La Kate i el Marc són companys de classe, però mai s’havien dirigit la paraula. Fins que una nit, quan el Marc descobreix que el seu estimat Ryan no el correspon com ell voldria i la Kate ha fugit de la cita amb la noia dels seus somnis pel pànic d’enfrontar-se a les seves decisions, tots dos es retroben sense saber que acabaran sent indispensables l’un per l’altre i que arribaran a coneixe’s com ningú altre al món.

David Levithan & Nina LaCour

Tu sí que em coneixes

ePub r1.0

Titivillus 02.08.2019

Títol original: You Know Me Well

David Levithan & Nina LaCour, 2016

Traducció: Anna Llisterri, 2017

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Per a la Kristyn (és clar) - N

Per a en Billy, en Nick i en Zack

(pel Big Gay Lunch i tota la resta) - D

DISSABTE

Mark

1

En aquest moment, els pares es pensen que estic dormint sa i estalvi al sofà de casa del meu millor amic, en Ryan, acotxat pel silenci dels barris residencials. Alhora, els pares d’en Ryan es pensen que ell és a la llitera de dalt de la meva habitació, somiant feliç després d’un vespre tranquil de jocs i televisió. En realitat som al barri de Castro, en un club, el Happy Happy, a la gran festa megagai per donar el tret de sortida a la Setmana de l’Orgull de ni més ni menys que San Francisco. Avui hi ha assistit gent de tot l’espectre, per respirar l’aire ple d’arcs iris i ballar amb els sons multicolors. En Ryan i jo encara no tenim l’edat, ni l’experiència, ni la roba, i estem completament encisats per tota l’escena que se’ns amuntega al voltant. En Ryan sembla una mica espantat però intenta dissimular-ho amb una cella aixecada i un sarcasme que li serveix de cortina de fum. Si se’ns acosta algú que no li agrada, m’agafa la mà perquè sembli que ja està ocupat, però fora d’aquests moments no hi ha contacte físic. En el context de la nostra relació, això es pot considerar lògic: som només amics excepte en els moments que, ui, resulta que som més que amics. No parlem d’aquests moments, i crec que en Ryan creu que, si no en parlem, aleshores no deuen haver passat. Això és el que vol.

Jo no sé què vull; per tant, en general li segueixo la veta.

Venir aquí va ser idea meva, però no hauria estat capaç de fer-ho sense en Ryan al costat. M’he quedat dins dels límits dels passadissos de l’institut, vivint la meva vida oficialment fora de l’armari pràcticament igual que abans que ho sabés ningú (jo inclòs). Només que ara és l’última setmana de tercer, i vaig tenir la sensació que havia arribat el moment de fer el salt de tres quarts d’hora fins a la ciutat. «Setze anys, i mai t’has arriscat», així defineix en Ryan la meva vida (com si ell tingués més experiència a sortir d’estranquis que jo). Per sort, semblo més gran del que sóc, fins al punt que una vegada l’entrenador de l’equip contrari va voler veure la meva fitxa, per estar segur que no era un estudiant universitari infiltrat. No tinc cap carnet fals ni res, però en un lloc com el Happy Happy el primer dia de l’Orgull tampoc no comproven res. Només hem hagut de fer cara de saber què fèiem, i ens han deixat entrar.

Quan en Ryan em va dir que vindria em va sorprendre una mica, perquè insisteix que «ningú no n’ha de fer res» del fet que sigui gai. No estic gaire segur d’on em situa a mi, això. De vegades m’agafen ganes de sacsejar-lo i dir-li: «Tio, jo sóc el jugador de beisbol amb amics esportistes poc sofisticats i tu ets el poeta sensible que edita la revista literària: no hauria de ser jo, el que té por?». Però aleshores penso que això no és ser gaire bona persona, o almenys no gaire comprensiu, perquè en Ryan ha d’arribar a les seves pròpies conclusions. No hi ha absolutament cap manera de resoldre aquestes coses per algú altre. Encara que sigui el teu millor amic i sempre acabeu enrotllant-vos.

El local està realment fosc i no hi ha gaire espai per moure’s. Hi ha força paios que ens miren amb ganes. Quan són macos, crec que a en Ryan li agrada. Però a mi m’incomoda. Si he vingut aquí no era amb la intenció de conèixer algú, tot i que potser a en Ryan li va passar pel cap quan em va dir que sí. A la festa n’hi ha uns quants que fan la mateixa fila que faria el meu pare si es vestís de cuir de cap a peus, i d’altres que sembla que estiguin en un càsting i no paren de fer-se selfies. Les frases de tothom topen entre elles formant un soroll enorme i els pensaments se m’encavalquen tant que l’únic que puc copsar és la potència del so.

Les festes on he anat fins ara eren en soterranis o gimnasos d’institut. Ara tinc la sensació d’haver entrat en un món més ample i més estret alhora. La Robyn canta sobre ballar tota sola, i la gent fa servir els cossos per expressar-ho. No és la mena de gent amb qui surto normalment. No som a la sala de jocs d’en Brewster, mirant un partit dels Giants. Aquesta gent no beu cerveses. Aquí tothom és de còctels.

No som ben bé al bar ni tampoc a la pista de ball. En Ryan està a punt de dir alguna cosa, però un home amb una càmera l’interromp ficant-se davant seu i preguntant-me qui sóc. No pot tenir més de trenta anys, però té els cabells d’un color platejat lluent.

—Perdona? —crido per damunt del soroll.

—Qui ets? —em torna a preguntar.

—En Mark —dic—. Per què?

—Fas de model?

Quan ho sent, en Ryan fa una rialleta.

—No! —contesto.

—Doncs n’hauries de fer! —diu l’home.

Jo penso que no pot anar de debò, però aleshores es treu una targeta i me la dóna. Abans que pugui dir res més, esclata un flaix. Encara estic parpellejant enlluernat quan el fotògraf em toca el canell i em diu que li enviï un correu electrònic. Aleshores torna a desaparèixer entre la multitud.

—Què era, això? —pregunto a en Ryan.

—A mi m’ho dius? —respon ell—. Em temo que ara mateix sóc invisible. O almenys sóc invisible per als fotògrafs de moda famosos.

En Ryan és igual de guapo que jo, però dir-li una cosa així seria trencar les normes.

Deixo caure la targeta a terra i dic:

—Bé, és igual.

En Ryan s’ajup, l’agafa i me la torna.

—Guarda-te-la de record —diu—. Vull dir, tampoc no és que n’hagis de fer res, oi?

—Qui sap?

—Diguem que fins ara la història m’ho demostra.

No és cap mentida. Sóc tímid. De vegades, tan tímid que fa mal. I resulta especialment dolorós quan algú m’ho recorda.

—Podem mirar una mica més? —pregunto—. I potser ballar una mica?

—Ja saps que no ballo.

El que vol dir és que no balla quan hi ha gent mirant. Va ser l’excusa que va posar quan vaig voler que anéssim junts al ball de gala de tercer. Per a nosaltres hauria sigut un gran pas, i em va mirar com si li hagués proposat que ens ho muntéssim en un aquari ple de taurons. Amb els seus pares veient-ho. En lloc de dir que no podíem anar junts al ball perquè volia que això nostre fos un secret, ho va embolicar amb un rebuig general a ballar. Jo sabia que no em faria passar per la humiliació de veure com hi anava amb una altra persona; aquella comèdia, almenys, no la intentaria. Però tampoc no hi volia anar amb mi.

Vaig acabar quedant-me a casa. En Ryan va venir i em vaig pensar que estava disposat a compensar-m’ho, però en canvi vam acabar mirant Pous d’ambició. I després va marxar.

Puc entendre que no vulgui ballar davant de tothom que coneixem. Sóc conscient que això és una cosa molt grossa. Però tenia l’esperança que aquí seria diferent. Esperava que el fet d’estar entre tots aquells desconeguts contents al Happy Happy canviaria les coses.

—Au, va —li dic, intentant que soni com si no hi donés importància—. És la Setmana de l’Orgull!

Els ulls d’en Ryan, però, ja són en un altre lloc. Li segueixo la mirada i trobo un estudiant universitari guapet amb ulleres de Clark Kent i una samarreta blava senzilla amb un petit estrip a l’espatlla esquerra. Seria la nineta dels ulls de qualsevol rata de biblioteca; és molt més el tipus d’en Ryan del que jo pugui arribar a ser mai. S’adona que en Ryan el mira… i llavors s’adona que jo també el miro i em torna la mirada a mi en lloc d’en Ryan. Aparto ràpidament la vista.

—Jo l’he vist primer —murmura en Ryan.

Penso que potser fa broma, però tinc una sensació a la boca de l’estómac que em diu que no. Aleshores diu:

—Renoi.

Torno a aixecar la vista i el nostre Clark Kent de llibreria independent envolta amb els braços un noi que porta una gorra d’esquí encara que estiguem al juny. El noi de la gorra s’hi repenja perquè li faci un petó i en Clark compleix amb alegria. Si això fos un manga, tot de globus en forma de cor els estarien sortint dels caps.

—Per molt que li hagin posat Happy Happy, a mi no em fa gens feliç —diu en Ryan—. Més aviat el trobo depriment depriment. M’has promès que ens ho passaríem bé. Com?

Aquell havia sigut el meu gran argument: «Ens ho passarem bé». El que no vaig afegir era que trobava que la idea de sortir d’amagat de casa meva, anar a buscar el tren sense fer soroll i venir a la ciutat, on no ens coneix ningú, seria… romàntica, suposo.

Durant el trajecte d’anada, ha estat gairebé així, gairebé com si fos una aventura que compartíem. Li he tocat la cama amb la meva i no s’ha apartat. Hem estat asseguts al tren fent broma i imaginant-nos la cara que faria la meva mare si truqués a casa del Ryan i li diguessin que no hi som. (La meva mare es disgusta quan hi ha un coixí fora de lloc al sofà). Jo pensava que la gent que ens mirés veuria una parella, i per mi era com una mena de confirmació.

Ara suposo que semblem dos amics. Segurament semblo el segon d’en Ryan.

—Vull una copa —diu ell.

—T’enganxaran —li recordo.

—No, i ara. Tingues una mica de fe. Alguns no som en Timmy Tímid.

El segueixo quan es fica entre la gentada i s’obre camí cap a la barra. Em pregunto què passaria si ara m’aturés, si deixés que la gent omplís l’espai entre nosaltres. Se n’adonaria? Tornaria enrere apartant els altres per trobar-me? O aniria tirant, perquè allà davant hi ha la seva destinació i no jo?

Vacil·lo un moment, i just llavors m’agafa la mà. Com si notés els meus dubtes. Com si no necessités girar-se per saber exactament on sóc. Com si tot el que hem passat almenys hagués construït aquesta connexió, aquesta mena de pont.

—Queda’t amb mi —diu.

I jo ho faig. I quan arribem al taulell, torna en Ryan l’Encisador. El seu estat d’ànim perd tots els matisos foscos. Quan el cambrer se’ns acosta, en Ryan escampa les paraules com si sabés que entraran surant a les orelles de tothom que les senti. El cambrer somriu; no pot evitar que li caigui bé en Ryan. Aquest és el noi de qui em vaig penjar, quan ja feia uns vuit anys que érem amics. Aquest és el noi que va fer que volgués ser qui sóc. Aquest és el noi la confiança del qual no puc imitar.

El cambrer torna amb dues copes altes de xampany i no puc evitar posar-me a riure per la ximpleria de tot plegat. Encara que jo no begui, en Ryan em passa una de les copes.

—Només un glopet —diu—. Si no, no serà un brindis. Només dos trossos de vidre que topen.

Cedeixo i aixeco la copa. Brindem, i jo faig un glopet mentre que ell se la beu tota. Quan se l’ha acabat, li dono la meva perquè se l’acabi.

—Tant de bo visquessis una mica —diu quan ja no queden bombolles.

—Què vols dir? —pregunto, encara que aquesta conversa ja l’hàgim tingut abans.

—Res.

—No és res, alguna cosa deu ser.

—No, és justament que no és res.

—Què és justament no res?

—La teva capacitat de sortir i lluir-te.

No tinc ni idea de com és que això s’ha convertit en el tema de conversa.

—Però què dius? Que el fet de no poder acabar-me el xampany em converteix en… un què? En un Michael Mitjatita?

—No és només això —diu, i assenyala la gent amb la copa buida—. Aquesta sala és plena de nois atractius. Tu mateix ets un bon espècimen. Però ni tan sols mires al teu voltant. Ni ho intentes. Aquell paio t’ha donat una targeta que no faràs servir mai. D’altres no paren de mirar-te. D’aquí en podria sortir el que volguessis. Però no vols.

—Què voldries que fes? —Veig que al costat del seu colze hi ha un full d’inscripcions—. Que m’apunti al concurs de roba interior de mitjanit? Que balli damunt la barra?

—Sí! Això és exactament el que voldria que fessis!

—Per així poder trobar un tio i munta’ns-ho?

—O parlar. No em miris així: no som els únics adolescents d’aquest local, ni de bon tros. El teu home perfecte podria ser aquí, ara mateix.

«Que no veus que ets tu?», vol preguntar la part de mi que hauria de saber millor què li convé. Però això també va contra les normes.

—Molt bé —dic, i abans que en Ryan pugui dir una paraula més, estiro el braç per sobre la barra i agafo el full. Li trec el bolígraf que sempre porta a la butxaca i escric el meu nom.

En Ryan es posa a riure.

—No pot ser. És impossible que arribis a fer una cosa així.

—Ja ho veuràs —dic, tot i que sé que té raó. Al vestidor del meu equip estic a gust, o amb en Ryan. Però en públic? En roba interior? Seria més o menys igual de probable que emportar-me una noia a casa.

Tot i això, una cosa és que jo tingui molt clar que no penso fer una cosa així, i una altra de molt diferent és que en Ryan ho tingui claríssim. Perquè com més insisteix que al final m’arronsaré, més ganes tinc de demostrar que s’equivoca. És diàfan que aquí hi ha dues vares de mesurar; perquè ell tampoc no ho faria per res del món. Però sóc jo el desafiat.

La renyina continua per aquest camí uns quants minuts més, i llavors és mitjanit i el DJ està dient a tots els participants en el concurs de roba interior que es dirigeixin a la barra. El cambrer posa tots els noms dins d’una perruca rosa cap per avall, i després crida el meu nom primer, seguit de nou noms més. Immediatament l’home que tinc al costat es comença a treure la roba, ensenyant un pit com una armadura d’acer i uns abdominals que semblen paper quadriculat. Crec que potser l’he vist nedar en uns Jocs Olímpics o potser són els calçotets en forma de banyador ajustat que em despisten. El cambrer diu que començarem d’aquí a un minut.

—O ara o mai —em diu en Ryan. Tal com ho diu, estic segur que ell aposta pel mai.

Em trec les sabates amb els peus. Mentre en Ryan em mira, bocabadat, em trec els texans i després els mitjons, perquè amb els mitjons posats quedaria ridícul. No em puc donar temps per pensar en el que estic fent. Se’m fa estrany, estar allà descalç enmig d’un club ple de gent. El terra està enganxifós. Em passo la samarreta per damunt del cap.

Només porto roba interior. Estic envoltat de desconeguts. Em pensava que tindria fred, però en canvi és com si notés l’escalfor del club amb més intensitat. Tots aquells cossos omplint de baf l’aire. I jo, just al mig.

Tinc la sensació que no em reconec, i ja està bé.

El cambrer diu el meu nom. Li passo la samarreta a en Ryan i m’enfilo a la barra d’un salt.

El cor em batega tan fort que en sento el soroll.

La gent crida per animar-nos i el DJ fa sonar «Umbrella» de la Rihanna als altaveus. No tinc ni idea de què se suposa que he de fer. Estic dret dalt d’una barra de bar amb els meus bòxers vermells i blaus i em fa por tombar les begudes de la gent. La clientela em fa un favor i deixa els gots a terra i quan m’adono del que faig m’estic… movent. M’imagino ballant en calçotets a la meva habitació, perquè això sí que és una cosa que faig força sovint. Però no davant d’un públic. No amb persones que xiulen i criden. Faig girar els malucs, aixeco la mà enlaire i canto durant l’«ella, ella, eh, eh». Sobretot miro l’expressió de la cara d’en Ryan, que és de pur astorament. Mai no l’he vist somriure tant i amb tanta alegria. Mai no he tingut la sensació que estigués tan orgullós de mi. Xiscla tan fort com pot. L’assenyalo i li dedico un somriure tan gran com el seu. Ballo amb ell, encara que ell sigui allà baix i jo aquí dalt. Permeto que tothom vegi com l’estimo i ell no s’aparta avergonyit, perquè durant un moment no pensa en res d’això: només pensa en mi.

Ho absorbeixo tot. El món, des d’aquesta talaia, és bonic i boig alhora. Miro al voltant i veig tot de gent que s’ho passa bé: s’ho passa bé amb mi, o rient-se de mi o imaginant que s’ho passa bé amb mi. Parelles de tios i parelles de ties. Joves skaters i homes que semblen directors de banc que s’han agafat el dia lliure. Persones d’arreu del tapís divers que és la zona de la badia de San Francisco; n’hi ha moltes que ballen soles, i n’hi ha que comencen a tirar-me diners. Entre aquella multitud hi ha en Clark Kent, que em mira. Quan l’he vist, juraria que m’ha picat l’ullet.

Noto com la meva mirada torna a sentir l’atracció d’en Ryan. Noto com tot jo torno cap a ell. Però pel camí, hi ha una altra persona que em crida l’atenció. Abans de poder tornar amb en Ryan, mentre encara estic allà dalt en roba interior, pensant que és l’única persona de tot aquell local que sap qui sóc, veig una altra cara coneguda. És com si la cançó s’aturés un segon, i em quedo parat. Perquè, sí, segur que és ella. Aquí, en aquest bar gai, mirant-me ballar gairebé despullat damunt d’una catifa de bitllets de dòlar.

La Katie Cleary.

La noia de quart que seu al meu costat a càlcul.

Kate

2

—Parla’m un altre cop d’ella —dic.

Canvio de carril al pis de dalt del pont de la Badia per tal de tenir la millor vista de les llums de la ciutat, encara que la June i l’Uma s’estiguin petonejant al seient del darrere, sense ni adonar-se del paisatge, i la Lehna estigui ocupada movent el dit per la pantalla del mòbil i buscant la següent cançó que hauríem d’escoltar.

—No sé si em queda res per explicar —diu, rient.

—No passa res si ja ho he sentit abans.

Comencen a sonar els primers acords de «Divided» de Tegan and Sara i recordo un moment la sensació que vam tenir la Lehna i jo, dretes en un mar de noies que estimaven altres noies, en un concert seu quan fèiem vuitè, com vaig sentir una cosa ben bé al fons del cor i de l’estómac que em deia «sí».

—Va arribar dimarts —diu la Lehna—. I tenia bastant jet lag, però em va dir que estava acostumada a viatjar, no dormir gaire i anar a deshora en general. Quan hi vaig parlar per telèfon estava cosint lluentons a un mocador de coll. Diu que per l’Orgull li agrada brillar.

—Vaig massa senzilla, jo? Sóc ben bé el contrari de brillant.

Ja fa unes setmanes que vaig començar a preocupar-me pel que em posaria avui, però això no m’ha ajudat gaire a trobar una solució quan ha arribat el moment. He acabat triant roba que esperava que semblés una mica bohèmia, com si no hagués fet cap esforç, però igualment conjuntada. Una brusa de cambrai amb botons, lleugera i suau, ficada dins d’uns texans més aviat foscos. Un cinturó marró amb una sivella amb turqueses. Botes de taló. Arracades llargues de bronze en forma de diamant i pintallavis vermell intens. Em recullo els cabells en una trena fluixa al costat que em cau damunt l’espatlla. Entre els moments de dubte que em deixaven gairebé paralitzada, em mirava al mirall i pensava, durant cosa de mig segon, que semblava la mena de persona que m’agradaria conèixer si ja no em conegués.

—Estàs fantàstica! —diu la June des del seient del darrere.

—M’enamoraria completament de tu —diu l’Uma.

—Sí —diu la Lehna—. Sembles europea, i a la Violet li agradarà. I després de tots els artistes de circ amb qui ha estat últimament, segurament algú que sembli normal com tu li resultarà un canvi agradable.

Aquella paraula, «normal», em fa venir pànic.

—Recorda’t de repassar-te el pintallavis. Et destaca el verd dels ulls.

