però respon, apocat:

—De cara enfora, sí senyora… Però… de cara endins, perdoni…, fa molt de temps que ho sé.

La Viana somriu, la Júlia també. La Carlota, dona pràctica, frisa pel resultat final de la conversa i pren la paraula:

—Doncs bé, la Júlia té una edat que comença a justejar per parir un infant, i sap com fer-ho perquè sigui un baró, cosa important per als nostres plans. I Egidi, sempre hem pensat en tu com a pare. No et preocupis, perquè, digui el que digui la gent, ningú no podrà desmentir la teva paternitat davant del nostre testimoni i el de la Júlia. A més a més, si ens dones l’avinença, l’oficialitzarem amb el vostre matrimoni.

Hi ha un moment de silenci. Els ulls de l’Egidi són inexpressius, incapaços d’exposar el batibull de pensaments que el destaroten. Mentrestant, la Viana afegeix uns incentius que fins ara no s’han dit:

—Egidi, entenc que deus tenir l’enteniment atapeït. Si acceptes, t’explico els detalls de tot plegat i el que esperem de tu. Formaràs part de la família, menjaràs en aquesta taula i no t’hauràs de preocupar mai més per la teva subsistència. Voldríem que, a banda dels sentiments que puguis tenir per nosaltres, i sobretot per la Júlia, comptessis que si et fem la proposta és per la molta confiança que et tenim. La mateixa que et tenia l’Arnau.

En sentir el nom de l’Arnau, l’Egidi abaixa el cap, i en certa manera se li destesen les precaucions. Aquell home li fou amic, el protegí més que un pare i l’acceptà tal com era.

—En definitiva —parla la Viana com si li apressés tancar el tracte—, voldríem que prest, en una cerimònia íntima, a la capella del castell i sense cap més presència que la nostra, a banda del sacerdot, prenguessis la Júlia en matrimoni. Dic prest perquè convindria que l’acte matrimonial precedís el bateig, que volem públic. Amb el casament, donaràs el teu cognom al nounat, i tots quatre fundarem una nova família: la Bonaventura.

L’Egidi jutja que res del que se li proposa no sembla normal. Però qui és ell per definir la normalitat de les coses? A més a més, se li ofereix un projecte de vida, amb uns interessos afavoridors i una seguretat que només Déu pot malmenar. Tanmateix, no evita de fer una pregunta que l’encaboria:

—Perdoneu, baronessa. Això significa que podré fer de pare? Un pare de veritat?

Tot i que l’Egidi mira la Viana, és la Júlia qui respon:

—Egidi, t’ho dic jo. En tot Minyàs no hi ha un millor pare per al nen. I serà un dret que sempre podràs exercir. Ah, i una altra cosa: si ets discret com fins ara, no et demanarem mai que canviïs la teva manera de ser i estimar.

L’Egidi percep que és hora de respondre. Se li obre el cel? I tan certament com ho percep?

—Senyores, no sé filar juntes gaires paraules, però juro per la meva vida que accepto aquest oferiment…, i us regracio que em considereu digne de ser un bon pare per al vostre nen.

La Viana, sobtadament distesa, el vol confortar:

—El nostre fill, Egidi, el nostre fill.

A petites batzegades, l’Egidi nua les tres paraules:

—El nostre fill.

S’aixeca de la taula, somrient i determinat.

—Excuseu-me, voldria anar a pensar. Tot és tan nou per a mi…, però us agraeixo la confiança.

I s’aixeca sense donar temps que ningú li doni la vènia. Fa uns passos amb el seu caminar característic i, d’improvís, es gira:

—Excuseu-me. I com se dirà, el nen?

—Egidi —responen totes tres, involuntàriament a cor.

El noi resta dret, immòbil; puja una mà efeminada per tapar-se la boca i una lluïssor li sorprèn els ulls.

Lligall 75.
Pel camí reial de Lleida. 1316

Després de mitja jornada per camins menors, el carruatge dels Millàs ha fet via al camí ral que condueix a Lleida. Al banc del cotxer, en Ramon porta les regnes. Ha conduït tota mena de cavalls des que era jove i li agrada tractar aquests animals. Diu que, si respectes les seves manies, ells respecten les teves. Ha servit els Minyàs des del dia que va néixer, i el seu fill, l’August, segurament també ho farà. Cap altre noi del poble no en sap tant de cavalls com ell, i la senyora ja ha assegurat a en Ramon que serà el seu substitut, però només quan calgui. Potser aviat, rumia el cotxer. Cada dia va pitjor de la vista. Sort en té de l’Egidi, que, al seu costat, l’avisa dels sots, de les roderes enfangades i de qualsevol incident que l’anomenat camí ral d’Aragó pugui oferir.

Per la seva banda, l’Egidi prefereix viatjar a fora, amb el seu fill. El nen va més distret i no deixa de tafanejar el paisatge, els animalons que clissa pels vorals del camí o els gestos i els renecs d’en Ramon, que en té un bon repertori. I a sobre, al darrere, les senyores viatgen quasi sempre amb la vaqueta col·locada, no sigui que el sol els enlletgeixi la pell. Sí, ell i el petit s’ofegarien de calor i d’avorriment.

Tot i que és la més jove, la Carlota viu el trajecte més atrotinada que les altres. Viatjar amb carreta, encara que sigui de luxe, necessita uns gestos i unes posicions, uns canvis pautats de natges, ronyonades, cames i esquena que ella no ha practicat mai. En canvi, la Viana i la Júlia hi estan avesades i, tot i ser més grans que ella, suporten millor el tracaleig de pedres, clots i altres accidents que es transmeten directament de les rodes al clatell. El petit Egidi, amb sis anys, mig adormit o mig encuriosit, segons l’estona, seu prudentment falcat entre el seu pare i en Ramon.

—No entenc per què no hem anat a la notaria del bisbat o a la comtal del teu fill. Tan fàcil com hauria estat —diu la Carlota amb cara turmentada.

La Viana, que no està disposada a fer que la discòrdia fastiguegi un viatge tan important, repeteix el que l’amiga no ha volgut entendre tantes vegades:

—Perquè, com ja saps, el mateix Bernat ens ha aconsellat que ni la notaria episcopal ni la comtal són de fiar per al nostre assumpte. Diu que, mentre ell sigui el comte, rai. Però que quan ell no hi sigui, Déu no l’escolti, ves a saber on aniran a parar els documents. En canvi, m’assegura que les notaries reials són ubique.