Faig que sí amb el cap. Ho faré. Apujo la música i intento calmar-me. A l’altre costat de la finestra, les llums de la ciutat s’estenen davant nostre, plenes de promeses. La gent dels cotxes del voltant somriuen o mouen el cap seguint el ritme de la música. Tots anem a la mateixa festa, encara que se celebri a centenars de bars i sales d’estar. Anem a celebrar la nostra existència i la dels altres. A enamorar-nos o a recordar-nos de totes les persones que hem estimat abans. En el meu cas, seria una llista molt curta. Cosa que en part explica per què aquesta nit em fa tanta por.

La Lehna i jo som amigues des que teníem sis anys; per tant, fa segles que ho sé tot de la seva cosina Violet. És filla de la tieta fotoperiodista de la Lehna, i no ha viscut mai més d’un any al mateix lloc, no ha anat mai a una escola convencional i ha passat els últims vint mesos viatjant per Europa, estudiant amb trapezistes mentre la seva mare documentava la vida al circ. La Violet sempre m’ha fascinat. Encara més quan, l’any passat, va escriure a la Lehna des de Praga i li va dir que s’havia enamorat d’una noia. La Violet ho descrivia d’una manera com ningú que visqués una vida normal en un barri residencial de Califòrnia ho podria explicar. Feia servir paraules com «apassionada» o «afer amorós». La noia era dels Alps suïssos, es deia Mathilde, i tot va començar i es va acabar en dues setmanes, des del moment que el circ va arribar a la ciutat fins que va recollir i va marxar.

I després, al cap d’un parell de mesos, la Violet va tornar a escriure per dir que se’n tornava a viure a San Francisco. La seva mare continuaria treballant en el projecte del circ, però la Violet estava a punt de fer divuit anys i volia viure la seva pròpia vida. «Vull saber què se sent quedant-se una temporada en un lloc», va escriure. «Per tant, vinc a casa, encara que ni tan sols me’n recordi de com són aquí les estacions». Quan la Lehna va exclamar una matinada que ens hauria d’ajuntar a la Violet i a mi, vaig fer veure que la idea no se m’havia acudit, quan en realitat feia mesos que no pensava en res més.

—Recorda’t de dir-me Kate davant d’ella —dic.

—D’acord. Kate, no Katie.

—Gràcies —dic, tot i que pel gest de la boca i el to de veu noto que està empipada.

Surto per Duboce. He anat amb el cotxe a aquesta casa unes quantes vegades. És una casa victoriana típica de San Francisco, amb habitacions petites i sostres alts. Hi viu una amiga de la Lehna, la Shelbie, amb un gran labrador de color xocolata i uns pares que sembla que no paren mai per casa. La Violet també la coneix. La mare de la Shelbie i la mare i la tia de la Lehna es coneixen de fa molt temps, suposo. No entenc del tot la relació, però m’és bastant igual; l’interessant és que em fa estar més a prop de conèixer la Violet, finalment.

Ara que ja he arribat realment a la ciutat, que el vell jeep del meu pare ens acosta cada cop més al lloc on anem, que al carrer hi ha un tou de gent anant de festa i la nit vibra al voltant nostre, noto com em comencen a tremolar les mans.

Sé que només és una primera trobada. Sé que la Violet ja ha sentit a parlar de mi i que ella també em vol conèixer. Sé que si entre ella i jo les coses no rutllen tampoc no s’acaba el món. Però, encara que sembli patètica, la veritat és que en això m’hi jugo massa per prendre-m’ho amb calma.

Asseguda a classe d’història, mentre escolto com el professor va recitant avorrides dates i noms de batalles, penso en la Violet. Al vespre, tot rentant els plats del sopar mentre escolto cançons d’amor amb uns auriculars gegants, penso en la Violet. Penso en ella quan em llevo al matí i quan barrejo pintures a l’oli i quan trec llibres de l’armariet de l’institut. I quan començo a patir per si he triat la universitat equivocada, o per si la meva futura companya d’habitació m’odiarà, o per si em faré gran i oblidaré les coses que abans m’encantaven (el blau cobalt, aquell turó en concret de darrere l’institut, buscar diapositives antigues als encants, la cançó «Divided»), penso en la Violet. Me la imagino gronxant-se en un trapezi, sargint peces multicolors del vestuari, conduint una caravana per Europa explicant acudits amb empassafocs i funàmbuls… i després torna a casa, a San Francisco, i s’enamora de mi.

—Hi ha una cosa que t’havia de comentar —diu la Lehna mentre baixem pel carrer Guerrero—. Potser li he dit que aviat faries una exposició individual en una galeria d’art de la ciutat.

—Quèè?

—Parlàvem de tu, que ets molt bona pintant, i llavors em vaig deixar portar, només un moment.

—Però si ni tan sols conec cap galeria de la ciutat —dic.

—Ja mirarem un parell de llocs quan arribem a casa de la Shelbie, d’acord? Quan la Violet et conegui, ja no li importarà. De moment, et fa semblar més experta i sofisticada. Aquí; aparca al camí d’entrada. La Shelbie m’ha dit que no passava res.

Em fico al camí estret i aparco en un pendent que sembla perillós.

—Ei, parelleta! —crida la Lehna al seient del darrere—. És hora de sortir del cotxe!

Sento que l’Uma murmura alguna cosa i la June fa una rialleta, i després suposo que hi ha una mena de salt temporal estrany, perquè les altres tres són fora del cotxe i jo m’he quedat a dins, aferrada al volant.

La Lehna pica al vidre.

—Vinga, Kate —diu, amb èmfasi a l’última paraula.

Les segueixo cap a la casa, on la Shelbie i els seus amics moderns que viuen a la ciutat es posen còmodes en sofàs i catifes, riuen, beuen i semblen fabulosos en general. Tots aquests joves, gais, heteros i qualsevol cosa entremig, ens miren, ens saluden amb la mà i ens diuen hola, i a mi m’agradaria aturar-me per coneixe’n algun, però la Lehna va directament a l’estudi, on brilla l’estalvi de pantalla que va passant fotos de la família, i diu:

—Hem de buscar una cosa de seguida. Ara venim.

I després, tot i que estic just darrere d’ella, afegeix:

—Anem, Kate —amb el mateix èmfasi d’abans.

Estic a punt de preguntar-li per què està tan empipada; fet i fet, és el meu nom. Tampoc no és que jo hagi decidit que vull que em diguin d’una manera completament aleatòria. Només és una altra variant de Katherine, una que crec que em podria anar millor. Però no cal ni que l’hi pregunti perquè ja sé la resposta. Quan ets amiga d’una persona durant tants anys, és fàcil tenir la sensació que et pertany, com si la versió d’aquella persona de la qual et vas fer amiga fos l’única versió real. Si quan era petita no li agradaven gens els pèsols, mai no li agradaran els pèsols, i si un dia comença a menjar-ne i diu que són deliciosos, en realitat s’està enganyant a si mateixa, dissimulant el fet que no li agraden gens, fent veure que és el que no és.

Però el fet és que jo no vaig decidir mai que em diguessin Katie. Pel que jo sé, és com els meus pares em van dir des del moment que vaig sortir de l’ou, i mai no havia ni pensat en totes les altres possibilitats fins fa molt poc, quan vaig començar a tenir la sensació que alguna cosa no acabava de quadrar cada vegada que algú deia el meu nom. I allà dreta en aquella habitació mig a les fosques mentre la Lehna busca els noms i les descripcions de galeries d’art de San Francisco, no puc evitar pensar com això també es podria aplicar a moltes amistats meves. Jo no vaig decidir ser amigues amb la Lehna. En el fons, no. Més o menys m’hi vaig trobar de la manera com et trobes amb moltes coses quan ets una nena en una escola nova i la primera persona que et fa cas és com un regal enorme, un alleujament que ho domina tot. No estàs sola. Tens una amiga. I no és fins que ha passat el temps —potser anys i tot— que t’atures i et preguntes: «Per què aquesta persona? Per què ella?».

La Lehna va deixant anar noms de galeries, però per les imatges de la pantalla jo veig que els meus quadres no encaixen amb cap.

—Això és molt mala idea —li dic—. Si treu el tema, tu digues-li que no em vas entendre bé o alguna cosa així. Li diré que en realitat vull fer una exposició algun dia.

—No n’hi ha prou —diu la Lehna. Fa girar la cadira d’oficina i em mira—. Tu vols que surti bé, oi?

—Sí —li dic—. Vull que surti bé.

I m’adono de fins a quin punt la Lehna també vol que la relació de la Violet i jo surti bé. Hi ha d’haver alguna cosa en què ens puguem posar d’acord, un punt intermedi. M’inclino damunt l’ordinador i escric: «perruqueria galeria art san francisco».

—Comencem per ser una mica més realistes, d’acord?

Trobo una perruqueria moderna a Hayes Valley que exposa l’obra d’un artista nou cada mes.

—El que tu fas és molt millor —diu la Lehna, tot i que l’obra que tenen penjada aquest mes de fet està força bé. Delicats dibuixos fets amb línies i taques de color. La majoria retrats, alguns de flors i plantes. La Lehna fa clic a uns quants enllaços més fins que troba una llista de les millors galeries noves de San Francisco.

—Mira’t aquestes —diu—. Tria’n una.

—D’acord —dic, malgrat saber que és una idea terrible. Perquè el que la Lehna m’està dient és que encara no sóc prou bona per a la Violet. Necessito ser millor, i sé que puc ser-ho, encara que durant una temporadeta ho hagi de fer veure—. Però encara no tinc cap exposició organitzada —li dic a la Lehna—. Encara és tot preliminar.

—Diguem que es van tornar bojos quan van veure les teves obres. Només és qüestió de temps.

Es posa la mà a la butxaca per agafar el mòbil i quan em torna a mirar està somrient.

—La Violet ve cap aquí —diu—. Potser seria el moment de, daixò, del pintallavis?

—Sí, d’acord.

Em poso dreta i noto que tinc calor i em roda el cap.

—Em sembla que me l’he deixat al cotxe —dic, encara que no sigui així.

Sortim de l’estudi i ens trobem amb tota la gent, que sembla que s’ha multiplicat en els pocs minuts que hem passat allà dins. No hi trobo cap cara coneguda, i ara tots estan massa absorts els uns amb els altres per adonar-se que som allà. Almenys la Lehna sembla que encaixa en aquell ambient, amb l’anella al nas i els cabells recollits en una cua per ensenyar el tros del costat que porta tallat molt curt. La June i l’Uma no es veuen enlloc. Segurament han anat a amagar-se en un dormitori.

—Ara torno —li dic a la Lehna, i ella fa que sí amb el cap i entra a la cuina.

Evito trepitjar la gent de la catifa i surto a fora, passo pel costat del cotxe i vaig fins a la cantonada, mentre em dic que només faré una volta a l’illa de cases. Necessito estar sola uns minuts perquè de cop i volta em sento petita i estúpida i em sembla que de cap manera no puc ser digna de la noia que estic a punt de conèixer.

Però arribo a l’altre carrer i continuo caminant, pujant per Dolores Park, entre tota la gentada que està de festa. Són com un onatge feliç i jo em deixo portar, cada vegada més endins en aquell mar de persones, cada vegada més lluny del moment que durant tant de temps he esperat.

Allà, la sala d’estar de la Shelbie sembla d’un altre món. Un grapat d’adolescents asseguts per la casa i fent cara de molar molt no es pot comparar amb la multitud vibrant del carrer. Aquí tothom està content i carregat d’energia. Fins i tot les dones d’aspecte més dur, que es repengen als aparadors de les botigues amb cares d’inaccessibilitat ben estudiades, s’estoven quan els somric. Fins i tot els nois d’aspecte més reservat semblen encantadors.

No sé quant fa que camino i no vull agafar el telèfon per mirar-ho. Hauria de fer mitja volta, però encara no estic preparada per deixar tot això. Només de pensar en la Violet em tremolen les mans, i estic dreta davant de la porta oberta d’un club que em crida amb un remix techno d’una vella cançó de jazz. Em torno a posar pintallavis aprofitant un aparador fosc (ho faig per a mi, no per a la Lehna) i aleshores entro. És tan fosc que els ulls necessiten un minut per acostumar-s’hi, però de seguida localitzo la barra. Només intentaré demanar una copa, mirar de calmar-me un minut. Després tornaré a la casa, no faré cas de la desaprovació de la Lehna i coneixeré la Violet.

El noi que serveix les begudes té una perfecció com de nina i la quantitat d’homes que s’esperen per demanar-li sembla que és directament proporcional al seu atractiu. Però a l’altre extrem de la barra hi ha una noia molt maca amb els cabells curts i els braços musculosos plens de tatuatges que sembla que torni de fer una pausa; per tant, vaig cap a ella i li somric un moment. Em mira als ulls i assenteix amb el cap per indicar-me que m’agafarà la comanda.

M’inclino per damunt del taulell fins que les cares queden molt a prop. Ella gira el cap de costat per poder-me sentir tot i la música.

—Tanqueray amb tònica. —La Lehna ho va aprendre de la seva germana gran i em va ensenyar a dir-ho amb confiança. És l’única beguda que sé demanar.

La cambrera es gira i agafa l’ampolla verda i un got.

M’agradaria tenir el número de la Violet per enviar-li un missatge que digués: «M’he despistat una mica i he acabat en un bar. Quedem aquí?». També li diria: «De debò que tinc moltíssimes ganes de coneixe’t».

Evito mirar el telèfon il·luminat quan busco el moneder a la bossa. La cambrera em posa la beguda al davant damunt d’un tovalló de color fúcsia, i a canvi jo li dono deu dòlars. Llavors m’obro pas fins a una taula alta amb un sol tamboret. L’han arrambat a la paret i l’han deixat buida perquè aquí tothom està dret o ballant, empenyent per arribar al centre de la festa. Estic fent el primer glop quan el cambrer guapo com una nina anuncia alguna cosa i tot seguit la gent crida i aplaudeix. És un concurs; no sento bé de què va, però aviat posen «Umbrella» als altaveus i uns homes gairebé despullats s’enfilen a la barra. N’hi ha que semblen supersegurs de si mateixos, n’hi ha que semblen més cohibits, però tots s’ho passen bé i la seva felicitat m’omple el cor. Miro com es llueixen i després miro el públic que els mira, i m’adono que la majoria de paios se centren en un ballarí en concret. Segueixo les mirades fins a un noi que sembla massa jove per ser allà però que també sembla estar-hi del tot còmode.

Només porta uns calçotets ajustats com els que he vist als anuncis de Calvin Klein, vermells i blaus, i amb aquells cabells rossos tallats curts i l’aire de salut general podria sortir en la versió gai d’un anunci per promoure els valors nord-americans. A diferència d’un dels paios més grans, que pràcticament s’està follant la barra, ell sembla que ni tan sols intenti ser sexi. Només s’ho passa bé, cantant la cançó. Canto amb ell. Assenyala el públic i un noi de cabells foscos li fa un crit. I és una bogeria, però resulta que conec aquell noi. Fa tercer, i es diu Ryan. Va fer servir un dels meus paisatges per a la coberta de la revista literària el semestre passat. Jo no estava segura de si era gai, però suposo que aquí tinc la resposta.

I ara que hi penso, el noi que balla també em sona d’alguna cosa, com si l’hagués vist en un anunci, potser, com si l’hagués tingut de fons mentre pensava en altres coses. Però no. El conec de la vida real, suposo, perquè ara m’ha vist i tota la seva actitud ha canviat.

S’ha quedat glaçat. És en Mark Rissi! I tant! No hem parlat mai, però seiem de costat a càlcul. Ara s’ha acabat la cançó i el públic es torna boig. En Mark baixa d’un bot de la barra i en Ryan vol xocar les mans amb ell, però en Mark encara em mira, mentre agafa la roba que li guardava en Ryan i murmura alguna cosa.

Quan en Mark arriba a la meva taula, encara malda per cordar-se el cinturó.

S’atura davant meu i diu:

—Oh, Déu meu.

Tota aquella confiança i felicitat han desaparegut, i vull que les recuperi. Aquella energia. Vull que tots la recuperem. Tinc la sensació que compartim alguna cosa, i que ara ens falta.

—Hola, Mark —li dic—. Et dius Mark, oi?

Ell fa que sí amb el cap, però només torna a dir:

—Oh, Déu meu.

—T’he de preguntar una cosa important —dic, i el cor em batega molt fort, perquè no sóc la mena de persona que s’obre als altres com si res. Tendeixo a ser més d’escoltar que de compartir els meus problemes, però aquesta nit no és una nit normal. La Violet és a poc més d’un quilòmetre de distància, els baixos sonen amb força, la bola de discoteca projecta diamants de llum en la foscor i resulta que l’esportista tímid de càlcul en realitat és un seductor menor d’edat que balla pràcticament despullat pels bars de gais.

—Sisplau… —comença a dir en Mark.

Però jo no em dedico a carregar-me reputacions impol·lutes. Estic a punt de passar a un altre nivell amb ell. Per tant, el tallo per dir:

—M’ha semblat una actuació fabulosa. Abans no surtis d’aquí estic segura que tots els tios disponibles del bar t’hauran donat el telèfon.

En Ryan apareix al nostre costat.

—És culpa meva —diu—. En certa manera l’he coaccionat.

—Caram, vosaltres dos —dic—. Animeu-vos! No ho diré a ningú. Però, Mark, ara escolta’m, d’acord? Perquè estic a punt de demanar-te una cosa, i ja t’he dit que és una pregunta important.

El pànic d’en Mark es dissol i es converteix en alleujament. Sospira i es passa una mà per la cara. Quan em torna a mirar, està a punt per escoltar.

—Vols ser amic meu? —li pregunto.

Ell inclina el cap i diu:

—Perdona?

—Sí, ja sé que sona com si estigués a pàrvuls o una cosa així. I ni tan sols és la pregunta més important, però em sembla que hauríem d’establir una amistat abans de demanar-te el que realment et vull demanar. M’he passat tot el dia, i de fet tot aquest curs, adonant-me que potser les meves amigues no em cauen gaire bé. És per això que estic tota sola en un bar una nit que tothom surt amb altra gent. En teoria no havia de ser aquí, però hi sóc, i tu també ets aquí, i és com si hi hagués una fletxa lluminosa assenyalant-te, dient-me que ets una persona que hauria de conèixer.

—Hmm —fa en Mark.

En Ryan murmura alguna cosa sobre la invisibilitat, però no li pregunto què vol dir perquè estic massa concentrada en la cara d’en Mark.

—Suposo que sí —diu, una mica vacil·lant—. Vull dir, si és el que vols.

—D’acord, molt bé. I ara la pregunta important: has desitjat mai una cosa tan intensament que és com si ocupés tota la teva vida? És a dir, que encara fas les coses que se suposa que has de fer, però tot és d’esma, perquè hi ha aquesta cosa que t’absorbeix completament?

El rubor que li havia començat a baixar torna a pujar-li a la cara de cop, encara més intens, i els ulls se li’n van cap a en Ryan però se n’aparten de seguida. Que interessant.

En Mark assenteix amb el cap, mentre em mira a la cara molt seriós, i jo també el miro atentament i queda clar: ell i jo ens entenem.

—Acabo de fugir d’una noia que encara no conec —li dic.

—Tan malament pinta? —diu ell, somrient.

—No —li dic—. Sembla extraordinària. En teoria m’ha de canviar la vida.

—Doncs què ha passat?

—No puc pensar en res més tota l’estona —dic.

—Sí —diu ell. Ho comprèn.

—Has desitjat mai tant una cosa que, quan està a punt de passar, et ve aquesta necessitat de boicotejar-te a tu mateix?

Em mira fixament als ulls i sé que intenta seguir-me fins allà on vull anar a parar, però al final fa que no amb el cap.

—No —diu—. Em penso que jo no funciono així.

—Jo em pensava que tampoc. Feia mesos que esperava aquesta nit. I llavors, no sé…

Arronso les espatlles. Noto que els ulls se m’omplen de llàgrimes.

—Espera, espera —diu ell—. No et rendeixis. La nit encara no s’ha acabat. On us havíeu de trobar?

—En una festa.

—Molt bé, i és a prop d’aquí?

—Sí, només s’ha de travessar el parc i després uns quants carrers.

—Algú ha intentat posar-se en contacte amb tu?

—Em fa por mirar-ho —em lamento.

—Doncs deixa’m fer a mi.

Espera. Trec el mòbil de la bossa i l’hi poso a l’ample palmell de la mà, amb la pantalla cap avall.

—Ostres —diu ell, i la llum de la pantalla li il·lumina la cara—. Vint-i-tres missatges de la Lehna Morgan.

—Continua.

—Vols que te’ls llegeixi tots o només els més destacats?

—Només els destacats.

Va repassant la llista.

—Sobretot són variacions d’«On collons ets?». I uns quants «Estàs bé?».

—Vés fent.

—N’hi ha un que diu: «La Violet acaba d’arribar». És ella?

Faig que sí amb el cap.

—D’acord, espera… Oh.

—Què?

—Se n’ha anat. Fa cosa de cinc minuts.

—Tornarà?

—La Lehna no en diu res.

Em miro la copa. Està gairebé buida. Només hi ha unes restes de glaçons.

—Potser n’hauria de demanar una altra.

—O bé podríem intentar trobar-la.

L’expressió d’en Mark és sincera, esperançada; l’antídot perfecte per a la desesperació que em va envaint a poc a poc. Estic a punt de preguntar-li com ho podríem fer per trobar-la, però aleshores el volum de la música disminueix i una veu forta d’home diu que ja s’ha decidit el guanyador de concurs de ball en roba interior de mitjanit.

La gent aplaudeix i crida i jo també, donant suport al meu nou amic, en Mark, que ara no mira el cambrer sinó que repassa la sala, i l’esperança de la cara ara es barreja amb preocupació quan el cambrer diu:

—El nostre fins ara campió, en Patrick, aquesta nit ha estat derrotat per en MARK, que s’enduu la corona. Mark, encara ets aquí? Mou aquest cul cent per cent americà tan maco que tens i vine a recollir el premi.

I aleshores torna a pujar la música i tothom es posa a ballar.

—Que no hi aniràs? —li pregunto—. El premi podria valer la pena. Ja saps, piruletes en forma de penis, condons amb els colors de l’arc de Sant Martí…

Però en Mark no riu. No es mou. Per això em giro cap al lloc on mira i finalment veig en Ryan, que ara és a l’altre extrem de la sala. Està amb uns quants estudiants universitaris molt bufons, un amb unes ulleres negres gruixudes, un altre amb una gorra d’esquí, i un que només veig d’esquena amb uns tatuatges que li surten de sota les mànigues, amb un got de cervesa en una mà i l’altra allà on s’acaba l’esquena d’en Ryan. Una cançó dóna pas a una altra i al noi dels tatuatges i els seus amics els agrada. Es gira, fa uns quants glops de cervesa, deixa el got en una taula d’allà a la vora i comença a moure’s seguint el ritme.

Segurament he monopolitzat en Mark massa estona. Ha vingut a la ciutat, ha sortit el dia d’inici de la setmana més gai de l’any, ha guanyat premis en roba interior, és l’objecte de més que unes quantes mirades carregades de desig, i jo l’he arraconat aquí amb la meva crisi.

—Hi hauries d’anar —dic, però sembla que en Mark ni em senti. Aquella desesperació que he dit abans que tenia? És com si de cop es pogués encomanar i s’hagués apoderat de tot el cos d’en Mark. Té les espatlles caigudes; sembla que li costi respirar.

—Què et passa? —li pregunto—. Què tens?

—És en Ryan —diu, tan fluixet que gairebé no el sento—. Està ballant.

Mark

3

Algú m’estira un altre cop cap al taulell. El cambrer em dóna un sobre amb cinquanta-set bitllets de dòlar i un val de regal per a una tintoreria. En Ryan ni ens mira. La Katie ens mira. Hi ha molts més paios que ens miren. Però en Ryan ha anat a la pista de ball, repenjant-se en aquell que té els braços coberts de paraules que no puc llegir.

No ho fa per fer-me mal. Això ho he de creure. Ho fa per ser feliç. I casualment resulta que em fa mal.

Agafo el sobre i m’obro pas a empentes fins on és la Katie. Hi ha tios que em posen la mà a l’espatlla i em donen l’enhorabona; ho fan servir com a excusa per posar-me la mà a l’espatlla, per veure si m’aturo i els somric i potser després anem més enllà. No sóc estúpid. Ja sé de què va, això. Sé que en teoria ho hauria de desitjar.

«Aquesta sala està tan plena de possibilitats», em puc imaginar que em diria en Ryan.

Tècnicament, és veritat. Però amb les possibilitats passa una cosa: n’hi ha que les desitges molt més que les altres. O només una que desitges molt més que qualsevol altra cosa.

—Què t’han donat? —pregunta la Katie quan torno a ser amb ella.

L’hi ensenyo. Sembla decebuda.

—Potser es pensen que portaràs els bitllets a rentar… —diu—. Qui sap per on poden haver passat.

M’adono que la tintoreria es diu Pride Dry Cleaning, un joc de paraules amb el Dia de l’Orgull. Em vénen uns quants acudits al cap («Ja deus imaginar quina mena de taques tenen més pràctica a treure» o «Són especialistes en arcs iris»), però tots els sento amb la veu d’en Ryan, no la meva.

A la pista cada vegada hi ha més gent. No el puc veure.

—Espero que no et molesti la pregunta —diu la Katie—, però vosaltres dos… esteu junts? Perquè si és així, és clar que t’està posant banyes.

—No, no estem junts —li dic. I aleshores penso: «A la merda»—. Només que de vegades sí.

—Ai, pobre cor teu —diu ella.

—Sí —li dic—. És més o menys això.

Ara el veig. Balla amb tots tres. Penso en les molècules, i en com s’enllacen. Segurament m’hi podria afegir. No és que s’hagin aparellat.

—Creus que hi hauria d’anar? —pregunto.

—No en tinc ni idea. —La Katie examina la situació un moment—. Crec que, si jo fos ell, m’hauria d’esforçar moltíssim per evitar mirar cap aquí. És com un d’aquells cambrers que estan superatents durant tot l’àpat i després, quan vols demanar el compte, miren en totes les direccions menys cap a tu. Saps què vull dir? I si aquest és el cas, diria que probablement és millor que no hi vagis.

Posen una cançó de Florence. M’encanta Florence. En Ryan ho sap. Si no em mira durant una cançó de Florence, estic ben fotut.

Miro a la pista.

S’ha posat a cantar. Però no per a mi.

—Ai, mare —dic.

El paio dels tatuatges no canta amb ell. Però l’escolta. Li agrada. Tots dos s’ho passen bé.

I mentre ells s’ho passen bé, hi ha un tio sense samarreta que se m’acosta, somrient com si el conegués.

D’amagat, em fixo un moment en el pit, i els abdominals. Té l’aspecte d’algú que potser ha fet algun paperet en el món del porno.

—Que et conec? —crido per damunt de la cançó.

—No, però no t’agradaria? —pregunta.

—De debò? —diu la Katie.

Però en Pere Sense Samarreta no l’escolta. Està centrat només en mi. Només. Intensament.

—Què fas? —em pregunta, ara més en el to d’una conversa normal.

«On tens la samarreta?», tinc ganes de preguntar-li. Vull dir, ja ha vingut aquí sense samarreta? Ha anat així pel carrer? O tenen algun armariet on guardar les samarretes?

Deu tenir uns vint anys. Com a mínim. I a mi aquestes coses no em van.

—Ara me n’anava —li dic—. Ho sento.

Això només fa que se m’acosti més. Com jugant. És a dir, jugant fins al punt que els seus texans i els meus es toquen.

—Hem de trobar una noia —dic—. La Violet. Que potser, ehem, l’has vista?

M’agafa la mà i comença a guiar-la cap a la seva butxaca del darrere.

—És just aquí —diu, somrient.

—No, no, no, no —l’interromp la Katie—. No podeu fer servir així el seu nom.

Ell fa un pas enrere i em deixa anar; finalment l’ha sentit. Ella em mira als ulls.

—Des del meu punt de vista, Mark —diu— aquest és un moment decisiu, i tens almenys tres opcions davant teu. Bé, quatre, perquè sempre hi ha l’opció de no agafar cap de les opcions. No n’estic defensant cap per damunt de les altres. Només necessito saber què fer.

No sé com, en Pere Sense Samarreta m’ha posat la mà a l’esquena i m’està deixant el cos una mica com hipnotitzat. Però encara estic mirant la pista, encara veig com en Ryan no em mira. I després hi ha la Katie, que sembla que és la que es diverteix menys de tots, tret de potser jo.

—Vinc amb tu —dic. Em giro cap al meu pretendent espitregat i li torno a dir que ho sento. Aquest cop cedeix.

—Un altre dia serà —diu—. Estaré alerta per si et veig.

Mentre s’allunya, li miro una bona estona l’esquena perfectament esculpida. Tot el meu cos fa un sospir.

—Segur que te’n vols anar? —pregunta la Katie.

—Sí —li dic—. Segur.

—Però per què? Vull dir, ara aquí ets el rei de la pista.

La miro als ulls.

—Perquè som amics. No ho sé.

Amb això en té prou. I jo també.

Comencem a marxar, però sóc prou estúpid per encara sentir-me obligat, per tenir l’estranya sensació d’estar abandonant en Ryan. Aquesta nit havíem sortit junts i, encara que estigui ballant amb una altra persona, no me’n puc anar sense dir-li adéu. Però tampoc no m’hi puc acostar.

Li envio un missatge amb el mòbil. Li dic que vaig a ajudar a la Katie a fer una cosa i que m’enviï un missatge quan vulgui tornar a casa. L’aniré a buscar.

Faig clic a «Enviar». M’imagino la pressió del mòbil a la cuixa, avisant que ha rebut el missatge. Però no puc fer la competència a la música, no puc fer la competència al ball i al noi a qui ara en Ryan somriu, recolzat en ell.

—He de sortir d’aquí —dic a la Katie—. Ara mateix. Me n’he d’anar ja.

El carrer està gairebé tan ple de gent com el club. La Setmana de l’Orgull tot just comença, però ningú no es guarda res per a dilluns, dimarts o cap altre dia.

—Bé, on us havíeu de trobar? —pregunto—. Vull dir, que és allà on hauríem de començar.

La Katie, que anava caminant, s’atura.

—Ja ho sé… però, i si és allà? —diu.

—No és això el que interessa?

—Sí. Però…

—Però què?

—Que no vull simplement, trobar-me-la allà de cop. He d’estar preparada.

—Saps quin aspecte té?

Per la mirada fulminant que em dedica, està clar que se sap de memòria l’aspecte de la Violet.

—Molt bé. Doncs anirem amb compte. Tingues els ulls ben oberts. Si la veus, ens apartem i fem una pausa. Et prepares mentalment, i continuem.

—Però i si no hi és?

—Doncs li seguirem la pista, estimada Watson.

—D’acord —diu, i respira profundament—. Fem-ho.

Però no es mou.

—Tu has d’anar al davant, que saps el camí —li recordo.

—Ah, sí —diu.

Igualment, no es mou.

Jo no dic res. Espero. Tanca els ulls un moment, es diu alguna cosa a si mateixa. Llavors ens posem en marxa. Tornem a estar entre la gentada.

La meva expectativa és que m’arrossegui a un club amb nom de felí, on tot de dones amb els cabells curts i de poques paraules es recolzen les unes en les altres com si allò fos Brooklyn mentre parlen d’amor i comparen tatuatges de lianes amb fulles i flors. Totes les lesbianes que conec són més llestes que jo d’una manera o altra, o com a mínim semblen haver vist una mica més de món. També tendeixen a llegir molts llibres.

Però aquesta festa no és en cap club, sinó en una casa on sembla que hi podria viure una agent de canvi i borsa. Les persones que hi ha a fora van tan begudes com qualsevol; no sé per què no m’imagino que les lesbianes puguin emborratxar-se, com si fossin massa llestes o massa guais per fer aquestes coses. Hi ha un tio que treu el cap per la finestra i va cridant: «Us estimo! Us estimo a tots». No ens mira ni a la Katie ni a mi quan ho diu.

—És amic teu? —li pregunto.

—No —diu la Katie—. Però elles sí.

Assenyala dues noies assegudes a la vorada. Una d’elles fuma, l’altra inhala el fum. Ens hi acostem. De seguida que veuen la Katie, s’aixequen d’un bot i entre les dues la bombardegen a preguntes.

—Es pot saber on…

—… eres?

—La Lehna t’ha buscat…

—… pertot…

—… arreu. Està com…

—… molt emprenyada.

—Per què has…

—On has…

—… marxat?

S’aturen un segon i finalment s’adonen que estic allà dret.

—Mark —diu la Katie—, et presento la June i l’Uma. June i Uma, us presento en Mark. Va al nostre institut.

—Això no pinta bé —diu la June.

—No, això no pinta gens bé —assenteix l’Uma.

La Katie es posa molt vermella.

—Noooooooooooooooo. No he marxat per veure en Mark. Només me l’he trobat pel camí.

—Bé, doncs has perdut l’oportunitat de veure-la —diu l’Uma.

—De debò, de debò que l’has perdut —afegeix la June.

—Però on ha anat? —pregunto jo.

—I tu què n’has de fer? —em pregunta la June.

—I ell què n’ha de fer? —pregunta l’Uma a la Katie.

Noto que el telèfon em vibra un cop a la butxaca. Un missatge.

—Perdoneu-me un moment —dic.

Tant de bo sigui d’en Ryan. De fet, hauria de ser d’en Ryan.

Però en canvi és de la meva mare.

On ets?

Això no és bo.

Li podria dir una mentida. Li vull dir una mentida. Però no em faria aquesta pregunta si no sabés ja la resposta. Una mentida només complicarà més les coses.

He anat a la ciutat.

Només triga cinc segons a contestar. Té molta més traça que jo amb el mòbil.

Per què? I en Ryan, és amb tu?

Aquest cop, agafo temporalment una veritat nova perquè ocupi el lloc de la veritat anterior.

La meva amiga Katie em necessitava. Demà t’ho explico.

I llavors directament menteixo.

I sí, en Ryan és amb mi.

Això no calma la meva mare, que escriu:

Si no torneu a casa amb el proper tren, el pare us vindrà a buscar.

Corro a enviar un missatge a en Ryan:

Ens han descobert. Estem ben cardats. Hem de tornar de seguida. Quedem?

Espero que em contesti de seguida. Però no contesta. Encara deu estar ballant.

Em torno a girar cap a la Katie i em disposo a dir-li que me n’he d’anar. Però abans que pugui dir la primera paraula, un víking enfurismat en forma de noia se’ns acosta d’una revolada i xucla tot l’aire en un quilòmetre a la rodona, només per omplir-se prou els pulmons i bramar, més o menys en direcció a la Katie:

—QUÈ? COM ESTÀS?

La Katie està a punt de contestar, però abans que pugui dir res la víking continua:

—Que t’han segrestat? Un desconegut t’ha donat caramels i se t’ha endut lluny d’aquí? O potser has vist un gat que no podia baixar d’un arbre i has corregut a salvar-lo? T’has trobat una vella mariboja que volia travessar el carrer, i l’has hagut d’ajudar? No, espera… ja ho sé. T’has assabentat que hi havia un concert supersecret de les Sleater-Kinney en una estació de metro abandonada, però no en podies dir res a ningú, ni tan sols a la teva millor amiga. Ha de ser això. Perquè si no t’has fet mal, si no has anat a un concert secret, o no estaves salvant la vida d’algú, per què hauries d’anar-te’n sense dir ni una paraula a ningú i després no contestar quan et truco i t’escric un milió de vegades?

—Lehna —intenta dir la Katie—. Jo només…

La Lehna aixeca la mà, talla totes les excuses.

—Ha vingut, Katie. Tenia moltes ganes de coneixe’t, estava emocionada. Per l’amor de Déu, si t’ha portat una flor i tot. I llavors comencem a buscar-te, passant per totes les habitacions. Fins i tot hem mirat als armaris perquè tindria gràcia, oi?, ha ha ha, «potser és a l’armari». Ha mirat com et trucava i t’enviava missatges. Li he dit que havies de ser aquí, en un lloc o altre. Li he dit que no te n’aniries com si res, perquè tenies moltes ganes de conèixer-la. Al principi m’ha cregut. Però al cap d’una estona, fins i tot jo he començat a dubtar-ne. Perquè, saps què?, ha sigut com si li haguessis tancat una porta als morros. Si volies enviar a fer punyetes qualsevol possibilitat amb ella, per què no li tancaves una porta als morros, i ja està?

Amb el fil de veu més trist que em pugui imaginar, la Katie diu:

—M’ha portat una flor?

Espero que una de les seves amigues li doni uns copets a l’esquena, li digui que tot sortirà bé. Quan cap d’elles no fa res d’això, em trobo fent-ho jo.

Respira profundament, d’aquella manera que és com sanglotar sense llàgrimes. Com si de sobte tot allò la superés.

—No pot haver anat gaire lluny —dic. Després miro la Lehna—. On ha anat?

—I tu qui cony ets?

—Sóc en Mark. Per què cony estàs tan enfadada?

—Estic enfadada perquè després de mesos de planificació, després de preparar-me una història de presentació genial i d’haver dedicat més energia a aquesta relació de la que he dedicat a qualsevol de les meves relacions, la meva millor amiga ha decidit tocar el dos. Encara que m’havia jurat que no ho faria. Encara que havia fet que semblés que, per un cop a la vida, arribaria fins al final. La meva fabulosa cosina estava disposada a tolerar l’horrible música house que posa la Shelbie, i la cervesa encara més horrible, per tal de conèixer aquesta noia de qui tant li havia parlat i que tan bé li havia deixat. Estic enfadada perquè això no havia de passar, però igualment ha passat. Em sento completament idiota per haver pensat que podria haver anat d’una altra manera. I em sento encara més idiota per haver fet que la Violet s’il·lusionés tant i després haver de dir-li: «Ho sento, al final es veu que no sortirà bé la cosa». Et preguntaria si pots entendre tot això, nen maco, però m’importa una merda si ho entens o no.

—Prou —diu la Katie—. Ja n’hi ha prou. M’he equivocat jo, no ell.

—Així, almenys reconeixes que t’has equivocat?

—I quina importància té, Lehna? De debò, quina?

La Katie no sembla enfadada. Només cansada. Encara li tinc la mà a l’esquena. S’hi recolza una mica.

El mòbil, que encara tinc a l’altra mà, vibra de nou.

—Perdoneu —dic, mentre miro la pantalla.

És la meva mare.

Digue’m que esteu anant cap a l’estació.

La Katie em mira amb curiositat.

—La meva coartada ha petat i la mare vol que torni a casa amb el proper tren —li explico.

—Ja et portaré jo amb cotxe —diu ella.

—El portaràs a ell? —esbufega la Lehna.

«Em porten amb cotxe», li dic. Després miro si tinc més missatges. En Ryan encara no ha dit res.

La Katie fa un pas i s’aparta de la meva mà. S’acosta a la June i l’Uma.

—Perdoneu que hagi marxat sense dir res —diu—. No estava preparada. En tenia moltíssimes ganes, i no estava preparada.

La June sembla a punt de dir alguna cosa, però l’Uma li estreny la mà i inclina el cap en direcció a la Lehna.

—No n’estaràs mai, de preparada —diu la Lehna, ara amb una mica més de calidesa a la veu—. Que no ho veus? Ho has de deixar córrer, això d’estar preparada. Si no, sempre acabaràs fugint corrents.

Gairebé tinc la sensació que en Ryan és aquí, fent-me un sermó. Fora que el meu problema no ha estat mai fugir corrents. El meu problema sempre ha estat quedar-me al mateix lloc.

—On ha anat? —pregunta la Katie a la Lehna—. Només digue’m això.

La Lehna fa que no amb el cap.

—Aquesta nit no. Ara no. És massa tard.

El meu telèfon torna a cridar l’atenció. Quan veig que no és en Ryan, el deixo estar.

—He tornat per veure-la —diu la Katie—. Que no ho veus? No seria aquí, si no estigués preparada per veure-la. Encara tinc por, però no massa por.

La Lehna allarga una mà, i per un segon penso que ja està, que la Katie se l’ha guanyat. Però en canvi diu:

—Deixa-ho estar per avui. Entra i prenem alguna cosa. La Shelbie preguntava per tu, i crec que encara està prou serena per adonar-se que has tornat. A més, tenen Tanqueray.

La Katie deixa la mà de la Lehna a l’aire.

—No em penses dir on és? Ho saps, i no m’ho penses dir?

La Lehna tira enrere la mà i se l’eixuga a la faldilla.

—Ho ha superat i ha passat a una altra cosa. Estava decebuda, però ho ha superat. Tu hauries de fer el mateix. I demà ja veurem què passa.

Jo calculo que, si no he vist la Katie al club quan hi he arribat, el més possible era que no fes gaire estona que era allà. Per tant, la tal Violet no s’ha esperat gaire abans de superar-ho i seguir, o el que sigui que hagi fet.