—Viana, amb mi no facis servir paraulotes, que soc una Cirerer.

La Viana reforça la mansuetud per no perdre els estreps i exposa el concepte:

—Que tenen validesa arreu de la corona, Carlota. M’ha assegurat que en la reial de Lleida els documents estaran a bon recer i per sempre, que és el que ens convé. Però va, dona, anima’t. En Ramon diu que ens aturarem al mas d’en Geli abans que fosquegi i podrem menjar, dormir i refer l’anatomia que ens quedi —acaba, mig somrient.

—De tota manera —recalca la Carlota—, espero que no ens hàgim descuidat cap títol ni cap document, perquè no torno a fer aquest viatge ni pel llibre daurat ni per ningú. Mal llamp me mati, quin dolor d’esquena!

—Sigues pacient i recorda que anem a salvar tots els coneixements del teu sogre, que en pau descansi, i de l’insigne doctor Arnau Feiner, el teu marit. Quan reposis i et passi l’adoloriment, veuràs que ets la primera interessada a fer el viatge. I, pels títols i documents, no pateixis. Segons l’escrivà del meu fill i el senyor jutge, portem tot el que necessitem i més: les nostres voluntats escrites en bona cal·ligrafia, els títols de les nostres propietats ben certificades, els protocols successoris de les generacions següents i les obligacions que s’hauran d’acomplir curosament detallades. Fa set anys que no pensem en altra cosa, no?

—L’únic que desitjo és que aquesta bogeria surti bé. Val a dir que el petit Egidi s’ho mereix. Quina força al cos i quina vivor als ulls! Em té ben embadalida. Vas triar bé, Júlia.

—Sí. És preciós. —Somriu distesa la baronessa, que comenta, maliciosa—: Vas triar el pare molt bé.

La Júlia, que estava en altres pensaments, reacciona a l’embat:

—Sí, però la feina d’una bona fetillera també compta.

—Ai, Júlia —respon la Viana—, si això t’ho hagués dit la Morgana, ja hauries saltat de la carreta. —La Carlota somriu; la Júlia també.

Al banquet del cotxer, es sent perfectament la conversa de les dones. El noi guaita de reüll en Ramon, que sembla mirar abstret el camí. L’Egidi li reconeix el perfil de l’August i se li entremalieja l’ànima. Mai no s’hauria imaginat que, després d’aquests anys d’ajaçar-se junts, tindrien el sexe i el cor tan ardents. No li sembla que calgui avisar les dones que abaixin la veu. En Ramon mira obstinat l’horitzó, com si no l’hagués de veure mai més, i el petit ha deixat caure mig cos damunt la seva cuixa dreta. Tot és a lloc.

Lligall 76.
L’Egidi Bonaventura pregunta el perquè

És un home de bons sentiments, però suportar la seva natura l’ha avesat a la desconfiança i a protegir-se. Al confessionari, li repetiren moltes vegades que Déu no l’estimava tal com era. Prou que ho va intentar, però la persistència desviada del seu sexe el va desanimar d’assistir al confessionari i acostar-se a Déu. No li ha estat fàcil resignar-se a sentir-se damnat en aquesta vida i en l’eterna. Ara, a recer de tres dones, ha trobat un espai on es sent afortunat, tot i que sempre a l’aguait del que pugui passar. Quan t’acostumes a viure en l’infortuni, et mires la sort amb malfiança. Les poques normes morals que li queden des que matà en Salvi, trontollen cada dia amb tot el que passa al seu voltant. Això d’haver donat el nom al fill de la Júlia el té entusiasmat i, a més a més, no serà ni la primera ni l’última vegada que un mig home doni el seu nom a un nen de pare desconegut. Però, en canvi, que la senyora Viana i la Júlia volguessin tenir un fill i fundar una família ja li costa més de pair. De religió en sap poca, malgrat que sospita que ells, els Bonaventura, vulneren almenys dos sagraments, el del bateig i el del matrimoni, a banda de tots els perjuris obligats durant les cerimònies. Fins i tot cavil·la si, ben mirat, tot plegat no és més pecaminós que ser marieta. A ell, amb l’August, no li ha passat mai pel cap de tenir un fill. I ja només ha faltat aquesta visita a la notaria, amb el batibull de coses rares que s’hi han dit i llegit en un llenguatge complicat que l’ha desorientat del tot. A més, li han fet signar cada full amb un gargot, perquè les dones i el notari s’hi han entossudit. D’ençà que ha tornat de Lleida, fa cinc dies, l’Egidi viu amb el senderi confós i té al pap uns quants neguits que necessita esbandir. D’aquesta nit no passa. Abans de desparar la taula, temptejarà algunes qüestions.

—Senyora Viana, em doneu permís per fer algunes preguntes del que visquí a Lleida?

—Em pots demanar el que vulguis, Egidi. Precisament ets part de la família gràcies al que has signat allà.

—I a vós, senyora Carlota, i a tu, Júlia, us sembla bé?

—Pensem com la Viana —diu la Carlota.

—I no t’amagarem res —afegeix la Júlia.

—Molt bé —diu el noi, que fa una pausa per agafar empenta—. Vaig entendre que em posàveu entre els hereus?

—No ben bé —respon la Carlota—. Sembla complicat, però no ho és tant. A mesura que cadascun de nosaltres es vagi morint, llegarà els seus bens al teu fill i les qui de nosaltres restem en vida en serem usufructuàries. Aleshores, amb la mort de l’última de nosaltres, el teu fill prendrà possessió de tots els béns llegats.

L’Egidi resta callat per fora mentre el cap intenta desfer el nus d’una paraula que l’inquieta.

—Usufrutari…?

Ara és la Viana que respon com si ja s’ho esperés:

—Usufructuari, que vol dir que frueixes dels béns i quasi en disposes, menys per vendre’ls o empenyorar-los, fins a la teva mort.

La Júlia s’esplaia amb un gran somriure:

—La Carlota ha dit «l’última de nosaltres», però el més probable és que l’últim siguis tu. T’anem per davant uns quants anys. Si la natura no se’t posa d’esquena, algun dia et tocarà gestionar aquesta mansió i el que la Viana, la Carlota i jo hàgim llegat al petit Egidi.

Els ulls de l’Egidi resten immòbils. L’empatx de sorpreses el té paralitzat. És la Carlota qui continua:

—Per això volem que facis vida amb nosaltres i t’acostumis a portar una hisenda com aquesta. Tu i jo necessitem aprendre a ser senyors.

—Caram, i jo també —s’hi afegeix la Júlia.