Potser la Katie està fent els mateixos càlculs. O potser se sent igual que jo: cansada d’aquesta nit, cansada de tots aquests drames.

—Crec que m’ha arribat el moment de tornar a casa —diu—. Ja sé que portava el cotxe jo, i no us vull deixar tirades. Però de debò que me’n vull anar ara.

Tant la June com l’Uma miren la Lehna, a veure què passarà.

La Lehna no les decep.

—Au, Katie…

—Kate.

—D’acord, Katherine; no siguis així. No ens castiguis per una cosa que has fet tu. La nit encara és jove, i estic segura que la meva mare està massa fregida de pastilles per dormir per sentir-nos entrar o sortir de la casa. Podem arribar a les quatre de la matinada i ningú no ho sabrà. No et carreguis la nostra nit només perquè t’has carregat la teva.

La Katie es treu les claus de la butxaca i les fa sonar.

—Veniu o no? —pregunta a la June i l’Uma.

La June mira l’Uma. L’Uma mira la Lehna, i després fa que no amb el cap.

—Ja trobarem algú altre que ens porti —diu la Lehna—. O agafarem un taxi. Tant me fa. Ara no ens en anirem. La Candace és aquí, i ni he començat a lligar amb ella. I el germà de la Shelbie és un cantant fabulós.

La Katie llança les claus enlaire i les agafa.

—Molt bé —diu. Però la tremolor de la veu indica que no està bé. Ha intentat posar la Lehna en evidència, i ara és ella la que s’ha quedat sense opcions.

—T’ho agraeixo molt —li dic—. Que em portis a casa.

—Sí —diu, mirant-me als ulls; intenta trobar-hi alguna cosa que necessita, però no estic segur de què—. Anem a deixar-te a casa. —Es gira cap a les seves amigues—. Ja parlarem demà. O ens veurem dilluns. No ho sé.

El mòbil em recorda que tinc missatges. Els miro mentre la Katie i jo anem marxant.

Un de la mare.

Qui et porta?

I un d’en Ryan.

Crec que aquesta nit volaré tot sol. Bé, no exactament sol. :-) Passa-t’ho bé, company.

M’aturo de cop. Vull enviar a la merda tot l’univers. Li ensenyo la pantalla a la Katie.

—Quin cabró —diu—. És ben cabró.

I el més patètic és que el vull defensar. Vull dir que aquest cop no ho diu amb sarcasme. Realment vol que m’ho passi bé.

Perquè ell s’ho està passant bé. En un altre lloc. Amb algú altre. I vol que jo també m’ho passi bé. De debò.

Hem caminat un parell de travessies, i ja no ens arriba el soroll de la festa. Per tant, em sorprèn una mica sentir els passos d’algú que corre per la vorera darrere nostre. La Katie i jo ens girem per veure qui ve.

—June? —diu la Katie.

A la June li falta una mica d’alè i al principi parla massa de pressa.

—Esticbastantseguraquehananatalmoll.

—Què? —pregunta la Katie.

La June respira. Posa la mà al braç de la Katie.

—Els lleons marins —diu—. Ha dit que no havia vist mai els lleons marins. Per tant, crec que l’han portat a veure’ls.

Kate

4

Una tulipa, una dàlia, un lliri, una rosa.

No puc ni pensar en el que acaba de passar; per això penso en flors. Sobre quina flor una noia com la Violet triaria per a una noia com jo.

—És clar que hi anirem —diu en Mark—. Ni tan sols ens hem de desviar gaire. És anar fins al pont i només una mica més enllà.

—Trenta-nou molls més enllà —dic.

—És igual —diu—. Ho has de fer. Hi ha una persona que creus que podries estimar i que creu que també et podria estimar a tu. Quina mena d’amic seria si no et fes anar-hi al darrere?

Encara no estic preparada. Especialment ara, després d’haver-la cagat, d’haver tancat una porta als morros, d’haver garantit que la nostra trobada hagués de començar amb un «perdó» en lloc d’un «hola».

La Lehna tenia raó, però, quan m’ha dit que he d’arribar fins al final. Fins i tot jo me n’adono. Hi ha moltíssimes persones al món que no tenen sort en l’amor. Jo podria ser una d’elles, però això encara no està decidit. I si la Violet resulta que és exactament qui jo vull que sigui? I si és diferent, d’una manera inesperada que resulta encara millor?

I si realment ella pogués canviar la meva vida?

Deixar passar aquesta oportunitat seria un crim contra l’amor; per tant, dono silenciosament les gràcies a la June i passo de llarg sense vacil·lar la rampa d’accés al pont. En Mark fins i tot fa un crit d’alegria quan la passem, com si jo acabés de fer una gran jugada en un dels seus partits de beisbol.

Una margarida, un clavell, un àster, una flor de lilà.

Mentre vaig fent la llista, m’imagino una nova sèrie de quadres. Flors soles davant de fons de color blau cobalt. Si les pinto bé, semblaran més que flors boniques. Semblaran la possibilitat de l’amor.

El moll d’Embarcadero està fosc i silenciós. Per un cop a la vida, és fàcil trobar-hi aparcament.

Apago el motor i sortim. Sento els lladrucs dels lleons marins, i res més. El silenci em desconcerta perquè esperava trobar el moll ple a vessar de turistes carregats de records, amb la panxa plena de sopa de cloïsses i pa fet amb massa mare.

Però és molt tard i tot està tancat. En Mark deu notar que estic amoïnada, perquè diu:

—No ha vingut a comprar. Ha vingut a veure els lleons marins. Acostem-nos a l’aigua.

Amb cada pas, noto que se m’escapa una mica d’esperança.

—Com és físicament, ella? —pregunta en Mark, com si aquí hi hagués un munt de gent i l’hagués d’identificar.

Li segueixo la veta.

—És morena i porta els cabells curts. A les fotos que he vist, normalment li cauen davant dels ulls. D’una manera perfecta.

Ell somriu.

—I té uns pòmuls realment fantàstics, i una cicatriu diminuta prop de l’ull que es va fer en un accident de circ.

—Un què?

Em poso a riure. Tinc la sensació que ja ho hauria de saber tot; m’he oblidat que gairebé no em coneix.

Per tant, l’hi explico tot d’ella, i tinc la sensació que és com si li estigués parlant de mi, perquè quan penses en algú o alguna cosa tan intensament i durant tant de temps, és com si s’apoderés de tota la resta de coses. Li parlo del circ i de la Mathilde, de les paraules que la Violet fa servir a les cartes que escriu. Li parlo d’una fotografia que m’he passat hores mirant, d’ella dreta davant d’una carpa de circ que estan desmuntant, amb maquillatge daurat a la cara i polseres al canell, passant-se una mà pels cabells despentinats, i la línia de la clavícula tan preciosa que fa mal. No paro d’explicar-li tot això ni quan arribem al final del moll i desapareixen les últimes restes d’esperança.

Continuo parlant per no plorar.

I llavors ja li he dit tot el que sé d’ella.

Seiem en un banc des d’on es veuen els lleons marins que dormen amuntegats, amb la badia a un costat i la ciutat amb els seus edificis alts i buits a l’altre. Totes les fotografies d’ella, totes les històries, totes les dades, em van passant en bucle pel cap, però li estalvio una repetició del monòleg. Miro cap a la badia, però només veig aquella fotografia de la Violet. La carpa s’infla i es belluga amb el vent, i és de color vermell intens. Ella em mira directament, preguntant-se què faré ara.

En Mark i jo devem estar fets l’un per l’altre, perquè quina amistat de dues hores podria aguantar un silenci tan profund? Finalment, el seu mòbil vibra.

—La teva mare un altre cop? —pregunto.

Ell fa una ganyota.

—Podem marxar —dic.

—Intentaré agafar l’últim tren. Tu potser encara la podràs trobar.

—No —li dic—. Hauríem de procurar estalviar-me noves oportunitats de decebre’m a mi mateixa.

Ell assenteix, i després s’inclina cap endavant i s’agafa el cap amb les mans.

—Segur que no està tan enfadada —li dic.

—No és això.

—Oh —dic—. Ja ho entenc.

—No paro de veure’l amb aquells nois. No paro de pensar què deu estar fent. Amb qui ho deu estar fent. I, pel que ell sap, ara hauria de ser a casa. No em puc creure que no m’hagi ni enviat un missatge preguntant quina mena de càstig esfereïdor m’està infligint la mare.

—Bé, per si et consola una mica, t’he de dir que el dels tatuatges no se’t pot ni comparar. Pràcticament tots els altres paios del bar compartien la meva opinió.

—Per desgràcia, en aquest moment només hi ha una opinió que realment m’importi.

Aixeca la vista per mirar-me.

—Em sap greu —diu.

—No, ja ho entenc —dic jo—. I després què passarà? Et trucarà demà i t’ho explicarà tot, i hauràs de fer com si t’alegressis per ell? O més aviat serà que et trucarà i parlareu del temps i, no sé, dels seus plans per a la revista de literatura el curs que ve?

—No en tinc ni idea. Per a nosaltres això és un territori inexplorat. —Mira per damunt de l’aigua, al pont que s’alça damunt nostre—. Però, i si vol intercanviar històries? I si m’ho explica tot sobre la fabulosa nit que ha passat amb aquests tios de la universitat i totes les festes de hipsters universitaris a què ha anat després del bar, on han begut cervesa en pots de confitura mentre escoltaven vinils, o alguna cosa d’aquestes? Després em preguntarà què he fet jo i li diré que t’he destrossat la nit i t’he fet portar-me a casa, i després he sentit el sermó de la mare abans d’anar a dormir.

—Que depriment —dic.

Em passa pel cap un seguit d’escenes molt semblants. La Lehna, la June i l’Uma explicant-me que la festa va ser una bogeria, i on han anat després.

Ja fa temps que hi ha un corrent subterrani de problemes entre la Lehna i jo: la manera com m’he estat fent preguntes sobre la nostra amistat, la manera com s’empipa per coses sense importància que faig. Però el que acaba de passar ha estat clarament per damunt de la superfície, i no hi estem acostumades. La quantitat de baralles de debò que havíem tingut fins aquesta nit era un zero perfecte. Sempre havia donat per fet que algun dia seríem dues ancianes que discutirien tot prenent te fred en algun porxo, presumint dels néts respectius. Jo opinaria que els meus eren més bufons que els seus i ella encara tindria un deix de sarcasme cada cop que em digués pel nom.

El que acabava de passar entre nosaltres ha estat greu, i el fet que jo me n’hagi anat ho ha empitjorat molt. Elles comptaven amb mi, no s’ho esperaven. Jo mai sóc la que posa pegues i veta el restaurant escollit o no vol anar a veure aquella pel·lícula perquè ja l’ha vist. A tots els menús hi ha alguna cosa que pot agradar, sempre es poden trobar nous significats a una pel·lícula. Potser el fet que no sóc difícil és el motiu pel qual sóc amiga seva. Ara que les he decebut, segurament trobaran algú que les porti a casa i es converteixi en la nova millor amiga de la Lehna. Serà una noia sense por a qui la Lehna mai no haurà de fer sermons, que mai no la decebrà.

—D’acord —dic—. És depriment i també és inacceptable. Tornem a casa, però també ens ho passarem millor que mai.

—Com?

—Ens inventarem una història boníssima per explicar-la demà al matí.

Ell riu.

—Quina mena d’història?

—Bé, ja sabem com és la festa de la Shelbie. I tenim una idea força clara de com s’està divertint en Ryan. Per tant, només hem de trobar una cosa millor. Podem corroborar el que diu l’altre.

Em llança una mirada escèptica, però veig que s’ho està pensant.

—D’acord —diu—. A la merda tot. En aquest moment faria gairebé qualsevol cosa per evitar més humiliacions.

—Hem de trobar un escenari que bàsicament encaixi amb els seus somnis, i després omplim els forats —dic—. Per exemple, a la Lehna li encanta tenir connexions a San Francisco, li mola tot aquest rotllo de l’estatus i tal, el fet que la Shelbie visqui en una casa victoriana prop de Dolores Park, que vagi a una escola privada i passi els estius a França. Com si, per associació, d’alguna manera la Lehna fos més sofisticada. Per tant, ens hauríem d’inventar alguna cosa amb molta classe. Com ara una festa en una mansió de Pacific Heights.

—Uau —diu rient en Mark—. Ens hi estem posant amb ganes. Molt bé, deixa’m pensar.

Ens posem drets i passem per davant dels restaurants per a turistes i les parades de records, amb les persianes metàl·liques abaixades durant la nit.

—A en Ryan li agrada molt l’art —diu en Mark. I encara que hauria d’estar empipat ho diu molt seriosament, com si només m’estigués parlant d’aquest noi que s’estima en lloc de planejar una mentida per posar-lo gelós—. I amb això vull dir l’Art, amb majúscula. Per tant, si en aquesta festa hi hagués, per exemple, artistes, escriptors i gent així, segurament no li farà gens de gràcia haver-s’ho perdut.

—Perfecte. Així doncs, hem anat a una festa de l’Orgull en una mansió propietat d’una parella de paios supermilionaris i aficionats a l’art. I tenien un vestíbul ple d’escultures tan incomprensibles que gairebé no es podien ni mirar. Però resulta que un dels convidats a la festa era l’escultor i ens ho ha explicat tot, i ara entenem tot el que s’ha d’entendre sobre l’art.

Durant tots els minuts que hem passat aquí, no hi ha hagut ni rastre de cap altra persona. Començo a dubtar de si la Violet ha arribat fins aquí. Potser li ha sortit un pla més bo i s’ha despistat, o ha anat a veure els lleons marins des d’un altre moll, tot i que els famosos són els d’aquest.

I aleshores en Mark diu:

—Oh, merda.

—Què?

Ha parat de caminar i mira una cosa que hi ha en un banc allà on s’acaba el moll i comença la vorera.

Sembla una flor.

A poc a poc, ens hi acostem, l’un al costat de l’altre.

És una rosa.

És clar.

De color vermell intens. Com la carpa del circ de la fotografia, com el pintallavis que m’han dit que em repassés per agradar-li. Estiro el braç amb compte i l’agafo amb dos dits. N’ha tret totes les espines. La podria agafar fort amb tota la mà, si volgués.

—Què vol dir, això? —murmuro—. Perquè l’ha deixat aquí? La volia llençar?

—Potser sí —murmura en Mark—. I potser no. Potser era un gest d’esperança, com quan penses un desig i l’envies al món.

—I esperes que trobi la manera de tornar amb tu —dic.

—Sí.

—Si l’hagués volgut llençar, l’hauria tirat a la paperera o deixat caure a terra; no l’hauria posat aquí, perquè no la trepitgessin.

Ho dic amb un convenciment que ja m’agradaria poder sentir, però quan ho dic, les paraules tenen lògica. Per tant, agafo fort la tija sense espines de la rosa. Pugem al jeep i me la poso a la falda perquè sóc una conductora prudent que agafa el volant amb les dues mans, però vull tenir aquesta flor a prop meu. Em fa la sensació que separar-me’n portaria mala sort.

I ara ja som a la rampa, sortint oficialment de la ciutat. A diferència del viatge d’anada, no hi ha res en el fet de ser al pont que m’ompli d’admiració. No té res de bonic. Anem per la calçada inferior, no ens envolta ningú perquè només és mitjanit i no hi ha cap festa mínimament respectable que estigui ni remotament a prop d’acabar-se. No paro de pensar: «Com pot ser que no l’hàgim trobat?».

—Però com vam acabar en aquella festa? —pregunta en Mark, que torna a centrar-me en el nostre pla—. Potser algun conegut teu del món de la pintura? No sé, has tingut mai algun professor d’art que molés o similar?

Faig que no amb el cap. És cert: com podríem acabar el Mark i jo en una festa així? Ha sigut una mala idea. Ningú no ens creurà, i com més tramem, com més distància cobrim, més ens allunyem de la ciutat, d’en Ryan, de la Violet, de totes les meves amigues que potser ja no són les meves amigues, de l’electricitat d’aquesta nit i de la possibilitat que la meva vida pugui canviar.

—De fet —diu en Mark—, sé perfectament com podríem haver acabat en una festa així.

I aleshores es treu una targeta de visita de la cartera i m’explica allò d’aquell fotògraf de fama mundial que casualment li ha preguntat si feia de model i, a sobre, també li ha fet una foto i li ha donat la targeta.

—Però com coi pot ser que això no sigui el primer que m’has explicat aquesta nit?

—Tot ha anat molt de pressa, i ho tinc com borrós —diu ell—. I, ja saps, he estat una mica amoïnat. Però li hauria d’enviar un missatge a aquest paio per saber si realment ha anat a una festa, perquè si el fem servir d’excusa i després resulta que en Ryan l’ha vist en un altre lloc serà un fracàs.

—Sí —li dic—. Bona idea.

En Mark li envia el missatge de mòbil més llarg del món, en què es torna a presentar, li dóna unes quantes dades per distingir-lo per si de cas l’home ha fet fotos d’un grapat de possibles models aquesta nit, li diu que s’ha quedat sense pla i li pregunta si hi ha res que moli en marxa.

—Si em contesta, li diré només que mirarem d’anar-hi. I després li puc dir que al final no hem pogut.

—És un bon pla —li dic, però mentre ho dic canvio dos cops de carril i freno una mica per agafar la corba estreta de la sortida de Treasure Island.

—On anem? —em pregunta en Mark, i la veritat és que no ho sé. Però a casa no. Encara no. Mentre m’acosto al voral de la carretera, ja és oficial: l’admiració ha tornat. La ciutat brilla molt a prop nostre. Gairebé puc sentir les veus de centenars de milers de persones que estan de celebració.

—Passa’m el telèfon —dic.

No em pregunta per què; només ho fa.

Trobo les trucades recents i toco a «Casa».

—Com es diu, la teva mare?

—Becca —diu—. Però si t’he de dir la veritat, no crec que…

—Becca! —dic a la veu que em contesta—. Sóc la Kate Cleary. Faig quart a l’institut, vaig a classe de càlcul amb en Mark i resulta que aquesta nit també li faig de carrabina. Trucava per quedar d’acord sobre els nostres plans.

—Ets la persona que l’hauria de portar amb cotxe a casa ara mateix? —em pregunta la Becca. La veu em resulta molt familiar, encara que no l’hagi sentit mai. És la veu severa però amable d’una mare típica. Encara no la conec, però de fet la conec. I per tant continuo.

—Sí —li dic—. I, de fet, ara som al cotxe i li asseguro que continuarem fins a casa si és el que vostè necessita que fem. Però li he de dir, Becca, que la nit és jove, i nosaltres també.

—Teniu posat el mans lliures?

—Un segon. Ara sí.

—Hola, mare.

—Mark?

—Sí, mare.

—Te’n recordes que demà comences el taller per preparar les proves d’accés a la universitat, oi?

—Sí que me’n recordo.

—Vull que l’aprofitis al màxim.

—Sí, ja ho faré.

—Kate, a tu com et van anar les proves?

—Prou bé.

—A quina universitat aniràs?

—A l’UCLA.

—Oh —diu—. Caram. I quina assignatura fas amb en Mark?

—Càlcul. He entrat al programa d’arts de la universitat. Els vaig haver d’ensenyar una carpeta de treballs; per tant, la nota de les proves no és tan important. Però era prou bona; estava força bé, de fet.

—Potser aquest estiu podries ajudar en Mark.

—Mare…

—Amb exercicis de vocabulari, potser?

—Ho faria encantada —dic.

—Mare, sisplau —diu en Mark.

La Becca sospira.

—I bé, què opina? —li pregunto—. Ni tan sols tenim cap pla concret. Només gaudim de l’energia de la nit. Aquest any hi ha un aire de celebració especial. Hi ha alguna possibilitat d’allargar una mica la tornada? Només unes hores?

—Normalment diria que no. Ja és molt tard, i has marxat d’amagat, Mark.

—Has marxat sense avisar? —faig que no amb el cap, com si estigués decebuda.

—Perdona —diu, adreçant-se al telèfon—. Ja saps com va. Una situació desesperada? O una cosa així?

—Espera un moment —diu ella—. On és en Ryan?

—Ell… bé…

En Mark està buscant una resposta i no vull que es compliqui encara més la vida per protegir el seu de vegades nòvio secret i de vegades millor amic que et trenca el cor. Però això ho ha de decidir ell, no jo.

—Dorm al seient del darrere —diu finalment—. Ara només estem desperts la Katie i jo.

—Molt bé. Us podeu quedar una mica més. Però només si aneu junts.