—Tu? Però si ets més fina que la… Ai, perdona, Viana —es reprimeix la Cirerer.

La baronessa, sempre afable, decideix elevar la conversa:

—Egidi, escolta. Volem fundar una família, i el teu fill, si Déu vol, n’és la garantia. La família portarà el teu nom, Bonaventura. I, per l’acord que ja he subscrit amb el comte Bernat, aquesta mansió i una part del patrimoni dels Minyàs quedarà per a nosaltres, mentre que la resta i el castell símbol de la baronia serà per a ell i la seva nissaga. Ho entens?

L’Egidi triga uns instants a confirmar-ho amb el cap i torna a preguntar:

—Però fundar una família amb tantes condicions estranyes com he sentit, a què treu cap?

Les tres dones es miren. És cert. Mai no li ho han explicat.

PART FINAL

UN LLIGALL ANNEXAT DEL SEGLE XVI

La gran cartoixa d’Escaladei.
Any 1548

Vora el migdia, un carruatge tirat per quatre cavalls s’acosta a la portalada principal de la cartoixa. El germà Bru, que la vigila, n’obre d’esma els dos batents. Un carruatge d’aquesta mena per força ha de ser d’algú important, i aquesta gent es solen emprenyar si els fas demanar vènia per entrar al recinte. Quan passen pel seu davant, un cotxer vestit de negre i un lacai al planell del darrere a penes se’l miren, però el germà Bru reconeix l’escut de l’arquebisbat metropolità de Tarragona dibuixat a la porta del vehicle i es persigna de seguit. Tot i acotar el cap, el germà mira de cua d’ull el perfil del prelat amb el birret vicarial.

Dins el recinte, el carruatge passa de llarg de la domus inferior i es dirigeix directament a la domus superior, reservada a la mongia de la gran cartoixa d’Escaladei. En aturar-se, el lacai obre la porta amb una reverència i apareix un homenet més aviat prim i esquifit que, amb uns gestos refinats, es treu la pols de les robes atributives del càrrec. Es nota que sap el camí vers la cel·la prioral, perquè s’hi encamina decidit.

El personatge no es creua amb ningú. Tots els monjos són a les cel·les individuals en un silenci profund i obligat. Val a dir que el tracaleig del carruatge i els renills dels cavalls han encuriosit la majoria dels pares, que, del finestró entreobert, l’observen. Un d’ells, el que ocupa la cel·la contigua a la del prior, és el procurador Egidi Bonaventura, segona autoritat del monestir.

L’Egidi Bonaventura voreja la cinquantena, però manté un posat jovenívol. En el món exterior es podria dir que és vell, si no fos que entre els monjos la vida s’allarga de manera incomprensible, gràcies a Déu, i es pot aventurar que l’Egidi té prou vida per davant. Es va incorporar a la cartoixa fa més de vint anys, quan ja era sacerdot, i en fa sis que n’és el procurador, amb unes aptituds excel·lents, segons l’opinió de tots els cartoixans.

El dia que feu dotze anys, els seus pares li explicaren que estava predestinat a ser l’Egidi de la vuitena generació dels Bonaventura, tal com manaven els protocols signats, que condicionaven l’estatus i el manteniment de la família. De primer, el fet de ser instituït com a futur cap de la nissaga Bonaventura l’afalagà profundament. Però quan el seu pare li va exposar els requisits que això comportava, l’adolescent es va sentir contrariat. Des d’abans de tenir ús de raó que anhelava servir Déu amb una vocació obsessiva, i tot d’una va entendre que els futurs deures familiars l’obligarien a una paternitat que contravenia un vot essencial. Sabent que el progenitor coneixia la seva vocació religiosa, li pregà, respectuosament, que davant una tria tan dificultosa fos la potestat paterna qui prengués la determinació, tot assegurant-li obediència. El dilema filial no amoïnà ni un sol instant l’Egidi de la setena generació. Els extensos protocols testamentaris ja preveien que, en cas de celibat o de renúncia, un fill del primer germà baró de la nissaga seria el successor, no pas el substitut.

Tot s’esdevingué com s’havia previst. Amb l’ajut del poder que els Bonaventura ostentaven, l’Egidi passà els estudis, fou tonsurat i finalment consagrat com a prevere a la catedral de Montalt, just nou dies després de la mort de la seva mare. Passats no gaires anys d’exercici sacerdotal, la seva passió per apropar-se a Déu el decidí a ingressar en l’orde monacal més adient al seu deler: la comunitat dels seguidors de sant Bru, els pares cartoixans. Fou així que el vuitè Egidi Bonaventura feu cap a la més gran cartoixa de la corona catalana, quan vorejava la trentena.

Poc després, pogué assistir son pare en els dies del seu traspàs. Just abans de rebre l’extremunció de les seves mans, el vell li feu entrega d’un cofre d’aram que contenia un llibre revellit a l’interior. El pare cartoixà entengué que aquest era un gest important, perquè el moribund li exigí jurar mantenir el cofre amagat i en secret fins a poder-lo traspassar al seu hereu, el novè Egidi; i si per qualsevol circumstància el llibre corregués perill de ser llegit per algú altre, destruir-lo.

Fou així com arribà a les mans del monjo aquell dietari escrit feia més de dos-cents anys: les memòries de la Viana de Quer. Pocs dies després de l’enterrament del seu pare, l’Egidi es presentà a la notaria reial de Lleida, on se li llegí el testament sencer de viva veu. Allà, els protocols especificaven que el llibre daurat amb les receptes remeieres romandria sota la custòdia de la notaria fins que s’acomplís l’última disposició dels testadors.

En aquesta disposició, el primer Egidi Bonaventura i tres senyores més manaven que quan un capdavanter familiar considerés acabada la persecució de les remeieres o fetilleres, i també la prohibició de les dones a seguir estudis en els estaments religiosos o reials, l’Egidi coetani havia de manifestar-ho a aquesta notaria. Si la manca de persecució es mantenia en tres generacions consecutives, correspondria a l’Egidi de la tercera retirar de la notaria tots els lligalls que s’hi guardaven amb les obligacions següents:

La publicació d’un llibre titulat El llibre daurat, subtitulat Compendi de l’art remeier, amb les receptes curatives recollides per en Genís Feiner i adaptades al llenguatge mèdic pel doctor Arnau Feiner. Que la seva impressió serà pagada amb el patrimoni dels Bonaventura i constarà d’un nombre suficient de volums que abasti les autoritats de les universitats de la corona, successores dels antics estudis generals, i molt especialment les autoritats mèdiques. O si es donés el cas, les institucions que les substitueixin, siguin de potestat reial, religiosa o laica. En el testament també s’especifica que els lligalls originals de les memòries de la Viana de Quer quedaran sota la custòdia dels caps de nissaga dels Bonaventura, i que serà de la seva exclusiva arbitrarietat la publicació, o no, de les vicissituds succeïdes entre la segona meitat del segle XIII i la primera del XIV a Montalt.