—Jo porto el cotxe —li recordo—. Per tant, s’ha de quedar amb mi.

—Has de ser a casa d’aquí a dues hores, com a molt. I és definitiu.

En Mark es queda amb la boca oberta.

—Genial. Moltes gràcies, Becca!

—D’acord, Kate. Passa un dia d’aquests per casa per poder-te conèixer en persona. Mark, passa-t’ho bé i vés amb compte. T’estimo.

Pengem, i en Mark diu:

—Fins d’aquí a dues hores? Ets la meva fada padrina o què? I és possible que aquest jeep sigui en realitat una carabassa? Ni sabia que la meva mare fos capaç d’acordar una hora de tornar com aquesta. De fet, no estava segur de si sabia que aquesta hora existia. Bé, potser ho sabia de manera teòrica, però de cap manera em pensava que ho sabés per experiència, això que passa que mires el rellotge i veus que és tan tard i que tu encara estàs despert.

—No subestimis la teva mare.

Tots dos mirem la ciutat. Tota aquella llum, tota aquella foscor. Toco un pètal de la rosa. La Violet és allà fora, no sé on.

—Bé —diu en Mark—. Estic bastant segur que m’estàs fent de cangur.

—Sí. Jo no volia dir res al respecte, però està clar que és la impressió que m’he endut.

—Això és bastant recargolat. Gràcies, mare. Moltes gràcies.

—Bé. Suposo que són mesures desesperades.

—I ara què fem? —pregunta, i just llavors se li il·lumina el mòbil.

—És el fotògraf?

Fa que sí amb el cap.

—És a la festa d’un amic, a Russian Hill. —Es gira cap a mi i empassa saliva, mentre un somriure se li escampa per la cara—. M’ha donat l’adreça.

DILLUNS

Mark

5

La cosa triga un dia a esclatar. Suposo que fins ara la gent estava cansada, o alguna cosa així.

Però quan esclata, ho peta de debò.

Dilluns al matí, fa la sensació que tot l’institut ho ha vist. O almenys tota la gent de l’institut que s’interessa per aquestes coses. I això inclou en Ryan.

El blog, aquell de tafaneries que llegeix tothom, diu que sóc un it boy. L’ànima de la festa.

Això permet diverses interpretacions. Aquestes interpretacions inclouen:

«No m’havia adonat mai que estava tan bo».

«M’han dit que pren drogues».

«Deu sortir amb aquell fotògraf».

«Segur que se’n va al llit amb aquell fotògraf. Fet i fet, tots dos són gais».

«No hauria dit mai que a un tio tan callat li anessin tant les festes».

«Llàstima que no sigui hetero… no m’ho pensaria gens, amb ell».

Fins i tot jo reconec que la foto és impressionant. I ho puc dir objectivament perquè en el fons no crec que aquell sigui jo.

Tothom vol saber els detalls sobre què els va passar o deixar de passar a l’It Boy i a la Jove Promesa de l’Art.

No sé si en Ryan troba l’enllaç o si algú l’hi envia dilluns a primera hora, sabent que som amics. Però sí que sé exactament quan en Ryan ho veu, perquè al cap d’uns segons rebo un missatge de text seu:

WTF? Crec que m’has d’explicar unes quantes coses.

Com si ell m’hagués explicat res de com li ha anat el cap de setmana. Com si diumenge hagués sabut res d’ell.

Responc curt.

Ens veiem a l’insti.

Però a l’institut no és en Ryan qui busco, sinó la Katie. Se’m fa molt estrany pensar que ella sempre ha estat aquí, caminant pels mateixos passadissos de linòleum gastat, sense que de fet l’arribés a conèixer mai. Em pregunto si és membre de la GSA, l’associació de suport en temes de sexualitat i gènere als instituts, o si hi ha focus invisibles de lesbianes que es reuneixen en classes buides al centre, fora de l’abast dels nois gais que estan massa pendents dels seus propis drames per adonar-se’n. Personalment, jo no he anat a cap reunió de la GSA, en part perquè no era una cosa que pogués fer amb en Ryan i en part perquè els horaris solien coincidir amb els entrenaments.

Suposo que la Katie i jo hem format la nostra pròpia aliança de l’arc iris. Em fa la sensació que ella és una cosa que sempre havia volgut però que no sabia que volia fins que l’he tingut: una còmplice.

La del dissabte va ser una nit de bojos, i no vaig pensar a demanar-li el telèfon i guardar-lo al mòbil. Ni tan sols sé on té l’armariet. Però quan la Sara Smith se m’acosta i diu: «Ostres, quina passada, vosaltres dos», sé que no es refereix a en Ryan i jo. Li pregunto si ha vist la Katie i em fa un senyal vague per damunt de l’espatlla esquerra, prou per guiar-me.

La Katie sembla estar en el mateix nivell de sorpresa que jo: no arriba al trauma, però va més enllà del surrealisme.

—Això és una bogeria —li dic—. Vull dir que el pla era picar en Ryan i la Violet. Però ara tota l’altra gent també hi ha ficat el nas. Més o menys.

—Has tingut notícies d’ell?

—Més o menys. I tu, d’ella?

—No. Només de la Lehna. Que està emprenyadíssima. Fins i tot m’ha dit que era una desagraïda.

—T’ha preguntat què va passar de debò?

La Katie fa que no amb el cap. Hem jurat que només els explicaríem el que va passar de debò si pensaven a preguntar-ho.

La nostra aposta és que no ho faran. I vivim amb l’esperança que ho facin.

—Et puc confessar una cosa? —pregunto, tot i que mai no diria una cosa així si no sabés que la resposta seria «sí».

—Endavant —diu la Katie.

—Només m’agradaria que constés en acta que voldria que et poguessis quedar al meu costat tot el dia, per poder passar això tots dos junts. Acabi com acabi.

La Katie em mira, amb una expressió crec que divertida.

—Què? —pregunto.

—Només és que ets tan tou… No ho hauria dit mai.

—Per què?

—Perquè estàs a l’equip de beisbol? Perquè no ens havíem dit ni tres paraules abans d’aquest cap de setmana? Perquè, en general, he rebut una vibració de paio fort i enrotllat sempre que t’he vist pels passadissos.

—M’has vist pels passadissos?

—Mira, això és just la mena de comentari que hauria esperat que fessis. Una petita obra mestra d’inconsciència feta a mà, i entregada amb sinceritat.

Això és el que diu, però crec que no ho diu com a crítica. Crec.

Ella veu la cara que faig i es posa a riure. Llavors em dóna uns copets al braç.

—No pateixis. A mi també m’encantaria tenir-te amb mi de copilot. Però també m’agradaria graduar-me, i per a això l’assistència a classe és obligatòria. Ens veurem a càlcul, però. Creus que podràs esquivar els paparazzi fins llavors?

—Suposo que m’hauré d’acostumar que em facin fotos.

Em dóna un altre copet al braç, i se’n va cap a la primera classe del dia. Em sento una mica més sol sense ella, i és estrany.

Veig que unes quantes persones em miren durant la classe d’espanyol, tot i que en general tinc la sensació que torna la normalitat. Però després tinc hora d’estudi, i aleshores és quan sé que veuré en Ryan. És un dels moments del dia que sempre ens hem assignat a nosaltres dos: només hem de dir al senyor Peterson que anem a la biblioteca i ell ens deixa marxar; com menys criatures hagi de vigilar, millor per a ell. De vegades en Ryan i jo demanem permís alhora, però normalment ho fem per separat. En Ryan no vol que sembli que estem fugint plegats. I mentre el resultat final sigui que fugim plegats, a mi m’és igual.

Anar cap a la biblioteca no és del tot impensable. Allà seuríem l’un davant de l’altre i la tensió faria que qualsevol cosa —fins i tot un llapis que s’escapés del meu costat de la taula per anar al seu— semblés relacionada amb nosaltres i carregada de significat. Alguna altra vegada ens hem escapat de l’edifici i passejat pels boscos i els camps d’esports. Si estàvem en un lloc absolutament tranquil, si no hi havia absolutament ningú al voltant, en general aconseguia que s’ho muntés una mica amb mi. I quan s’havia acabat, somreia i es tornava a posar a parlar com si no hagués passat res, com si hi hagués més gent al voltant nostre, encara que no n’hi hagués. Tothom sap que som amics; per tant, actuàvem com amics. Però jo no tenia mai aquesta sensació, no si volia ser sincer amb mi mateix. Volia que fos més que això. Necessitava que fos més que això.

Quan arribo a la sala d’estudi, ell ja té el passi a la mà. Em pica l’ullet i surt al passadís. M’acosto al senyor Peterson i jo també li demano un passi. I resulta que l’home decideix preguntar-me per què he d’anar a la biblioteca. «De tots els dies que hi ha, per què s’ha de posar escèptic justament avui?», penso. Però també contesto de seguida, inventant-me un treball sobre la Sylvia Plath per al qual he d’investigar. Fa un grunyit quan esmento la Sylvia Plath, com si fos una antiga nòvia seva. Però em deixa sortir.

En Ryan m’espera a l’altre costat de la porta, just fora de la vista del senyor Peterson. Sembla que té moltes ganes de veure’m. I, malgrat tot el que va passar dissabte a la nit, aquestes ganes fan que totes les meves esperances estiguin una mica més justificades.

—Vaja, vaja —diu, mentre somriu i fa que no amb el cap—. Sembla que tots dos vam passar una nit per recordar.

Si només fos amic meu, li tornaria el somriure. Sentiria curiositat. Ho voldria saber tot.

Però no vull saber a què es refereix. I no se m’acut cap manera de dir-l’hi.

Per la direcció en què es posa a caminar, sé que anem cap a la cafeteria, no a la biblioteca.

—En Taylor m’ho va dir… va dir que, quan et va veure ballant a la barra d’aquella manera, va saber que no tindries cap problema per ficar-te en embolics. Em vaig amoïnar una mica, quan vaig veure que ja no eres al club, però em va dir que estaries bé. I després, ja saps, es va posar a fer-me petons i ja no em vaig amoïnar gaire.

—En Taylor era el dels tatuatges? —em trobo preguntant.

—Sí —assenteix en Ryan amb un cop de cap—. Alguns es podien veure. D’altres no es van manifestar fins… més endavant.

No vull saber què vol dir amb això. Ho he de saber, però no vull.

—Però collons, que jo arribés a conèixer a fons en Taylor no es pot ni comparar amb tu anant de festa a la mansió Facetime. Tu saps quants dels meus escriptors preferits voltaven per allà? Sisplau, digue’m que la Zadie Smith et va tirar tota la seva copa pel damunt.

Intento respondre-li amb el meu millor somriure de Mona Lisa. Aquesta pregunta, per mi, no compta com preguntar què va passar. No vol saber com em va anar a mi. Pregunta per sentir alguna cosa que l’afectaria a ell.

Ara som a la cafeteria, però en lloc de sortir a fora com fem normalment, em porta cap a una taula. No hi ha ningú, només el personal que comença a preparar el dinar.

—Em moro de ganes d’explicar-t’ho, amb en Taylor va ser fabulós —diu mentre s’asseu, però no sense comprovar que ni tan sols les cuineres no ens poden sentir—. Li he promès que aniria amb ell a l’autèntica celebració de la Setmana de l’Orgull, ara que l’arrencada ja s’ha acabat. Per tant, haurem de tornar a la ciutat. És absolutament essencial que hi tornem.

—Estic segur que ho podrem arreglar —dic.

—Em vas salvar la vida, quan em vas cobrir. No sé què li vas dir a la teva mare, però va funcionar: no em va denunciar. Vaig arribar a casa que devien ser les tres de la matinada, i estava segur que la mare m’esperaria a la sala amb un imant enorme, i que m’obligaria a mirar mentre em fregia el mòbil i el portàtil. O que m’obligaria a llegir només James Patterson fins que anés a la universitat. O alguna altra cosa igual de cruel. Però ni tan sols era a casa! M’havia deixat una nota: «Espero que en Mark i tu us ho passéssiu bé aquesta nit». I diria que sí!

S’alegra per mi. Em recordo a mi mateix que s’alegra per mi.

El primer cop que va passar alguna cosa entre nosaltres jo no m’ho esperava. Érem al soterrani de casa seva, jugant a un videojoc que era meitat cursa i meitat combat a mort. Li estava fotent una pallissa i ell no s’ho prenia gaire bé. El bany de sang de la pantalla començava a traspassar a l’habitació. Jo feia caure el seu vehicle en una rasa i ell em clavava un colze a les costelles. Jo topava de costat contra el seu vehicle i ell feia servir tot el cos per topar amb mi. Finalment, la cinquena o sisena vegada que va passar, vaig llençar el comandament i el vaig atacar de ple. Entre rialles i empentes, ajupint-nos, fent pressió i cridant amenaces exagerades. Gairebé sense ni adonar-me’n, estàvem rodolant per terra i el tenia al damunt, i encara rèiem, però també hi havia alguna cosa seriosa en la manera com em mirava, i alguna cosa seriosa en com jo notava aquella mirada. Em tenia immobilitzat i aleshores va afluixar una mica, es va posar una mica més còmode. I a partir d’aquell moment va passar a ser una altra cosa. Jo feia molt temps que ho desitjava però mai no m’havia imaginat que ho tindria. Jo el vaig besar primer —sé que el vaig besar primer— però no tenia la sensació de ser jo qui fes el primer petó, perquè només estava confirmant el que ja havia vist, el que de sobte ja sabia. Ens vam petonejar, i després hi va haver una situació incòmoda, estàvem incòmodes quan tornàvem a seure, incòmodes quan els nostres caps van haver de posar nom a allò que fèiem. Em vaig pensar que era la fi del món, però no va ser així. Em vaig pensar que era el principi del món, però no va ser així. En canvi, va ser l’entrada en un món a mig camí on passaríem els dos anys següents.

I ara… està tan emocionat, pràcticament irradia felicitat perquè no ens van enxampar, i jo no vull que s’alegri per mi.

Jo vull que s’alegri i sigui feliç amb mi.

Però no sé com arribar a aquest punt. Mai he sabut com arribar a aquest punt.

—T’ho juro —continua dient—, no tenia ni idea que m’ho passaria tan bé. Deixar enrere tot això d’aquí i provar un lloc diferent, a veure com hi entrava. O una persona diferent, ha, ha. Ja em coneixes. Més bé que qualsevol, tu ja em coneixes. Per tant, estic segur que ho pots apreciar si et dic que m’has convençut al cent per cent.

—De què? —li pregunto.

—De l’aventura! D’anar a la ciutat! De tenir orgull, ha, ha.

Sé que li hauria de preguntar més coses sobre com va anar la nit. Però només sóc capaç de dir:

—Així, què, li has dit a en Taylor que anaves a la universitat?

—No. Li he dit la veritat. És ben estrany, oi? I vols saber una cosa encara més estranya? Ell es va saltar el parvulari; per tant, només és un any més gran que jo. No era que busqués una persona que anés a l’institut. Sincerament, crec que en part se’m va aproximar perquè va veure que anava amb tu i va estar segur que havies d’anar a la universitat per ser capaç de ballar a la barra d’aquella manera. Ets un salvatge, tu.

Parla mig de broma, fins i tot amb un punt d’elogi. Però tinc la mateixa sensació desagradable que si ho fes amb sarcasme.

—Ai, una cosa —li dic—. Gairebé me n’oblido. És que he d’anar de veritat a la biblio. Per un treball. Sobre la Sylvia Plath.

—Oh, estic segur que allà trobaràs una plètora de material —diu.

M’aixeco, però ell no m’imita.

—Véns? —li pregunto. Encara tinc ganes d’estar amb ell. El que ara mateix no vull és parlar de com li ha anat el cap de setmana.

—No —diu, i treu el mòbil—. Em quedaré aquí per xatejar una mica amb en Taylor. M’ha enviat uns quants missatges durant la classe d’abans, però quan veu telèfons a l’aula la senyora Gold no té compassió.

L’hauria de deixar tranquil. De fet, no hauria de ser important. Però és important. Tinc una punta d’orgull que no em permet fer veure el contrari.

—Així que, vosaltres dos, ara, sou parella? —pregunto.

—Perquè ens enviem missatges? —diu, aixecant una cella—. I tu estàs ara amb la Katie Cleary perquè vau anar junts a una festa? És el que és, i encara no sé què és. Només miro d’arribar al punt on veuré si ho puc esbrinar. Fins llavors, només coquetegem.

—I nosaltres què? Ho deixem i ja està?

Em mira, amb una perplexitat sincera, i diu:

—Deixar què?

—Res —dic—. És igual.

Me’n vaig abans no digui res més. Volia que fos ell el que estigués gelós. Però ara sóc jo el que està gelós. El que està gelós i no s’aclareix.

Tiro cap a la biblioteca perquè no se m’acut enlloc més on anar. Tant de bo sabés on és la Katie. Tant de bo hi hagués una manera de poder enviar un missatge de text a en Ryan i que s’il·lusionés tant com amb el missatge d’en Taylor.

En Dave Hughes, un de l’equip, em veu entrar a la biblioteca i em saluda amb la mà. Em pregunto si és que em vol preguntar coses de la festa i la mansió, però al final resulta que només era un gest amical. Em pregunta com m’ha anat el cap de setmana. Li dic que bé. Aparta unes quantes coses seves perquè pugui seure al costat. Recolzo el cap damunt dels braços i intento dormir.

—Ai, el dilluns al matí —diu en Dave.

Assenteixo sense apartar el cap de la taula.

—Anirà a millor —em diu. Perquè és el que diu la gent.

Jo ja estic planificant la resta del dia. Normalment el dinar seria el següent moment important, perquè seria quan tornaria a veure en Ryan. Però ara no n’estic segur. Estic pensant si no seria millor saltar-me’l. Tant de bo la Katie dinés a la mateixa hora que jo. Però m’hauré d’esperar unes quantes hores per veure-la.

Espero que les seves notícies siguin millors que les meves.

Kate

6

Quan érem petites, la Lehna i jo vam pintar un mural al garatge de casa meva. És una escena de conte de fades, que ara trobo una mica massa Disney per al meu gust. Hi ha torres, i dracs, i moltíssimes noies amb els cabells llargs. Hi ha un príncep, però juraria que el príncep en realitat és una noia disfressada. Mai no he vist un noi tan delicat. Al cel, surant per damunt d’un castell, hi ha el meu nom. A l’altra banda, damunt d’un drac, hi ha el de la Lehna. És així de senzill. Cap «i», cap «amigues per sempre». Només això:

KATIE LEHNA

En aquest moment —dreta davant del meu armariet, conscient que la Lehna apareixerà davant del seu en qualsevol moment i que aleshores o bé ens haurem de mirar per primera vegada des que vaig agafar el cotxe i vaig marxar o, encara pitjor, haurem de no mirar-nos—, penso en tots els detalls diminuts que hi vam pintar. Els anells als dits de les princeses. Les escates a la pell dels dracs. Tants rajos de sol i tants brins d’herba i tants parells de sabatetes minúscules que floten damunt del terra perquè no volíem que es barregessin o embrutessin els colors.

Ahir em vaig passar gairebé tot el dia al garatge, contemplant-lo. Vaig haver d’apartar una colla de caixes i contenidors de plàstic de davant de la paret per poder veure’l bé. Els meus pares no tenien ni idea de què estava fent. Tot sovint passaven per davant de la porta oberta del garatge i feien veure que no miraven a dins, potser esperant que m’hagués embrancat en la tasca èpica d’endreçar-lo, només per descobrir que estava asseguda en un contenidor ple dels guarniments de Nadal, mirant fixament una paret.

A l’hora de dinar vaig fer una pausa. Vaig menjar un entrepà a fora, al camí d’entrada, prenent el sol.

Cap a les tres de la tarda, va entrar la meva mare amb el seu portàtil a la mà.

—Acaba de trucar la tieta Gina. Ha sortit una foto teva en aquell blog, The Daily Dish! Bé, de fet no és una foto teva, no t’emocionis gaire, però tu hi surts.

No parava d’acostar-me el portàtil, per mirar d’ensenyar-m’ho, però hi havia tantes caixes entre totes dues que al final només va aixecar l’ordinador i me’l va assenyalar. La pantalla estava en un mal angle i no podia veure res, encara menys la meva foto.

Vaig somriure.

—Que bé —vaig dir.

I després em vaig tornar a girar cap al mural, sense saber què esperava trobar-hi.

I ara la Lehna és aquí, obrint el pany al meu costat.

—Que em volies veure? —pregunta perquè, igual que totes dues sabem que ara ella té història i que per agafar aquell totxo de llibre ha de fer una visita a l’armariet, també sabem que jo tinc voleibol i no necessito agafar res del meu.

Faig que sí amb el cap, però ella no em mira.

—I bé, què em vols dir?

Tinc la ment en blanc.

—Que m’has vist a The Daily Dish? —pregunto, sense tenir-ne intenció.

Ella tanca de cop la porta del seu armariet i em mira amb els ulls aclucats.

—Bé, vull dir, tampoc no és tan important —continuo—. Ni tan sols havia de ser una foto meva. De fet, ni tan sols l’he vist; només em preguntava…

Mira per damunt meu, al final del passadís.

—Me n’he d’anar. La classe comença d’aquí a, no sé, dos segons, i he d’enviar un missatge a la Candace.

—La Candace! —dic—. Què va passar amb ella? No em crec que me’n pugui haver oblidat!

—Jo sí que m’ho crec —diu ella.

—Lehna —li dic—, de debò que no podem simplement deixar-ho córrer, sigui el que sigui? Vull saber com va anar amb la Candace.

—De debò que me n’he d’anar. T’ho puc explicar a l’hora de dinar. Si no és que vols anar amb el teu nou millor amic, és clar.

—En Mark no té la mateixa hora per dinar que nosaltres —dic, i suposo que no és la resposta correcta, perquè la Lehna fa que no amb el cap i se’n va trepitjant amb ràbia pel passadís, tan decidida que ni em passa pel cap anar-li al darrere.

De camí cap al gimnàs, veig en Ryan que surt de la sala de professors, carregat amb una pila de revistes literàries.

—L’últim número d’aquest any —dic, quan veig una punta de portada. Reconec una obra de l’Elsa, una noia callada que va a la meva classe d’art i fa uns collages intricats.

—Ostres —diu en Ryan—, ja no sóc invisible.

Em poso a riure i continuo caminant, però ell m’atura.

—Bé, ehem, de fet… —fa.

I ja sé on vol anar a parar, i llavors m’adono que hi ha una possibilitat que en Mark i jo no vam preveure.

Sabem que no pensem donar gens d’informació sobre dissabte a la nit si no és que en Ryan i la Lehna ens ho pregunten directament. Però donàvem per fet que en Ryan preguntaria a en Mark, i la Lehna a mi. Què faig si passa a l’inrevés? Prendre decisions ràpides no és el meu punt fort. Sóc molt millor obsessionant-me durant tant de temps amb una decisió que al final la resposta ja no té sentit.

—T’ha dit res, en Mark, d’un treball sobre la Sylvia Plath?

—Oh —dic, perplexa—. Un treball? El curs ja està molt avançat per fer treballs, oi?

—Exacte —diu ell—. Al principi he pensat: «Fantàstic, jocs de paraules amb Sylvia Plath!». Però després, a classe, he pensat: «Un moment. Aquesta setmana hi ha revisió de notes. Ningú no està fent treballs».

—Potser és que no l’has entès bé —dic, i arronso les espatlles.

—Segurament —diu ell, però m’adono que no n’està convençut.

—Bé —dic—, és hora d’anar a voleibol.

—D’acord, però només una altra cosa.

Merda.

—Què va passar exactament dissabte a la nit? Vull dir, tampoc no és tan important, però…

Sembla cohibit, i entenc molt bé per què. En Mark és el seu millor amic, no m’ho hauria d’estar preguntant a mi. La manera com intenta treure-hi importància quan en realitat sembla desesperat ens fa venir vergonya a tots dos.

Resisteixo l’impuls de fugir corrents. Decideixo no mentir.

Però també decideixo no dir tota la veritat.

—Màgia —dic—. Un gat que es deia Renoir. Una ampolla de whisky. Una màquina d’escriure. Falgueres. Sabates de taló.

Aixeca una cella.

Jo somric.

—Voleibol —torno a dir.

Passo pel seu costat, i no miro enrere.

Trigo una bona estona a canviar-me la roba d’esport després de la classe de voleibol. Unes quantes noies s’entretenen al meu voltant, amb ganes de preguntar-me coses, però potser amb la cara de preocupació que faig n’hi ha prou per dissuadir-les. Em diuen adéu tímidament o em fan un gest amb la mà abans de marxar, i llavors em quedo tota sola al vestidor buit. Dos minuts de silenci.

M’agradaria saber per què m’he trobat tan malament.

Tant de bo el meu cervell no estigués comptant constantment els dies que falten perquè s’acabi l’institut.

O, si això és inevitable, m’agradaria que cada dia que passa afluixés la pressió que sento al pit en lloc d’incrementar-la.

Finalment m’obligo a sortir un altre cop i a agafar el camí que em portarà a la terrassa de quart, on la Lehna, l’Uma i la June estaran dinant i prenent el sol. I ben aviat les veig allà, al lluny. Vaig més a poc a poc per mirar-les.

Què els diré?

La June i l’Uma fan mossegadetes als entrepans mentre la Lehna parla, acompanyant-se amb grans gestos. Em pregunto si la Lehna i jo ens hauríem fet amigues si ens haguéssim conegut avui. Si no haguéssim dormit centenars de vegades a casa de l’altra, si no haguéssim pintat murals al meu garatge, si no haguéssim estat l’una al costat de l’altra, amb les mans agafades i els cors inflamats, en aquell concert de Tegan and Sara quan fèiem vuitè.

Si la Lehna i jo ens trobéssim, com dues desconegudes, fent cua en una botiga d’art o una cafeteria, ens interessaria prou l’altra per començar una conversa? I les coses que es dirien, ens farien riure?

Sincerament, no ho sé.

La June i l’Uma, sí. Ara estan canviant de posició, assegudes de tal manera que les esquenes es toquen i els rínxols negres i curts de la June contrasten amb les ones rosses de l’Uma, mentre es recolzen l’una en l’altra. Si les veiés, no sé, comprant burritos després de l’institut, les trobaria irresistibles. Però ara mateix ni amb aquesta certesa en tinc prou. L’espurna inicial no és suficient per mantenir una amistat. La June i l’Uma són la mena de persones amb qui ni tan sols es pot tenir una conversa telefònica privada. Quan parlo amb elles sempre posen el mans lliures. I tenen unes veus tan semblants que poques vegades sé qui està dient què, una cosa que abans em molestava, fins que em vaig adonar que no tenia gens d’importància. Són pràcticament com siameses.

L’Uma em veu. Em saluda amb la mà. I el sentiment de culpa em cau al damunt. Són les meves amigues, no persones qualssevol. Baixo els graons que porten a la gran terrassa de fusta i sec al costat de la Lehna sense mirar-la.

La June i l’Uma giren les cares cap a un costat per mirar-me, encara amb les esquenes enganxades, i les galtes es toquen.

—Hola, Jove Promesa de l’Art —diu la June, somrient-me des de darrere d’unes elegants ulleres de sol.

—Hola —contesto, fent una ganyota que espero que demostri que no m’ho prenc gaire seriosament.

La Lehna es treu un préssec de la bossa i hi fa una mossegada. Me l’allarga. És un gest minúscul, però igualment m’omple de gratitud, i això em fa venir ganes de plorar.

Estic molt confosa.

Faig una mossegada al préssec i l’hi torno.

—Vull que m’ho expliquis tot sobre la Candace —dic.

—Està enamoradíssima de la Lehna —diu l’Uma.

—Jo no n’estic tan segura —diu la Lehna—. Però vam estar parlant. Vam parlar molta estona.

—Tres hores —diu la June—. Una conversa èpica.

—I de què vau parlar?

La Lehna arronsa les espatlles.

—De tot —diu—. De la universitat. Del futur. De tot.

Faig que sí amb el cap, però mentre em va explicant més coses jo només puc pensar en les converses que ella i jo no tenim. Sobre la universitat, sobre el futur. Aquella en què li explico que estic molt espantada i com m’espanta aquesta nova por. Aquella en què li confesso que no sé com vaig poder entrar al programa d’art de l’UCLA, perquè estic segura que la meva obra no és prou bona i que quan sigui allà de seguida se n’adonaran. Es burlaran de mi, m’humiliaran. I aquella en què li dic que no hi ha res d’anar a la universitat que em faci il·lusió: ni les residències, ni els menjadors, ni la possibilitat de tenir una companya d’habitació genial o anar a festes genials, ni les classes que en teoria em deixaran flipant o els records que en teoria em quedaran per a tota la vida. Res de res. Cada cop que algú em pregunta on aniré, tinc la sensació que sóc un frau. Sempre es queden impressionats, i sempre fingeixo que em fa il·lusió, i mentrestant no paro d’intentar que el temps no corri, que no arribin les vacances d’estiu, que no s’acabin les classes… vull que s’aturi tot.

—Ella anirà al Lewis and Clark College —diu la Lehna—, i és fantàstic, perquè Portland no és gaire lluny d’Eugene, i ens podríem trobar els caps de setmana. No acaba de decidir-se per fer història o matemàtiques. Sí que sap que vol ser mestra. T’ho imagines, ser igual de bona en història que en mates? És molt intel·ligent.

—Mola —dic, i intento sonar entusiasmada, però no sé si s’adona que estic fingint.

Tinc la sensació que ho hauria de saber, perquè l’amistat va molt més enllà dels fets. Va de saber què pensa una altra persona, o conèixer-la prou bé per saber que no ho saps. Però suposo que també va de no deixar passar massa temps sense fer preguntes, per no acabar mirant-te-la una tarda qualsevol amb el sol tan brillant que has d’aclucar els ulls, i adonar-te que gairebé no reconeixes la persona en què s’ha convertit. Potser, quan es tracta d’amistat, totes dues ho estem entenent malament.

—Hòstia puta —diu l’Uma.

—Què passa? —preguntem la Lehna i jo alhora.

La June no ha de preguntar res, perquè l’Uma li està ensenyant una cosa amb el seu mòbil. Les dues es queden amb la boca oberta.

—Katie —diu l’Uma.

—Kate —diu la June.

—Has entrat a Instagram, avui?

Faig que no amb el cap. Avui he evitat el telèfon.

—Tens com cinc bilions de seguidors nous.

L’Uma em posa el seu mòbil a la mà, i és veritat. Mentre que abans tenia un nombre de seguidors moderat, la majoria gent que conec en la vida real i alguns amics que he fet a les xarxes, ara no puc ni processar la quantitat que indica. Hi ha massa xifres. Faig clic a l’última imatge que hi vaig penjar (el quadre d’un elefant) i té més de tres mil «m’agrada».

—Què cony passa? —dic—. Mireu això.

Li passo el telèfon a la Lehna. Triga una mica més del compte a agafar-lo, però no té alternativa. El mira. Arrufa les celles. Repassa imatges i comentaris fins que s’atura i se li acluquen una mica els ulls.

—AntlerThorn diu: «Corren rumors que la fabulosa Kate Cleary té un lloc al nostre futur…». —Torna el telèfon a l’Uma—. Aquesta galeria sortia a la llista que vaig trobar. La de millors noves galeries, saps? Com han…? Com has…?

Se’m queda mirant, esperant.

Li podria parlar d’en Garrison Kline i els seus amics i com van prometre fer màgia a favor meu, però la Lehna no ho pregunta amb autèntic interès i curiositat. En canvi, sembla enfadada, com si l’exposició no hagués sigut abans idea seva. Gairebé no vaig mirar la seva estúpida llista.

—Que no és el que volies? —li pregunto.

Ella es gira i s’aparta.

Abans que tingui temps de dir res més, sona el timbre del començament de les classes, i totes ens posem dretes i recollim les motxilles i les restes del dinar mentre intentem no fer cas de la tensió que hi ha entre nosaltres.

Avui a classe d’art toca treballar al taller. L’únic que he de fer és pintar. M’aïllo del món amb els auriculars i la Sharon Van Etten.

Començo una peça nova.

Premo els tubs perquè surti la pintura. Barrejo el color de la carpa d’un circ, del cel al capvespre.

Violeta, Violet.

Cinquanta minuts desapareixen amb el pinzell a la tela i la Violet al pensament, i després estic netejant els pinzells a la pica quan l’Elsa s’atura al meu costat per tornar un tub de pega al calaix corresponent.

—Finalment —diu—. La carpa.

—Què vols dir?

—Tot el semestre que t’han anat sortint elements de circ. L’elefant amb l’estrella; la corda per fer equilibris; aquelles anelles de foc. I ara, finalment, la carpa.

—No sabia que era tan evident.

—Jo no diria que és evident —diu ella, arronsant les espatlles—. Diria que és un tema.

—Gràcies —dic—. Ah, i la portada de la revista ha quedat fantàstica.

—Tenia por que no l’arribessin a imprimir a temps. Vull dir, que els anuaris ja arriben demà. Ens queden quatre dies i després s’haurà acabat.

Eixugo els pinzells. Intento continuar respirant. Però la idea del meu últim anuari, ple de comiats de tothom que he conegut gairebé tota la meva vida, em deixa trastocada mentre vaig cap a l’aula de matemàtiques. Cada minut m’acosta més i més a un futur per al qual no estic preparada.

Però llavors veig en Mark. I em trobo millor.

Sec al seu costat, a la taula on he segut cada dia durant uns quants mesos, però és la primera vegada que em giro de cara a ell.

—Hola —dic.

—Hola —diu ell.

Somriem.

—Potser m’he carregat la teva coartada —li confesso—. He vist en Ryan.

El somriure d’en Mark vacil·la una mica.

—M’ha preguntat per un treball sobre la Sylvia Plath.

—Hmm.

—La Sylvia Plath no sortia al nostre pla. Estic totalment a favor d’estirar la veritat per una causa justa, però no puc dir que sigui una cosa que em surt de forma natural. T’he ficat en algun problema? Espero que no.

Es tira enrere a la cadira.

—Qui sap? Almenys t’ha fet una pregunta; suposo que ja és alguna cosa.

—T’ha preguntat per res més?

—No d’una manera que em fes venir ganes de contestar-li. I ella?

—De fet, no.

—Bé —diu ell—, podem mantenir una mica més el nostre secret.

La senyora Kelly ens diu que haurem de prendre apunts, i de seguida obrim les cremalleres de les motxilles i ens posem a buscar llapis.

—Sisplau, digues que et pots quedar una estona després de classe —dic.

—I tant —diu en Mark.

La senyora Kelly comença la revisió de l’examen, i en Mark i jo ens girem cap a la pissarra.

Em quedo mirant les equacions, copio el que ha escrit la professora, però aviat el pensament em torna a anar a la Violet.

Mark

7

Quan trobo la Katie després de l’institut, sembla totalment fora de si.

—Què? —li pregunto—. Què passa?

M’ensenya el seu mòbil.

—És l’AntlerThorn. L’AntlerThorn em vol.

—Ostres —dic—. L’AntlerThorn, eh?

Fa que sí amb el cap.

—L’AntlerThorn ja m’ha enviat una imatge amb la informació per penjar-la a Instagram. I l’he penjat. Això és surrealista.

—Segur que sí. Només et vull preguntar una cosa.

—Què?

—Qui és l’Antler Thorn? Perquè no hauria dit mai que eres la mena de noia que rep propostes d’estrelles del porno gai. «Banya», «espina»… podríem pensar un nom per a una pel·li porno gai, no?

—És una galeria d’art. En Garrison ens en va parlar, te’n recordes? AntlerThorn. Tot junt.

Ho diu com si, escrit tot junt, tota la història tingués molta més lògica.

—Això és impressionant, oi? —dic. No conec gaire el món de l’art, però que una galeria et vulgui deu ser com que et vinguin a veure els caçatalents dels equips importants, com a mínim.

—Impressionant de debò. Però també estranyíssim. Perquè és una mentida que es torna real. L’única persona que es pensava que havia d’exposar en una galeria d’art era la Violet. I ara una galeria vol que hi exposi.

Mentre anem cap al seu cotxe, m’explica millor la història que hi ha al darrere. No li dic que estic una mica distret pensant en quin podria ser el vestuari de la pel·li porno Antler Thorn. Em temo que no ho apreciaria.

També sé que en Ryan sí. Gairebé m’agafen ganes d’enviar-li un missatge preguntant-li en què pensa quan sent les paraules «Antler Thorn».

Llavors m’imagino que em contesta:

«A veure què diu en Taylor».

He de parar. Estic caient en una espiral de ridícul.

Ja som al cotxe de la Katie. Assenyala una mena de sobre gegant amb tanca que reposa al seient del copilot.

—Vull que te les miris i que en triïs dotze per ensenyar-les.

Arribem al cotxe i entrem.

—No sé si és gaire bona idea —li dic—. En Ryan és qui entén d’art, no jo. Si les vols repassar tu, ja conduiré jo…

Ella fa que no amb el cap.

—Si intento mirar-m’ho jo, m’hi estaré unes dotze hores, i quan hagin passat les dotze hores estaré segura que sóc l’excusa més patètica de no-artista en tota la història de la humanitat. És ben bé així. I no tenim dotze hores… En teoria he de ser allà abans de les quatre. Perquè fan una exposició d’artistes queer i es veu que un dels fotògrafs ha hagut de retirar les seves peces perquè eren totes reproduccions dels xats de Grindr on el seu nòvio l’enganyava, amb fotos incloses, i el nòvio l’ha amenaçat amb una demanda.

—La fortuna té maneres molt estranyes de somriure, oi? —dic mentre obro el sobre. Haurà de conduir de pressa per ser al centre abans de les quatre.

En realitat jo no hi entenc gens, de pintura. No sé si els colors que veig són correctes o si les formes tenen sentit. No sabria dir quins pintors agraden a la Katie o quin és el seu estil. Però gairebé immediatament m’adono d’una cosa molt important dels quadres de la Katie: el que diu, ho diu sincerament.

Tinc la sensació d’estar llegint el seu diari. Un diari fet de poemes en què els espais i la distribució de les paraules són tan importants com les paraules mateixes. Aquests quadres no són natures mortes. Al contrari, no podrien estar més vius. En tot el que ha pintat hi ha elements que estan presents i elements que estan absents: notes la presència i l’absència i has de decidir si les figures estan gairebé completes o si just s’estan començant a esvair. Una corda que s’estira a través del cel, amb una noia que intenta mantenir l’equilibri al damunt. La corda és sòlida, però cap dels extrems no està lligat a res. En un altre quadre hi ha una noia que mira dins d’un anell de foc. Li pots veure la cara tot al voltant de l’anella, però quan mires a dins hi ha un cel estrellat allà on hi hauria d’haver l’ull.

Un pegàs amb només una ala, que es gira cap a terra.

Una estrella de mar a la qual li falta un braç… però fa la sensació que aquest braç que li falta és el que s’estira cap a un cometa.

Un lleó amb un fuet en lloc de cua.

Un elefant que intenta resseguir amb la trompa una mitja lluna.

I després, al següent quatre, la mitja lluna que intenta adaptar-se a la corba de l’elefant.

Ha pintat aquestes coses com si totes i cadascuna d’elles fossin reals.

—Hauria de girar cua, oi? —diu la Katie quan fa massa estona que no dic res.

—Ni de conya —li contesto.

Amb això la Katie sembla satisfeta.

—Per mi, és una cosa molt grossa que he d’assimilar —diu—. Una cosa és que ho vegin els teus amics. O la gent de l’escola. Però amb desconeguts… obre tot un altre món. Hi dóna una dimensió diferent. Perquè de sobte l’art s’ha de defensar tot sol. Per mi és molt estrany.

—Has fet una pila d’entrenaments i partidets amb els companys d’equip, però ara és un partit de debò —dic.

—Sí. És un partit de debò.

Noto que hi ha alguna cosa que li ha quedat per dir; per tant, continuo.

—I…?

—I… no puc evitar pensar que està relacionat amb ella. Res d’això no hauria passat si no fos per ella.

—Res d’això tampoc no hauria passat si no fos per tu.

—Ja ho sé. Però suposo que el que vull destacar és la combinació. Ella més jo dóna això. Més o menys directament o indirectament, però el resultat és això.

Continuem anant amb el cotxe una estona, deixant que Sky Ferreira i Lorde cantin en lloc nostre. Acabo de mirar les seves obres; encara que el meu criteri sigui estrictament amateur, hi ha unes quantes peces que no costen d’eliminar. Esbossos molt bàsics que són bàsics perquè encara no han trobat el tema. Treballs de classe que semblen treballs de classe. Un collage que hauria de ser polític però acaba quedant-se en una obvietat.

—Ja t’has decidit? —pregunta la Katie.

No em puc creure que es refiï de mi. Però faig que sí amb el cap igualment.

—Molt bé —diu—. Deixa-les a la carpeta i tira les altres al seient del darrere.