En veritat, el pare Bonaventura sempre ha tingut una visió indiferent, fins i tot despectiva, respecte a les seves obligacions familiars relatives al llibre daurat. Si bé el secretisme del llegat el captivà els primers anys, mai no ha comprès que un llibre de receptes sigui tan important per condicionar les vides familiars i personals de vuit generacions. Però, a més a més, les memòries de la senyora Viana de Quer l’escandalitzaren profundament. I no sols per les moltes perversions antinaturals o per l’assassinat confés que s’hi detallen, sinó, i sobretot, perquè traspuaven una amoralitat mancada de qualsevol remordiment, la qual cosa troba profundament perniciosa. Inconcebible. Un origen familiar tan amoral, lluny dels usos socials i de qualsevol benedicció religiosa, el fa sentir estigmatitzat i l’allunya de l’interès pel seu paper com a capitost Bonaventura. Ha preferit centrar-se en els estudis teològics, de la vida dels sants, i sobretot, aprofundir en la recerca essencial de qualsevol pare cartoixà: l’apropament a Déu i el seu perdó. Fins a un cert punt, el pare Egidi creu que amb el seu fervor compensa uns antecedents que només es poden qualificar de llibertins.

Si fos per ell, la corrua d’Egidis ja es podria estroncar. Però la importància del llegat patrimonial i dinerari fa que, ara com ara, a la mansió de Minyàs hi hagi un seu nebot de disset anys que ja es prepara per continuar l’absurda idea d’aquelles dones. La persecució de les remeieres? L’exclusió de les dones d’alguns àmbits? Unes fites absurdes i massa allunyades del seu anhel de pobresa i soledat. En té prou de viure els privilegis espirituals de la domus superior, on els monjos aprofundeixen els seus lligams amb Déu i assaboreixen el coneixement de la Seva magnificència. Silenci, solitud i oració, les tres eines cartoixanes per acostar-se al Creador.

Ensems amb aquesta espiritualitat, el pare Egidi és el procurador i segona autoritat d’Escaladei. És el regent de les necessitats materials de la cartoixa i dels quefers de la domus inferior, on els germans es dediquen a les activitats per al bon funcionament de la comunitat dels pares. Ell és l’encarregat de planificar les feines als horts i les terres, avaluar les necessitats dineràries de la cuina o el celler, i decidir sobre moltes de les complexitats que una cartoixa comporta.

Aquesta activitat força el pare Egidi a tractar el món exterior i els seus embolics terrenals. Li pertoca defensar Escaladei dels enganys econòmics, dels embats egoistes dels altres ordes religiosos, de les contínues disputes territorials que nobles i senyors pledegen contra el monestir i les seves propietats… Però el que més incomoda la seva ànima és el recaptament d’impostos i delmes als camperols que treballen les terres priorals. Haver d’agreujar la seva misèria per garantir la subsistència de la cartoixa és el servei a Déu que més l’afligeix.

El pare Egidi viu entre dos mons desamics, l’espiritual i el mundà. No s’ha penedit mai d’aquesta doble vida. La inclemència de les relacions profanes i comercials li permet valorar millor el privilegi de viure l’espiritualitat sota el cingle imponent del Montsant, a redós de la Mare de Déu i amb un nom que li escau: Escaladei. Un paratge grandiós on, amb l’ajut de la contemplació i la pregària, l’escala que s’enfila fins al cel per a la trobada amb Déu es presencia amb una tal força que depassa la mística per esdevenir vivència.

Però heus aquí que la visita del vicari general Balestracci trenca els hàbits quotidians del procurador. A mitja tarda, el prior Domènec el crida a la seva cel·la.

Com a màxima autoritat de la cartoixa, acondueix amb gran encert la comunitat de pares i germans envers la salvació de l’ànima sota les normes de sant Bru. A més a més, té especial cura de la salut espiritual de cadascun dels monjos, als quals no deixa d’aconsellar i acompanyar en qualsevol avatar que tanta solitud comporta. Cal dir que, pel càrrec que té, el prior Domènec assisteix a les escasses trobades conciliars que convoca l’arquebisbat metropolità de Tarragona, i també a les Corts, on forma part del braç eclesiàstic. Però, a banda d’aquestes obligacions, és un home tranquil, amant de l’oració i poc mundà, a qui fins i tot atabala haver de preparar les recepcions del rei i dels membres de la seva família o dels nobles del Consell Reial quan visiten la cartoixa. Fora d’aquests compromisos ineludibles, en tot el que no pertany al terreny espiritual, el prior Domènec compta amb el seu procurador.

—Passeu, pare Egidi. Passeu i seieu.

—Gràcies, prior. Disposeu de mi.

El pare Domènec té el costum d’aixecar el braç quasi sempre que comença una conversa.

—No sé si us heu assabentat que aquest migdia ens ha visitat el vicari general del nostre arquebisbe Girolamo Doria. El vicari Balestracci també és genovès, però almenys, i sortosament, el tenim a la seu arquebisbal.

El prior fa una lleugera pausa perquè l’Egidi tingui temps d’elaborar un pensament crític al fet que l’arquebisbe Girolamo Doria no hagi posat mai els peus a la seu metropolitana. Mai. No deixa de ser curiosa la seva absència d’una seu que abasta tots els territoris de la corona catalana. Però el pare Egidi continua sense fer cap gest facial.

—El cas és que, a mitjans de maig, l’arquebisbat s’assabentà que a la vila de Reus tindrà lloc una reunió del Comú per abordar un fet que, malauradament, ja ha causat escàndol en altres viles properes. Em refereixo a la persecució, escarni i càstig de bruixes i bruixots.

El prior torna a fer una pausa, però l’Egidi no fa cap senyal de sorpresa o assentiment. Després de vint anys a la cartoixa, considera beneficiós no aparentar ni assentiments ni negaments fins al final de la perorada, no sigui que l’esguerrés.