—N’estàs segura? —li pregunto.

Ella em mira als ulls i diu:

—Això mai.

AntlerThorn es troba en una zona residencial que s’està posant de moda, prop de Japantown. Si té algun nom concret, no ho sé. Només sé que, des del moment que entrem a la galeria, jo estic molt, però molt, fora del meu ambient. Hi sona «Every Damn Moment» d’EMD a tota castanya i les parets estan pintades del rosa més fort que he vist mai.

—Que intens —dic.

—És una manera de descriure-ho —murmura la Katie.

La música s’apaga de cop. La llum deixa de ser tènue. Una cançó de Mumford & Sons comença a sonar al lluny.

Un home surt d’una porta que hi ha al fons.

—Hola, hola, hola! —diu.

Té una barba serrada i camina com si portés molles als peus. Porta una samarreta de One Direction, on algú ha afegit amb aerosol: «… cap la porta».

—Tu deus ser la senyora Cleary —diu—. I el seu seguici. A l’Audra li sap molt greu no poder ser aquí per parlar amb tu. Em temo que us haureu de conformar amb mi. Quina gràcia!

—Hola —diu la Katie.

—Oh, quina poca educació que tinc! Sóc en Brad. Com bad, de dolent, però amb una erra! O rad de radical, amb una be al davant! Depèn de com m’agafeu aquell dia! Voleu res per beure? Tenim aigua de l’aixeta, i aigua de l’aixeta. Fet i fet, en això nostre no hi ha lucre. No és que siguem una ONG; el que passa és que poques vegades aconseguim lucrar-nos! Ha!

—No res, gràcies —dic.

—Jo tampoc —diu la Katie.

En Brad veu la carpeta que la Katie té a la mà.

—Oh, que bé! A l’Audra simplement li ha encantat el que ha vist al teu Instagram… no pensava fiar-se només de la paraula d’en Garrison! Ens agrada comprovar sempre l’obra en persona abans de comprometre’ns a res. És com les cites per Internet!

La Katie comença a fer respiracions profundes, mentre en Brad continua parlant.

—Perdoneu l’atac de techno quan heu entrat… és que l’Audra volia que fes una prova per a la inauguració de demà a la nit. De debò que és fantàstic que puguis ocupar el lloc de l’Antonio… No em puc creure que en Ross l’estigui putejant tant per una cosa així, però és clar, en Ross sempre estava gelós de l’art que feia l’Antonio, de la mateixa manera que l’Antonio sempre estava gelós perquè en Ross enviava fotos de la seva polla pel mòbil com si fossin spam. A cadascú el que li correspon! L’Audra estava molt amoïnada per tot plegat i llavors has aparegut tu al nostre radar LGTB i de cop ha estat com, visca, ja sabem què podem fer amb la paret número sis. «Que els tingui ben posats!», m’ha dit l’Audra. I jo li he dit: «Faré el que pugui!». Ha, ha!

Mentrestant, ens guia cap a una taula davant d’una paret buida que deu ser la número sis. Començo a pensar que potser necessitaria ulleres de sol per amortir la intensitat d’aquell rosa, però la Katie mira fixament cap endavant. Mira la paret del costat de la seva.

—Lin Chin —diu, amb una admiració gairebé reverencial a la veu.

Cada peça d’aquesta paret és una capsa de vidre, i dins de cada capsa hi ha una parella de grues fetes amb papiroflèxia. Al principi, no ho entenc, però llavors les miro de més a prop, i la ment em fa un salt. Perquè els ocells no només floten allà dins. No són trossos de paper sense vida. Existeixen en relació amb l’altre. Tenen una conversa, i jo els estic observant. Els seus cossos tenen un llenguatge. L’espai entre ells té una intimitat.

—Ah, sí, oi que són fantàstiques? —diu en Brad—. La Lin les ha fet especialment per a aquesta mostra, us ho podeu creure? L’Audra i ella es coneixen des de fa molt temps. Mooolt temps, no sé si m’enteneu. Moooolt i molt temps.

Mentre la Katie es meravella amb les grues, en Brad treu les obres que he triat de la carpeta i les distribueix damunt la taula.

—Ooh! —diu—. Oh, sí. Hmmm. És intens, fort. Molt fort.

La Katie fa veure que no escolta, però és evident que sí. Em giro cap a una altra paret i trobo una sèrie d’esbossos de dos homes fent-se un petó. Comença quan són joves (uns dotze o tretze anys, segurament) i després, a poc a poc, es van fent grans. Gairebé any a any. Tenen la meva edat. Després són més grans que jo. I més grans. Els cabells canvien. (Un d’ells passa de ros a moreno, i després un color intermedi). Les cares es van alterant lleugerament, al principi són més plenes, després s’afinen i després es tornen a omplir d’una altra manera. L’única cosa que no canvia és la intensitat del petó.

No hi ha cap explicació. Només el nom de l’artista, Nic Pierce. Però em sembla que no necessito cap explicació. Instintivament, sé que això ha passat, que és veritat. En Nic Pierce ho ha trobat. El petó que dura anys i anys.

—Uau! —diu en Brad. Giro el cap i veig que està fent un gest a la Katie perquè s’hi acosti. Jo també hi vaig, perquè tinc la sensació que em vol al seu costat.

—Són tan ferotges —li diu en Brad—. És a dir, molt ferotges.

—Ferotges —repeteix la Katie—. Si he de ser sincera, ni tan sols sé què vol dir, això.

—Ha! Mira que ets adorable. En el fons (i a mi que m’arribin fins al fons m’agrada, per tant sé de què parlo, ha, ha!), el que compta és que a l’Audra li encanta la teva obra. L’adora. Has sorgit perfectament formada del cap de la Cindy Sherman? No. La teva obra està al nivell de, per exemple, la Lin Chin? Ha! Però promet més el que tu tens a la punta del dit petit que el que molta gent té al cap, i a l’Audra simplement li encanta que tinguis tants seguidors a Internet. El soroll a les xarxes sempre greixa els mecanismes de l’art, i els nostres mecanismes necessiten tanta lubricació com puguin! Deixa-me’ls i els faré emmarcar en un tres i no res: conec un paio que em deu uns quants favors, i és molt més bo fent marcs que en qualsevol altra mena de favor que em pugui fer, ha! Ja és massa tard perquè surtis al catàleg, ho sento, però podem enviar de seguida una nota de premsa per dir que t’hem afegit a l’exposició, i ja vindran les visites. T’ho prometo: segur que tindrem visites.

—Puc parlar un moment amb el meu mànager? —pregunta la Katie.

—I tant! —diu alegrement en Brad—. Especialment si està… si és tan bo com ell. Ha!

La Katie m’estira i em porta cap a l’entrada de la galeria. Ara som a prop d’una paret que té la paraulota de quatre lletres que comença amb ce escrita amb diferents tipus de lletra. Se’m fa molt estrany veure-la en Comic Sans, però suposo que d’això es tracta.

—No tinc gens clar si realment els interessa el meu art, o si simplement els interessen els meus seguidors a les xarxes socials —em diu la Katie—. I tampoc no tinc gens clar si això és important.

—Crec que li agrada de debò —li dic—. És a dir, l’ha trobat intens, i ferotge.

—La Catwoman és ferotge. La Cate Blanchett interpretant una assassina també. I la Lady Macbeth també. No estic segura que el meu art hagi de ser ferotge.

—Ha dit «uau». Això és força menys ambigu, oi?

—El que passa és que no sé si estic preparada per a això. Estic preparada?

Tinc ganes de dir-li: «I com ho puc saber, jo?». Tinc ganes de fer-li notar que l’únic motiu pel qual m’he mirat sempre la revista literària era perquè sabia que per a en Ryan era molt important que ho fes. Tinc ganes de passar-li la responsabilitat a algú que la conegui més bé.

Però també tinc ganes de dir-li el que necessita sentir. Per tant, li dic simplement:

—Sí. Estàs preparada.

No posa en dubte els meus mèrits. No em dóna les gràcies. Només assenteix i diu:

—La Violet es pensava que jo faria una exposició. Ara participaré en una. No puc acceptar però igualment ho faré.

—Ben fet, endavant —li dic.

—Estem d’acord? —crida en Brad.

—Estem d’acord! —respon la Katie.

—Oooh, que contenta que estarà l’Audra —diu en Brad després de fer un xiscle d’alegria—. Té bon ull per al talent. Molt bon ull. Se n’alegrarà molt. I quan l’Audra està contenta, tots estem contents! La mama ens amanyaga! Ha! Em sembla que obriré una ampolla de suc de poma escumós. Qui s’hi apunta?

—Nosaltres! —li dic.

Va corrents cap a la porta del fons i en torna amb tres copes de plàstic i una ampolla.

—Sempre va bé tenir alguna cosa a mà per a celebracions especials amb menors d’edat! —afirma en Brad.

Al principi sembla que vol obrir l’ampolla damunt de la taula on hi ha les obres de la Katie, però ella s’hi interposa físicament. I fa bé, perquè quan en treu el tap, el contingut de l’ampolla surt com un guèiser i es vessa a terra.

—Ostres, sempre em passa el mateix! —diu entre rialletes.

Finalment, aconsegueix que una part vagi a parar a les copes. Mentrestant, jo li dic a la Katie:

—Quina emoció, ser aquí. És un gran moment, oi? El primer cop que exposes en una galeria.

—Això està passant de debò, oi?

—Sí. Està passant.

En Brad reparteix les copes.

—Voldria fer un brindis! —diu—. Encara que a la vida no hi ha autèntics començaments, perquè abans sempre hi havia alguna cosa, està molt clar que hi ha moments que fan la sensació de ser un començament, i sempre és bo aturar-se un instant per gaudir-ne. El teu talent va començar molt abans que entressis per aquesta porta, Katie, però brindem pel començament d’un reconeixement diferent i més ampli d’aquest talent. Per l’Audra!

—Per l’Audra! —repeteix la Katie, mentre que jo dic:

—Per la Katie!

Aleshores fem xocar les copes de plàstic i fem uns glops del suc de poma calent de la nostra celebració.

La Katie sembla experimentar la mena de felicitat de qui no s’ho acaba de creure. I jo sento una felicitat més evident en veure-ho.

Estem tan immersos en el moment que no sentim com s’obre la porta. No ens adonem que hi ha una altra persona a la galeria. No és fins que parla que ens girem.

—Perdonin? És obert? —diu.

Jo veig una noia molt maca que porta un mocador amb lluentons i sembla una mica desconcertada.

La Katie, però, veu una altra cosa.

—Violet? —diu, i els dits agafen la copa de plàstic amb tanta força que s’esquerda.

—Kate? Ets tu de debò?

I la Katie diu:

—Sí, crec que sóc jo de debò.

Kate

8

Somriu amb el seu somriure increïble, just aquí, just davant meu, no en una fotografia, no en una pantalla, sinó aquí. En el món real.

I jo em quedo glaçada, amb suc de poma tebi que em vessa de la copa esquerdada i em regalima pel braç.

—Espera, deixa que t’ho netegi —diu en Brad, i després afegeix, dirigint-se a en Mark—. Això no ho havia dit mai a una noia, ha!

—Què fas aquí? —pregunta la Violet. Però abans que li pugui contestar fa que no amb el cap i diu—: Ho retiro. Només ho he preguntat perquè estava nerviosa. Tu ets aquí per l’exposició. I jo sóc aquí per la teva exposició. He vist el que havies penjat a Instagram, i no visc gaire lluny d’aquí, i volia veure els teus quadres de prop, sense tota l’altra gent.

—Que perfecte —diu en Brad, alhora que m’eixuga el colze amb un tovalló de paper—. Ets col·leccionista? Que astuta. Que llesta, passes un moment el dia abans de la inauguració. Dolentota! I amb això vull dir que ets mooolt bona. Mira tant com vulguis. Està molt clar que l’obra de la Kate és ferotge, però si no és ben bé el que busques ho podré entendre. Vull dir que és, ja saps, uau, però posem que no fa del tot per a tu? Si és el cas, amb moltíssim gust et presentaré l’obra dels nostres altres artistes.

—He vingut a veure l’obra de la Kate.

Para d’eixugar-me i posa el tovalló al costat del meu quadre de la corda d’equilibrista. Pràcticament damunt del meu quadre de la corda.

—És clar —diu—. I aquí la tens.

Amb el gest que fa en direcció a la taula podria estar ben bé destapant el meu cor. Em podria estar traient tota la roba.

I jo li podria estar cantant una cançó d’amor.

S’hi acosta i noto com faig un pas enrere, per apartar-me de la imatge d’ella mirant els meus quadres. No són ferotges. No són de «uau». Són tosques representacions de la possibilitat de l’amor, i estaven destinades a quedar en secret. Abans no ho sabia, però ara ho sé. Vull dir, posar-hi constel·lacions? Quina cosa més suada. Si ni sé com es diuen. Sempre confonc Cassiopea amb Perseu, i en realitat no s’assemblen gens.

Se’m fa un nus a l’estómac. Em tremolen les mans. No sé com vaig arribar a entrar al programa d’arts de l’UCLA. No sé com la Violet, o qualsevol altra persona, podria trobar que aquests quadres són més que peces d’aficionada.

—Obre els ulls —murmura dissimuladament en Mark—. Estàs fent coses realment estranyes.

Ni me n’havia adonat que els havia tancat, però ara torno a veure aquell rosa, i quan goso mirar un moment la Violet crec que la veig somriure, però no n’estic segura, perquè sona la campaneta de la porta i una dona llisca a dins.

—Audra, has tornat! —diu en Brad mig cantant—. Saps qui ha vingut? És la Kate Cleary!

L’Audra porta els cabells recollits en una austera cua de cavall. El llapis d’ulls fa pensar en una gata i tota la roba que porta està plena de serrells. Em mira, inexpressiva.

—Mira, Kate, oi que t’he dit que estaria molt contenta? Aquí hi ha els quadres, i vistos en directe són encara més bons!

La Violet s’aparta per deixar que l’Audra ocupi el seu lloc a la taula, on estudia els quadres d’un en un i després assenteix només amb un cop de cap abans de treure’s el mòbil de la butxaca.

—Sabia que els adoraries!

—L’exposició s’inaugura demà a la nit —diu l’Audra—. Més o menys, quins preus tens al cap?

Parla mirant el telèfon, però quan ningú més no contesta suposo que la pregunta anava per a mi.

—Oh —dic—. Ni tan sols hi havia pensat.

—Digue’m que estan en venda, sisplau. No puc perdre el temps amb art que no tingui finalitats comercials.

—No, si està bé —li dic—. Els podem vendre. Només que no sé quant n’hauria de demanar.

—Bé —diu en Brad—, cadascuna de les caixes de grues de la Lin Chin són tres mil dòlars, però…

L’Audra fa un esbufec.

—Exacte —continua ell—. I els dibuixos d’en Nic són a vuit-cents cadascun, però estem d’acord que s’haurien de vendre tots al mateix comprador. Trencar aquella seqüència seria pitjor que trencar la parella! Qualsevol que no hi estigui d’acord és un destrossafamílies. Les peces amb la paraula que rima amb bony de la Tabitha costen mil dòlars cadascuna, una ganga si es té en compte que són altament conceptuals i fetes amb leds. La forma encaixa amb la funció i tal. Però la Kate no està ben bé al nivell de la Tabitha.

L’Audra gira els ulls en blanc.

Encara que m’han demanat que participi en l’exposició, tinc la sensació que no m’hi volen. I això fa que em vinguin ganes de fer-me enrere, però com puc fer una cosa així ara, quan semblaria que només ho faig pels diners? Ja sé que no sóc cap Jenny Holzer, ni cap Banksy. Res del que faig no és revolucionari. Però de debò que els meus quadres tenen tan poc valor comparats amb el nom vulgar d’uns genitals escrit amb llumets?

—Per una autora pràcticament desconeguda, com a molt en podem demanar quatre-cents —diu l’Audra—. I això ja és estirar bastant.

Jo no vull, però noto que els ulls em cremen. Parpellejo molt de pressa, intentant evitar les llàgrimes. Tota aquesta idea és idiota, i m’enfado amb la Lehna, m’enfado amb mi mateixa, m’enfado perquè de tots els moments que he somiat és justament ara, quan em sento profundament humiliada, que la Violet ha entrat a la meva vida.

—Com a mànager… —comença a dir en Mark, que intenta salvar-me.

—M’agradaria comprar-los.

L’Audra i en Brad s’aturen de cop. Giren els caps alhora, igual d’intrigats.

—Tots —diu la Violet—. I em sap greu, però no compro quadres per sota dels cinc-cents dòlars la peça; per tant, insisteixo a pagar aquesta quantitat. Els cent dòlars de més van directes a l’artista.

—Bé, tècnicament el percentatge és del cinquanta per cent de la quantitat total —diu en Brad.

Però l’Audra aixeca una mà, i això el fa callar.

—És una oferta molt generosa —diu l’Audra—. I suposo que no tens cap problema que igualment formin part de l’exposició?

—Oh, i tant —diu la Violet—. És un favor que us faig a vosaltres. Tampoc no és que la Kate necessiti la publicitat extra.

A l’Audra se li tensa la boca, però només un moment.

I ara, en lloc d’intentar no plorar, estic mirant la Violet, bocabadada. És aquí, amb els cabells curts despentinats i la cicatriu diminuta al costat de l’ull. Amb el mocador de coll que m’havia dit la Lehna i la boca que somio a les nits. Però també amb una veu clara que encara no havia sentit, una postura una mica més desmanegada del que m’havia imaginat, i una cara una mica més rodona que a la fotografia de la carpa.

És la persona que m’havia imaginat i no és la persona que m’havia imaginat.

—Hi ha una cosa, però —diu, amb el cap inclinat, mirant la paret rosa buida on posaran els quadres—. Teniu aquells puntets vermells? Els que indiquen que un quadre està venut?

—Normalment només marquem la llista de preus.

—Oh, quina llàstima —diu la Violet amb una ganyota.

—Podem trobar puntets vermells —diu l’Audra.

Sortim de la galeria i caminem per la vorera, en Mark, la Violet i jo. Arribem fins a la cantonada abans de petar-nos de riure, recolzats en un edifici.

—La meva mare em matarà quan vegi el càrrec a la targeta de crèdit —es lamenta la Violet—. Almenys, està en un altre continent; per tant, no em podrà matar de seguida. Ei —li diu a en Mark—, em sembla que no ens han presentat. Sóc la Violet, la cosina de la Lehna.

—Jo em dic Mark.

—És el meu mànager —afegeixo.

—D’acord —diu ella—. El mànager.

—Sí —assenteix en Mark—. I la Katie m’ajuda a preparar les proves d’accés a la universitat.

—Un acord interessant.

—I tant —diu en Mark.

—Em ve de gust celebrar la meva primera gran inversió en art. Qui vol sushi?

En Mark i jo aixequem la mà.

L’ambient del restaurant és tranquil encara que gairebé totes les taules estiguin ocupades. No hi ha música de fons, només el murmuri de les veus, i la llum és perfecta, no massa forta. Apareix l’encarregada amb tres menús i ens guia a una taula en un racó; la Violet va just darrere seu i en Mark i jo la seguim.

—Vols que desaparegui? —xiuxiueja en Mark—. Aquest local sembla força romàntic.

Faig que no amb el cap.

—Vull que et quedis —li dic—. Et necessito.

—Ostres —diu ell—. M’afalagues, però ja saps que no penso en tu d’aquesta manera, oi?

Li clavo un cop de colze a les costelles i fa un xisclet. La Violet es gira i aixeca una cella.

Jo somric. En Mark arronsa les espatlles.

Seiem a taula. M’alegro que sigui una taula rodona, perquè així no hem de decidir qui seu al costat de qui.

Vull seure al costat d’ella, però em fa por. Vull notar-la a prop meu, però li vull veure la cara.

Arriba la cambrera amb el te i ens omple les tassetes. De seguida que se’n va, en Mark treu el telèfon i el col·loca damunt la taula.

—Oh, no —diu la Violet—. Tu ets d’aquests? No pots prendre’t tranquil·lament el te, sinó que també l’has de penjar a Instagram, Twitter o Facebook?

—No —diu ell—. Només he d’enviar un missatge.

—Un missatge a qui? —pregunto.

—Ja saps a qui.

—De debò?

—Qui és aquest ja saps a qui?

—En Ryan —dic—. El seu millor amic barra més o menys nòvio.

—Oh! —diu la Violet, i se’l mira atentament—. Això no m’ho pensava. Però d’acord. Més o menys nòvio. Explica-m’ho.