—Com ja sabeu, l’Església i, com no pot ser d’una altra manera, tant l’arquebisbe com el seu primer vicari són contraris a aquestes pràctiques. En rebre la confidència que el Comú de Reus, amb el seu síndic al capdavant, pretenen convocar un consell per organitzar un d’aquests mal anomenats «judicis», el vicari es tem que s’hi executi alguna malvestat com les viscudes a Alcover, Montblanc, Arnes i altres llocs… Em seguiu, pare Egidi?

—Perfectament, prior.

—Sabedor que com a procurador manteniu relacions comercials sovintejades amb el síndic de Reus, ell considera… i nosaltres considerem convenient que li demaneu d’assistir a aquesta reunió. Per raons òbvies, ho fareu discretament, sense cap ostentació del vostre càrrec. Un cop allà, elaborareu un memoràndum en què exposareu la descripció dels fets, determinacions i conseqüències que s’hi confabulin, per lliurar-lo immediatament a l’arquebisbat…

La conversa continua una estona més per valorar alguns detalls sobre petits dispendis que pot generar la reunió i, abans del comiat, el prior insisteix en la conveniència de la discreció. Quan poc després el pare Egidi es torna a tancar a la seva cel·la, dona moltes voltes a la conversa que ha mantingut amb el prior. No és que consideri la missió encomanada dificultosa. Al contrari, segur que el síndic del comú reusenc es mostrarà cofoi que ell hi assisteixi, encara que només sigui pels sucosos guanys econòmics que el comerç amb la cartoixa li procura. D’altra banda, la demanda de discreció la veu senzilla.

No. El pare Egidi té el senderi intrigat perquè, tot de cop, les paraules «bruixes» i «bruixots» li han obert una inesperada escletxa, petita, però per la qual s’ha esquitllat la història de la seva família. Li revenen fragments de les memòries de la senyora Viana, en què l’Arnau Feiner, encara estudiant a Montpeller, s’exclamava de les calúmnies que s’asserien contra remeieres i fetilleres. També de com citava una nova paraula fins llavors inexistent, «bruixa», ara tan en voga. A poc a poc, l’escletxa s’eixampla i desvetlla l’interès del pare Egidi per una part de la seva vida que sempre ha menyspreat. Com més hi pensa, més recupera l’excitació fantasiosa de fa molts anys, però ara amb raons fonamentades. Les bruixes, de qui tant se’n parla, deuen tenir res a veure amb els fets de fa dos segles a Montalt? Si fos així, tot plegat significaria un canvi, una greu transcendència: abans se les menystenia, ara se les mata.

D’entre les moltes perversions descrites en les memòries de la Viana de Quer, el pare Egidi recorda el fragment del canceller Graufort, quan humiliava l’Arnau perquè tenia un pare remeier; o com aquell noble aviciat de Tolosa l’hagué de salvar perquè havia ajornalat remeieres a l’hospital; o la història d’aquella salernitana, de qui no recorda el nom, a la qual afegiren un bigoti per fer-la un home. Tot d’una, el pare Egidi necessita rellegir el llibre de memòries de la Viana de Quer i, tot prescindint de les seves parts més indecents, n’acaba la lectura amb una conclusió: l’existència de la família Bonaventura té un motiu, i comença a sospitar que és un motiu rellevant.

Emocionat, el pare Egidi s’agenolla al refectori i prega a Déu que pugui assistir a un d’aquells judicis.

El memoràndum

El 25 de maig el pare Egidi viatja a Reus i s’instal·la a la residència que Escaladei regenta a la vila. Allà es manté en soledat i oració fins que, abans del migdia del 27, es treu l’hàbit i el plega damunt del catre amb un posat circumspecte. No en va, feia molts anys que no se’n desprenia. Tot d’una només és un home, i es sent com desprotegit. En acabat, s’ofereix un àpat auster i s’encamina a la reunió del Comú. Allà, el síndic, avisat d’antuvi, dissimula quan el veu amb robes ordinàries, i tal com han convingut, el mena a la taula dels escrivans, on ja n’hi ha dos d’asseguts. L’espera és curta i un cop acomplerts els requisits i els usos que inicien el consell, el pare Egidi pren apunts en llatí de tot el que observa amb la voluntat de polir-los a posteriori per presentar un memoràndum escrit com Déu mana. Segur que el llegiran ments d’alta sapiència:

Reunit el Consell del Comú de Reus presidit pel seu síndic, uns acusadors exposen als consellers, jurats i escrivans una renglera de desgràcies que darrerament assolen cases, veïns i conreus de la vila, que titllen de cruels, persistents i inexplicables segons les raons de la natura. S’esmenten les recents pestes, les continuades sequeres, si no les pedregades i altres fenòmens cèlics que malmenen camps i collites: el fred aterridor de l’últim hivern, que ha matat tanta gent; l’aparició de malalties desconegudes, de nadons esguerrats, i moltes altres malaurances, que segons els denunciadors es conxorxen a la vila de Reus. I tot per culpa dels éssers malèfics que viuen amagats entre la població i que, atesa la gravetat de les desgràcies provocades, cal extirpar.

»Es constata la ferma oposició del clergue que representa la prioral de Sant Pere, que, després de vehements discussions i que s’aprovi la persecució de les endimoniades, abandona la reunió. Malgrat l’oposició del representant eclesiàstic, es determina procedir al tancament de totes les portes de la vila abans de la matinada, no fos que ningú es pogués escapolir de l’acaçament. A més a més, per assegurar els bons resultats i tal com s’ha fet en altres contrades, s’acorda el lloguer d’un endevinaire expert a identificar signes de bruixeria perquè observi els cossos dels vilatans a fi de trobar-hi algun senyal mefistofèlic que indiqui la seva perversa aliança amb Llucifer.

A fe de Déu que el pare Egidi no és docte en lleis. A parer seu, tanmateix, res del que allí es decideix no és conforme a dret. No sols pel procediment tumultuós i mancat d’equanimitat, sinó perquè les determinacions que es prenen emanen d’una autoritat sense fur per al cas. A més, les decisions semblen preses per endavant, perquè, durant la mateixa reunió, es notifica que un endevinaire de Flix, a qui s’atribueixen poders excepcionals en el reconeixement de les bruixes, ja s’hostatja a la vila per feinejar a canvi d’uns sucosos estipendis.

Així, el pare Egidi és testimoni de com s’obliga a fer que els vilatans es mostrin a les portes de ca seva. Allà, l’endevinaire els inspecciona en presència del síndic, dels consellers i d’un escrivà que donen pàtina de legalitat a l’acció. El cartoixà adverteix com el dit del caçador de bruixes, un tal Joan, assenyala pocs homes i moltes dones, després de fer-les despullar. Esquifit i d’aspecte espantós, cerca els senyals demoníacs pels llocs més recòndits: sota les aixelles, a l’esquena, al pubis, a les natges… Amb el pas de les hores, tria més de dues dotzenes de persones i, com ha passat en les altres anomenades «caceres de bruixes i bruixots», menys un home esguerrat i un altre conegut per les seves malifetes, tota la resta són dones. N’hi ha de forasteres, fàcils de notar per la seva parla dificultosa. També n’ha assenyalat tres d’afectades per deformitats o algun retard. Tampoc no se n’escapen les velles d’aspecte més deixat, ni les femelles de lleugeresa moral. I per descomptat, algunes remeieres i dues fetilleres.

La fatuïtat de les proves acusatòries escandalitza el pare Egidi. Qualsevol senyal al cos es considera inculpatori. I si ningú del comú no en veu cap, el tal Joan Malet proclama que només ell pot descobrir els indicis que s’amaguen a la vista normal. Al monjo el sorprèn que cap de les autoritats presents no qüestionin la culpabilitat de les assenyalades, tot i la manca de proves. Inaudit. Finalment, una vegada reunides les inculpades, es porten a les estances de tortura i als calabossos. El monjo ho descriu així:

Entre escarnis i befes de la gent enfurismada, els agutzils porten les dones lligades als calabossos, i poc després a una sala on se les interroga sense assistència de cap jutge.

Totes neguen la bruixeria, totes. Llavors, sense més causa que l’assenyalament del dit del tal Malet, se’ls aplica tortura per arrencar l’admissió de culpa. Si bé de primer refuten els càrrecs amb fermesa, a mesura que s’augmenta el turment, entre crits, esgarips, renecs i renou d’ossos desconjuntats, no sols proclamen les relacions espirituals i carnals amb el diable, sinó que també denuncien la bruixeria d’altres dones. Aleshores, contra tot indici raonable, també s’ordena la detenció de les noves acusades, a les quals s’interroga amb la mateixa iracúndia i crueltat, només per l’acusació d’una dona tenallada amb ganxos i cordams.

Impressionat pels fets, aquella mateixa nit el pare Egidi passa els apunts en net, en què relata les crueltats i els desoris presenciats amb una rudesa volguda. El capvespre del dia 29, així que arriba a Escaladei, lliura el memoràndum al prior perquè es faci una idea precisa del que ha succeït. El pare Domènec el llegeix davant seu i resta visiblement afectat per les disbauxes que s’hi van explicant. En finalitzar la lectura, el prior afirma que l’endemà mateix expedirà el memoràndum a la seu arquebisbal. El pare Egidi no havia observat mai el prior amb una aparença tan indignada.

El cas és que, passades tres setmanes, la intriga que obsedeix el pare Egidi no amaina amb cap notícia del prior. Aquest ni l’informa de res ni li notifica cap determinació de l’arquebisbat. Mentrestant, obligat a moure’s fora de la cartoixa per la seva procuradoria, el pare Egidi s’assabenta que algunes de les dones ja han mort a la forca o a la foguera, i que les que encara viuen, resten engrillonades a la masmorra, on esperen l’execució. I això l’exaspera.

Segurament, un pare cartoixà, per a qui l’acatament nodreix la virtut, no s’hauria d’indignar pel silenci del prior Domènec. Però, al pare Egidi, el desori que ha presenciat el connecta amb la insòlita raó de ser de la seva família. Per primera vegada, la seva passivitat com a vuitè Egidi Bonaventura es trasmuda en un interès que li xarbota l’enteniment. Sempre s’havia preguntat quina importància podia tenir salvar un llibre de receptes remeieres o llegir les memòries d’aquella Viana de Quer. I, de sobte, bona part del que allà s’explica, no fonamentaria la cacera de bruixes que acaba de testimoniar dos segles després? Ben cert que com a monjo cartoixà creu en el silenci com una font miraculosa de coneixement; però, tot d’una, el mutisme del prior l’enferotgeix.

Passats vint dies més, el procurador freqüenta un judici en defensa dels interessos de la cartoixa contra les pretensions territorials d’un noble, el baró de Sonroig, que pledeja per unes terres. Allà s’assabenta que, per ordre del nou inquisidor general, un tal Sarmiento, s’han de traslladar les condemnades de Reus a Barcelona per executar-les. Atuït per la nova, demana audiència al pare Domènec, que el rep amb un somriure i el braç alçat.

—Pare Egidi, no cal que em demaneu audiència. Vós sou sempre benvingut en aquesta cel·la com a segona autoritat de la cartoixa.

—Gràcies, pare. Atès que el motiu de la visita no és per raons religioses ni d’hisenda, he preferit no destorbar-vos sense haver-vos avisat…

El pare prior aixeca el braç, més expressivament.

—Sé per què heu vingut, pare Egidi. Voleu saber si he donat seguiment processal al vostre memoràndum. Us comprenc. Els fets descrits són terribles. Malgrat que mostreu una neutralitat exquisida, hi traspueu una cristiana indignació.

—Em sabria greu que hi veiéssiu voluntat d’influir en el vostre…

El prior l’interromp amb el moviment habitual.

—No us en penediu, pare Egidi. La lectura dels fets escandalitza qualsevol ésser humà. Un relat inquietant per la forma no canònica del suposat judici… i espantós per la seva crueltat. Així doncs, resteu tranquil. Em trobí amb el vicari Balestracci només dos dies després que em donéssiu el memoràndum. Com es podia esperar, la seva lectura li procurà una profunda desplaença. Com bé sabeu, pare, en la nostra corona i sota l’autoritat de la Metropolitana Tarraconense, s’ha mirat de quedar al marge d’aquests conflictes rancuniosos, farcits d’enveges, en els quals la gent desferma prejudicis o conveniències, i que darrerament depassen les lleis de Déu, de la misericòrdia i fins i tot del dret terrenal.

—Gràcies, prior, per la confiança que em mostreu, però m’han arribat veus que asseguren l’imminent trasllat a Barcelona de les dones que encara no han estat penjades o cremades, i que allà seran executades per satisfer la fellonia de la gent. Penseu que la Seu Metropolitana intervindrà per impedir-ne la immolació?

—Pare Egidi, us comprenc, però l’autoritat de la creu requereix un exercici més curós que el de l’espasa. Malauradament, sembla que el nou inquisidor general de Catalunya es proposa protegir aquests escarments, tot i contradir la prudència que fins ara ha exhibit l’Església, i molt concretament l’arquebisbe Doria. O fins i tot el Consell de la Suprema i General Inquisició.

—Ho sé, prior, però el tal Sarmiento sembla partidari de la cacera de bruixes i protegeix el maleït Malet. Aquestes víctimes són unes dones que només el martiri les obliga a confessar. Amb això no afirmo pas que estiguin lliures de pecat, però per al pecat tenim el perdó, no la matança. La Santa Mare Església no hi pot posar remei?

La interrupció o el to encrespat del pare Egidi deu haver molestat el prior, perquè aquesta vegada entona una veu més ferma:

—Veig que la indignació us domina, pare Egidi. Refreneu-la. No confongueu el martiri d’un sant amb la tortura d’una acusada. I no és que no us comprengui…, però sigueu prudent. Un excés de compassió per a les víctimes us pot comportar…, ens podria comportar males interpretacions i els consegüents problemes. Si el nou inquisidor general, don Diego Sarmiento, es declara partidari de la persecució, aleshores la posició de l’Església és delicada. I us aviso que aquesta prudència que us demano és la que també practicarà l’arquebisbat. Tanmateix, i per consolar-vos, en Balestracci m’ha assegurat que properament l’arquebisbat de Tarragona i el bisbat de Barcelona presentaran queixa a la Suprema Inquisició de Valladolid.

—Però això, i sense menysprear l’intent, no evita que algunes dones ja hagin mort i que d’altres es podreixin a les presons.

El prior no li respon. El mira fixament. El pare Egidi interpreta el silenci.

—Perdoneu, pare. La pietat per aquestes dones em tenyeix les expressions d’un despit excessiu. Perdoneu-me un cop més. Us demano la vènia per retirar-me i pregar a Déu que giri els seus ulls envers aquelles dones.

El prior alça el braç. Aquesta vegada com a cloenda de la conversa.

—Pare Egidi, enllà de la nostra fe i de la vocació de servir el Crist, la nostra vida és aquí, en aquesta cartoixa. I servir cadascun dels meus monjos és una obligació, que amb vós, un magnífic procurador, sempre faig de grat. Ara aquest assumpte ja no ens incumbeix.

—Gràcies, pare. Demà passat us passaré els comptes i les transaccions d’aquest mes.

—Que Déu us escolti les nostres oracions, pare Egidi.

Els últims pergamins

Molt entrada la nit, sota l’alt cingle de la muntanya santa, la cartoixa reposa fràgil i arraulida. Només la insignificant llum d’una finestra contradiu la densa foscor de la contrada. A dins, el pare Egidi fa estona que escriu. Té tres pergamins acabats damunt la taula, i continua amb l’últim. La inútil reunió amb el prior Domènec l’ha decidit a annexar aquests escrits a les memòries de la baronessa Viana. Ho considera crucial. Ara i aquí, tant li fa la barroeria d’algunes escenes que s’hi conten. A ell li correspon testimoniar la validesa de les sospites nascudes a Montalt. Escriu obsedit. Té el cos i la ment indòmits a la son i als crits de les bèsties que assetgen el repòs del monestir. L’Egidi Bonaventura escriu els darrers paràgrafs:

Finalment, i una vegada exposats els fets, deixo unes reflexions per als meus successors, per a quan tinguin coneixença dels esdeveniments que provocaren la fundació de la família Bonaventura.

Així, em sembla convenient remarcar que, segons els meus estudis i contràriament al que molta gent creu, en els territoris de la nostra corona les remeieres i fetilleres no foren mai perseguides per la Santa Mare Església. Ni abans ni ara. En totes les consultes que he fet a la biblioteca d’aquesta cartoixa, així com a les que els viatges com a procurador m’han permès visitar, queda àmpliament especificat que l’Església sempre s’ha pronunciat contrària a tals persecucions, i que tot sovint ha imposat la seva potestat per salvar-ne les víctimes. Ara, més de dos-cents anys després, l’arquebisbat de Tarragona ho intentarà de bell nou, gràcies a Déu, davant la temptativa d’un inquisidor general de protegir els judicis per bruixeria, la qual cosa mai no ha estat permesa pel Tribunal del Sant Ofici de la Inquisició, ni abans situat sota l’autoritat pontifícia ni avui que depèn de l’autoritat reial.

En aquest sentit, vull confirmar que l’autoritat reial i els seus furs tampoc no han encalçat mai les anomenades “bruixes”. Són les autoritats civils, nobles, senyors o consellers del comú, que, empesos per les rancúnies, la ignorància de la gent, o per fosques conveniències personals, convoquen judicis inculpatoris, executen la tortura, dicten sentències, i en una festa de paroxisme orgiàstic, maten les preteses endimoniades a la forca o a la foguera, entre la iracúndia dels plebeus. Però, i ho repeteixo vehementment, sense un fur legal que els permeti fer-ho. Només quan el comte Arnau Roger de Pallars feu elaborar els capítols de les Ordinacions i Costums de les Valls d’Àneu, ja fa més d’un segle, s’hi especificà per primera vegada com havien de ser els judicis, com s’havien d’aplicar les tortures i executar les condemnes de les anomenades “bruixes”. Però aquest mandat fou d’execució exclusiva per a aquell senyoriu.

També vull remarcar un fet ja indiscutible. La immensa majoria de les víctimes són dones, i massa sovint, remeieres o fetilleres. Ni Déu ni la deguda humilitat m’ho permeten afirmar, però sembla que el fil de l’odi generat a les Scholae Medicorum de què parlaven el doctor Arnau Feiner i el marquès Jiròni de Solhinhac, s’hauria engruixit fins a convertir-se en el dogal de les forques d’on pengen aquestes malaguanyades. Potser no n’és l’única causa, però tal volta sí que n’és l’acompanyament intel·lectual necessari, tot i que confesso desconèixer en quina mesura. En tot cas, sembla que el menyspreu per la condició femenina neix, o reneix, a partir del segle XIII, amb la restauració dels principis aristotèlics, pels quals el sol fet de ser dona ja és indici de culpabilitat. Com si els atributs malèfics fossin consubstancials a elles.

Ben cert que la femella ocupa un paper secundari a recer del mascle. Ho confirmen els doctors de l’Església i els estudis mèdics que n’avalen la inferioritat física i mental. Així i tot, és difícil acceptar que les dones, uns éssers creats per Déu, siguin éssers lascius, immorals, corromputs i culpables d’induir el pecat als homes fins a la seva damnació, tal com s’afirmà al Concili de Toledo del 1323. De fet, alguns teòlegs també assenyalen que Déu, en crear la dona a partir d’una costella de l’home, ja n’indicà la natura menor. Ítem més. Proclamen que si Déu permeté que Eva fos la primera pecadora, aquesta ja és una advertència divina sobre la condició insana de la femella.

Tot i aquestes raons, espero no transgredir l’obligada humilitat i obediència si goso contrapesar-les amb el fet que Déu, des de la seva omnipotència, trià el ventre d’una dona per engendrar el seu fill, Jesús, també Déu. Entenc que amb aquest esdeveniment, el Magnífic exculpa la natura femenina de qualsevol desdeny o maledicció divina. Escriure aquests mots en una cartoixa dedicada a la Mare de Déu m’anima a ratificar el que dic.

Encara una darrera consideració, que potser ha interferit o trastornat el bon judici de la gent i que no s’ha tingut prou en compte. Efectivament, el que sí que condemnà, i amb rotunditat, la Santa Mare Església fou la màgia. Era costum en aquells temps que reis i nobles poderosos es fessin aconsellar per mags. Mal influenciats, els monarques prenien determinacions que comportaven grans infortunis històrics, més per l’error dels mags que pel mal capteniment dels reis. Fou així que, en ple segle XIII, el gran Tommaso d’Aquino expressà, sàviament i per primer cop, que el maligne podia posseir el cos i l’ànima dels mags per pervertir les decisions dels homes més poderosos de la Terra a través del seu consell. Influït pel gran teòleg, el papa Joan XXII pontificà que el do de la màgia només era possible com a conseqüència d’un pacte diabòlic, en una butlla del 1326. Curiosament, pocs anys després dels fets de Montalt. Com a resultat d’una tal resolució pontifícia, els mags començaren a ser apartats de les corts reials, perseguits i substituïts per clergues o bisbes eminents, els quals, infosos pels evangelis i els designis del Papa, orientaven més encertadament les decisions dels poderosos. Potser, i només potser, aquella butlla deixà la porta oberta a fer que algunes institucions, en el cas que ens ocupa les Scholae Medicorum, espargissin la idea que les savieses ancestrals de les remeieres i les fetilleres eren degudes a pactes amb el malèfic i d’aquesta manera se les inclogués en el grup de persones perseguibles. Potser, i només potser, l’interès gremial mèdic feu néixer raons pretesament il·lustrades per a la seva cacera, que, amb el temps, han estat fàcilment acceptades per la ment ignorant i turmentada del poble.

Arribats fins aquí, penso que haurà de ser gent més sàvia que els meus predecessors, que jo mateix i que els homònims que em seguireu la que, amb bon discerniment i millor judici, respongui la pregunta que assentà la creació de la nostra família Bonaventura. La mateixa que tantes vegades es feu el docte Arnau Feiner. La mateixa pregunta que la baronessa Viana de Quer deixà escrita en una pàgina del seu dietari:

—Per què les dones?.

M’acomiado de vosaltres, homònims que em succeireu, assegurant-vos les meves pregàries a fi que Déu us protegeixi en la vostra comesa de preservar el nostre llegat familiar, i que us concedeixi la salvació eterna de la vostra ànima. Amén.

Per Déu Nostre Senyor i la Santa Verge Maria.

Egidi Bonaventura

Petit epíleg de l’autor

Potser alguns lectors saben que una part important de la meva família té arrels al poble de Porrera, que pertany a la comarca del Priorat.

El nom de Priorat defineix les terres que antigament eren propietat de la cartoixa d’Escaladei, que per vicissituds també novel·lesques fou expropiada, restaurada, espoliada i cremada durant poc més de vint anys del segle XIX. Segons sembla, en la caiguda de la cartoixa també hi participaren els habitants del domini prioratí. D’aquesta manera, les pedres, els llibres, els mobles i molts objectes del venerable cenobi acabaren repartits per les cases importants de la zona.

Durant la tercera part del segle XX, la meva mare, el meu germà i jo mateix vàrem descobrir un bagul ple de llibres que per tradició familiar es deia que procedia d’Escaladei. Enmig de tots aquells volums, i enfonsada pel seu pes, hi havia una caixeta verdosa que, un cop neta, la descobrírem d’aram.

El misteri d’una caixeta d’aram colgada per tot un munt de papers revellits em captivà immediatament. Massa jove per prolongar l’encís del misteri, vaig forçar-la per desentranyar-ne el secret.

I ja tot fou novel·la.

LLUÍS LLACH i GRANDE (Girona, 7 de maig de 1948) és un músic, cantautor, escriptor i polític català. Va ser l’últim component del grup dels Setze Jutges i se’l considera un dels capdavanters del fenomen de la Nova Cançó. Com a artista compromès, ha estat un referent, no solament musical, sinó també intel·lectual de tres generacions.

Perseguit pel franquisme, als anys setanta va haver d’exiliar-se un temps a París. Al setembre de 1979 va esdevenir el primer cantant no operístic que va actuar al Gran Teatre del Liceu per presentar Somniem. El 6 de juliol del 1985, Llach va congregar 103.000 persones al Camp Nou durant la celebració d’un concert, el més gran fet mai a Europa fins aleshores.

Entre el 1969 i el 2007, Llach va enregistrar 33 discos. La seva cançó més popular i més compromesa, L’estaca (1968), fou adaptada com a himne pel sindicat polonès Solidarność fundat per Lech Walesa, i també es va convertir en l’himne oficial del club de rugbi Unió Esportiva Arlequins de Perpinyà i de la Revolució de Tunísia del 2011. El 2011 va crear la Fundació Lluís Llach al Senegal.

És un dels fundadors de l’Assemblea Nacional Catalana. El 29 de juny de 2013 participà en el Concert per la Llibertat al Camp Nou de Barcelona, organitzat per Òmnium Cultural i l’Assemblea Nacional Catalana. En les eleccions al Parlament de Catalunya de 2015, Lluís Llach va liderar la llista de la coalició independentista Junts pel Sí a la circumscripció de Girona. El 2017, amb la convocatòria d’eleccions al Parlament, va renunciar a tornar-se a presentar com a candidat.

És autor de les novel·les Memòria d’uns ulls pintats (2012), Les dones de la Principal (2014), El noi del Maravillas (2017), Escac al destí (2020) i El llibre daurat (2025).