—No arriba a més o menys nòvio —diu en Mark—. Seria ex més o menys nòvio.

—Uix. Continua.

Em mira, i no sé exactament per què, fins que m’adono que el començament d’aquesta història té a veure amb dissabte a la nit, quan en teoria havia de conèixer la Violet però en canvi vaig acabar veient com en Mark ballava gairebé despullat en un bar.

—Et vull demanar perdó —dic—. Dissabte va acabar sent una nit… complicada per a mi.

Somriu, però m’adono que també està una mica dolguda.

—Sí —diu—. De casa de la Shelbie a la mansió Facetime. Suposo que he donat per fet que algun dia m’explicaràs tota la història.

—Sí —li dic—. Algun dia. Però de moment, només et diré que em vaig trobar, per casualitat, en un bar on es feia un concurs de ball en roba interior, del qual el nostre amic Mark va ser declarat guanyador.

I a partir d’allà la història creix i es desplega, es remunta al passat llunyà, a com es van conèixer amb en Ryan, com se sentia en Mark, i arriba al passat més recent, com es besaven, la sensació… i el futur que en Mark imaginava per a ells fins a dissabte a la nit, quan la imatge d’en Ryan ballant al bar el va destrossar.

—És tristíssim —diu la Violet—. De debò, em sap molt greu per tu. Però, sisplau, sisplau, no li enviïs a aquest paio la foto d’una tassa de te.

—Ho trobes patètic? —pregunta en Mark—. Ja ho sé, ja ho sé: no li hauria de fer gens de cas. Segurament rebrà el missatge i només pensarà que tant de bo fos d’en Taylor. Amb prou feines se’l mirarà. —Aixeca la tassa i l’ensuma. La torna a deixar a la taula sense beure—. Però resulta que a en Ryan li agrada molt el te. Sobretot el te verd. I jo mai no bec coses d’aquestes. Per tant, potser això li cridarà l’atenció, no sé.

—Exacte —dic jo—. Per exemple, potser es preguntarà amb qui estàs. O de quina manera estàs canviant. Esdevindràs misteriós.

—Kate, Mark. Ara seriosament. Una tassa de te no et farà semblar misteriós. Això és el que vull que facis: pensa una frase, només una. Ha de ser la veritat. T’ha de sortir del cor. Ara ja la pots escriure, però no pitgis encara el símbol d’enviar.

Mentre s’ho pensa, torna a venir la cambrera i demanem. Quan se’n va, en Mark tecleja una cosa al telèfon.

—Molt bé —diu la Violet—. Hi ha una cosa de mi que hauríeu de saber: explico històries que contenen lliçons. I ara en començaré una.

En Mark i jo assentim en senyal d’aprovació.

—Bé, doncs quan viatjava amb el circ vaig conèixer un paio. En Lars. Devia tenir entre trenta i quaranta anys i era domador de lleons. Tenia un autèntic do amb els animals; mai no l’espantaven gens. A més de no tenir por, era un romàntic. Una nit em va parlar d’una nena que va conèixer i estimar quan era petit. Feia com molt de temps, quan tenia onze o dotze anys. Es deia Greta, i un dia de principis de primavera va dir a tota la classe que la seva família es traslladava i que era l’últim dia que venia a l’escola. Plorava mentre ho explicava a tothom, i ell es va sentir aclaparat de tant com l’estimava. Va anar a casa i li va escriure un poema, que va deixar al pedrís de la porta de casa seva. Ell el pot recitar tot sencer, però jo només em recordo d’un vers, que traduït seria una cosa com ara «Els teus cabells rossos i sedosos resplendeixen daurats». Sona horrorós, ja ho sé. Ell m’assegurava que és perquè amb la traducció perd molt, però jo no n’estic gaire segura. Bé, és igual. A cada poble on el circ s’aturava per actuar, en algun lloc prop dels terrenys on muntàvem el campament, apareixia aquell vers pintat en una paret o altra. Finalment, vaig preguntar a en Lars sobre el tema. Vaig dir: «I si un dia la Greta ho veu i se’n recorda, se’n recorda de tu, i et vol trobar, però no pot?». La majoria d’artistes no feien servir els seus noms reals, i en Lars era un d’ells. Si la noia intentava buscar-lo, seria impossible seguir la pista. I jo pensava: «Si encara pensa en aquella nena de quan era petit, fins al punt d’anar-li deixant missatges en edificis d’arreu d’Europa, si tantes ganes té de connectar amb ella, per què no li deixa cap pista perquè el pugui trobar?».

—I ell què et va dir? —pregunta en Mark.

—Va dir que jo no entenia què era el més important. El més important no era trobar-se. El que era realment important, segons en Lars, era que ella ho sabés.

M’inclino cap endavant.

—Que sabés què? —pregunto.

—Fins a quin punt l’estimava. Que encara pensava en ella. Tenia la fantasia que ella estaria fent la seva vida en algun lloc de Berlín, o Madrid, o Oslo. Tornaria a casa després de recollir els nens de l’escola, o aniria a buscar el pa, o vindria de treballar en una oficina i veuria aquell vers gargotejat en una paret de maons, o una tanca de fusta, o un anunci damunt de les vies del tren. Una carta d’amor. Pensaria en ell. Es recordaria de com era ella de petita. Potser li canviaria la vida. O potser no.

No diem res. Ens porten la sopa. Fumeja, i fem els primers glops amb compte.

—La lliçó —diu ella—, si de cas no l’heu descobert vosaltres mateixos, és que de vegades n’hi ha prou amb llançar un missatge al món.

—Per tant, el que hauria de fer és enviar el missatge.

Ella fa que sí amb el cap.

—Has d’enviar el missatge.

Ell fa un altre glop de sopa, deixa el bol a la taula i se’l queda mirant, amb les celles arrufades.

—Però hi ha en Taylor —diu—. És impossible que en Ryan em triï a mi i no a en Taylor.

—Pots imaginar-te què podria passar després de pitjar l’«enviar» —diu la Violet—. Però el que no pots és controlar-ho. I et podries endur una sorpresa.

Ell em mira, esperant.

—Com a professora particular per a les proves d’accés, i com a amiga teva, tinc la sensació d’estar fent una inversió en el teu futur. I crec que per guanyar s’ha d’apostar.

Mark

9

Tinc una sensació fantàstica, que dura uns tres segons.

La Katie i la Violet estan entusiasmades amb el que he fet, ho noto. I estic content, per haver-les fet contentes. Però aleshores tot s’enfonsa.

Però

què

he

fet?

Si Apple realment vol fer-nos addictes als seus productes, si realment vol que siguin el súmmum de la usabilitat avançada, per què, en nom de Jobs, no hi han posat un botó de «desenviar»? Seria molt difícil permetre’ns retirar el que hem dit, esborrar l’error abans que ningú no el vegi?

Què

estava

pensant?

Però com m’ha embruixat la Violet per fer-me escriure el que acabo d’enviar?

«Lluitaré per tu».

De quin lloc estrany ha sortit aquesta frase? Com se m’ha pogut acudir, ni que sigui un moment, que en Ryan voldria rebre una cosa així?

Però quin collons de Frederick Foll sóc?

La Violet encara està orgullosa de mi, no està gens sintonitzada amb el pànic que creix dins meu. Però la Katie s’adona que alguna cosa no va bé.

—Què passa? —pregunta—. Què li has dit?

Li passo el meu mòbil. Ella es mira un moment el missatge i diu:

—Renoi.

Llavors li passa el telèfon a la Violet, que llegeix el missatge i me’l torna.

—És veritat? —pregunta la Violet.

—Si és veritat què?

—De debò que lluitaries per ell?

Faig que sí amb el cap. Però amb això no n’hi ha prou, i per tant afegeixo:

—Lluitaria per ell. —I amb això tampoc no n’hi ha prou, i per tant continuo—: De fet, m’obriria pas entre la runa amb les mans per estar amb ell. Aixecaria cotxes. Lluitaria cos a cos i guanyaria a qualsevol que digués que no hauríem d’estar junts. Perquè, si vols saber la veritat, si realment vols saber la veritat, res d’això no podria ser ni de lluny tan difícil com estar enamorat d’ell i no poder-ho dir a ningú. Ni tampoc a ell. Tinc com una cosa dins meu que està enfadada, i espantada, i insegura, i sobretot està totalment enamorada d’ell, i faria de tot per conservar-lo, encara que això vulgui dir que les coses es quedin tal com ara.

No em puc creure que els estigui explicant tot això. Per què els hi explico, tot això?

Abans de poder aturar-me, vaig més enllà.

—No puc permetre que s’enamori d’una altra persona. No puc deixar que passi. Així no. Estic molt enfadat amb ell, i molt enamorat d’ell, i em fa mal adonar-me’n d’aquesta manera. Si lluitaria per ell? Fa anys que lluito per ell. I vaig perdent. Faci el que faci, perdo. Però igualment he de lluitar.

Em vénen ganes de riure perquè en aquest moment, assegudes davant meu amb expressions de preocupació a joc, la Katie i la Violet semblen una parella perfecta. Ben bé el que jo no tinc. Cosa que em porta a fer el contrari de riure.

—No l’hi has dit mai —diu la Violet. No és cap pregunta. És evident.

—L’hi dic constantment… només m’asseguro que no sigui mai quan m’escolta. Ho dic quan és a l’habitació del costat, o quan dorm, o quan la música està molt i molt forta. De vegades ell em pregunta què he dit. I jo li dic que és igual. O m’invento qualsevol altra cosa, una cosa que no sigui «t’estimo».

Sé que en teoria parlar d’un problema t’ajuda a sentir-te millor, però parlar d’aquest només fa que el noti més. Tantes paraules, tant parlar, contrasten amb el silenci del mòbil.

No hi ha resposta.

No hi ha resposta.

No hi ha resposta.

«Desenviar».

—No t’ho pots quedar a dins —suggereix la Violet.

—O potser no m’ho puc quedar de cap manera —li dic—. Potser no ha estat realment meu, per començar.

Pots estar despullat amb una persona i que igualment no et pugui conèixer. Pots ser el secret d’una persona sense arribar a saber mai tot el secret. Pots saber que ell encara té més por que tu, però això no fa que tu tinguis menys por.

Marcàvem límits, i després ens els saltàvem. La roba interior es quedaria posada. Faríem el tonto, però no tindríem relacions. Tindríem relacions, però només una vegada, per veure com era. No hi donaríem gaire importància. No permetríem que afectés la nostra amistat. No ho diríem a ningú.

No crec que ell n’hagi dit res a ningú.

Suposo que a en Taylor li ha dit que jo era el seu amic. El seu segon. El seu millor amic.

Si és que en Taylor ha preguntat res.

La Katie em crida suaument pel nom, em fa tornar a la realitat. Em mira atentament, mentre la Violet observa el meu telèfon amb una barreja de sorpresa i horror per l’absència d’activitat. Potser quan ella envia missatges de text a l’univers, les respostes li arriben de seguida. Potser pensava sincerament que el seu pla funcionaria.

Segurament ja fa com una hora que el cambrer ens controla, esperant que el noi gai fet un mar de llàgrimes que té problemes amb el mòbil es recuperi prou per demanar més peix cru.

—Volen res més? —pregunta.

Tinc la sensació que ha passat prou temps perquè se’m refredés el te. Però no.

Faig que no amb el cap. No tinc paraules fins que n’apareguin unes quantes a la pantalla del mòbil.

—Potser en Ryan està ocupat —diu la Katie quan ha marxat el cambrer—. Potser té el mòbil apagat.

Però igualment les meves paraules l’estaran esperant.

I si està la meitat de penjat d’en Taylor del que sembla, tindrà sempre el telèfon a l’abast de la mà, i el soroll d’alerta estarà prou fort per despertar els morts.

Si no és que està amb en Taylor en aquest moment.

La Katie fa el gest d’agafar-me la mà, però és la mà de la Violet que hauria de buscar. Són aquí, és la primera vegada que es troben, i jo les he convertit en personatges secundaris del meu propi serial.

—Sempre m’he preguntat què passaria si el conegués ara, des de zero —em trobo dient—. Aquest és el meu joc dins del nostre joc: intento imaginar una situació en què les coses sortirien més bé. Potser si el conegués ara. Potser si el conegués a la universitat. Després de la universitat. Quan estigui a gust amb el que és. Però cada vegada que ho faig, em sembla horrible. Perquè estic sacrificant la nostra història. No l’estimo per qui és ara. No l’estimaria per qui serà d’aquí a dos anys. L’estimo per tots «els ells» que ha estat amb mi. Suposo que és una contradicció. Vull començar de zero. Lluitaria per començar de zero. Però també vull que sigui una continuació.

La Violet somriu. No és un somriure alegre, sinó melangiós.

—De fet, no és cap contradicció —diu—. Vols una continuació que sembli un començament.

En aquell moment, el meu telèfon vibra damunt la taula.

Em fa por mirar-lo.

La Katie és qui l’agafa. Qui llegeix la pantalla. Qui diu:

—Oh.

—Aquest «oh», és bo o dolent? —pregunto.

M’ensenya el telèfon perquè ho pugui veure.

M’alegro de tenir-te al costat.

Miro quan ha enviat el missatge i ho comparo amb quan he enviat el meu.

Hi ha sis minuts i quaranta-dos segons de diferència.

Ha necessitat sis minuts i quaranta-dos segons per escriure «M’alegro de tenir-te al costat».

Començo a redactar la resposta. «M’alegro que te n’alegris». No. «Quan vulguis». No. «Que no entens què vull dir quan dic que lluitaré per tu?».

No.

—Deixa el mòbil —insisteix la Violet.

—No pensava…

—Ho dic seriosament: deixa el mòbil. Ara mateix. Jo sé com va, això. Encara no ha acabat. Només necessita adonar-se que encara no ha acabat. I si li contestes, no li deixaràs adonar-se’n.

—Com és que saps com va, això? —pregunta la Katie.

—Cançons d’innocència i experiència —respon la Violet.

M’adono que la Katie no està del tot satisfeta amb la resposta. Està a punt de dir alguna cosa, però la interromp una nova vibració del mòbil.

Et necessito.

Veig que continua escrivint. I després diu:

Véns a casa?

Miro la Katie i la Violet. Elles em miren.

Tots tres sabem què estic a punt de fer.

Kate

10

Ara som dues en una taula parada per a tres.

I suposo que finalment estic assimilant el fet que la Violet realment és aquí, després de la humiliació d’en Brad i l’Audra i els quadres. Després de la xutada d’energia de la compra de la Violet, que m’ha fet rodar el cap, i el coratge del missatge d’en Mark, i la terrible espera de la resposta d’en Ryan.

Ara només estem la Violet i jo, i jo busco alguna cosa per dir.

—Bé, explica’m coses del trapezi. Fa gaire por?

—Deu ser terrorífic. Però jo només hi he pujat un parell de vegades, i sempre quan estava molt a prop del terra.

—Però la cicatriu… Em pensava…

—Això? —Es toca l’ull—. M’ho vaig fer una vegada que vaig caure del monopatí quan tenia vuit anys.

—Mecàgon la Lehna —murmuro.

—Què?

—Res. Així doncs, en realitat no estudiaves per ser trapezista?

Ella es posa a riure.

—No. Em vaig fer un tip de mirar. És realment fascinant. Però calen anys per aprendre’n. Sobretot, em dedicava a fer piles de deures. Els materials per estudiar a casa… no són la cosa més estimulant del món, si no és que tens pares que ho fan divertit, per exemple amb projectes artístics, o sortint al camp a investigar i disseccionant carxofes per descobrir que són flors…

—Les carxofes no són flors.

—I tant que sí —diu, i m’assenyala amb els bastonets—. Sí que ho són. —Es posa una mongeta d’edamame a la boca i somriu—. Ho vaig aprendre fent deures.

Li torno el somriure. Té tanta confiança, és tan llesta i tan divertida sense fer cap esforç.

—Però, i tu? Aniràs a l’UCLA, oi? Per tant et deu agradar estudiar, i l’institut.

Arronso les espatlles.

—Suposo que sí. Però, sobretot, el que m’agrada de debò és l’art.

—És de bojos, oi? —pregunta.

Jo inclino el cap.

—Que finalment ens hàgim trobat.

—Sí —dic.

—Només voldria que no fos tan tard. Que no faltés tan poc per anar-te’n, vull dir.

No vull pensar que hauré d’anar a la universitat. Però ara el pensament és aquí, tot m’envolta, sento tot el seu pes, la manera com m’enfonsa. Em vull perdre en la Violet, però la tinc just a l’altre costat de la taula, no en un indret llunyà al qual només puc arribar en somnis.

Noto com em creix el pànic, i necessito apartar-me’n.

—Vaig trobar la teva rosa —dic.

La sorpresa li il·lumina la cara.

—Com ho sabies, això?

Tinc la sensació que va ser fa molt temps, encara que només hagin passat un parell de dies. Ho recupero tot: la sensació d’estar amb en Mark aquella primera nit, com vaig descobrir que l’amistat es podia viure d’una nova manera. La cançó «Umbrella», el got gelat, l’alleujament a la cara d’en Mark quan li vaig demanar que fos amic meu.

—Aquella nit vaig tornar a casa de la Shelbie. Però ja era massa tard. I la Lehna em va dir que m’havies portat una flor.

—Però, igualment…?

—I la June em va dir que havies anat a veure els lleons marins, així que en Mark i jo vam anar a buscar-te. Vam pensar que potser t’atraparíem. Vam anar al moll i el vam recórrer tot, però no hi havia ningú. Però després, vam trobar una rosa.

—És extraordinari —diu ella—. Allò que dèiem d’enviar missatges al món.

—Em sap greu, allò d’aquella nit.

Ella arronsa les espatlles.

—Són coses que passen —diu. Però sembla dolguda; per tant, em continuo explicant.

—Tenia moltíssimes ganes de coneixe’t. I llavors em vaig posar molt nerviosa.

—I què passa quan et poses nerviosa?

—Per què ho preguntes?

—Vull saber tot el que pugui de tu. Fa molt temps que espero i em faig preguntes.

Intento pensar en una bona resposta, una de mereixedora de tanta paciència. Però només em ve al cap la veritat.

—No ho sé —dic—. Suposo que fujo corrents.

Em mira fixament als ulls. Un somriure li estira els llavis.

—Espero que ara no estiguis nerviosa —diu.

Quan tornem a fora, està pujant la boira i gairebé no sembla que siguem a l’estiu.

—I ara què? —li pregunto.

—He d’anar a treballar.

Trec el telèfon. Són gairebé les set.

—Ara entres a treballar?

—Sí. La mare de la Shelbie em va trobar una feina amb una dona que coneix. Està divorciada, té dos fills, viu en una casa enorme a Pacific Heights. Hi vaig quan les criatures han acabat de sopar per ajudar-la a fer coses.

—Quines coses?

—Ordenar-li els rebuts, fer comandes per Internet, coses d’aquestes. Compra una pila de coses.

—Vols que t’hi acompanyi? —proposo.

Ella somriu.

—M’agradaria molt —diu.

Es treu el mocador de coll. El sol ponent el fa brillar. Quan se’l torna a posar, s’embolica el cap d’una manera complicada que li tapa la major part dels cabells i sobresurt per un costat, amb un punt de desordre. Sembla intrèpida i elegant.

—Per aquí —diu, i pugem un parell de travessies abans de girar a la dreta a Fillmore.

—Què faràs amb tots els quadres? —li pregunto.

—Els penjaré, és clar! Tinc un estudi diminut sense res a les parets.

—Ni tan sols són gaire bons.

—Au, va.

—No, de debò. Abans em pensava que estaven bé. Però quan els he vist allà a la taula, i després d’escoltar l’Audra i en Brad…

—Que els bombin, l’Audra i en Brad. Mai no havia trobat uns humans tan ridículs.

Em poso a riure sense pensar. Sense voler. Em surt una rialla prou forta i inesperada perquè la gent que va per la vorera a prop nostre em miri un moment. És tan agradable, i la Violet tan alegre, que em trobo desitjant poder conservar per sempre aquest moment: no tornar mai a casa, no tornar mai a l’institut, no haver de pensar mai en la Lehna ni preocupar-me pel futur, només quedar-me en aquell carrer de classe alta amb aquesta noia encantadora i genial.

—Amb l’art, passa una cosa, però —diu—. Potser no és una opinió gaire popular, però és la conclusió a què he arribat després de passar anys viatjant amb uns artistes increïbles que es juguen la vida actuant davant de públics als quals tant els fa el que veuen, sempre que el que veuen sigui un bon espectacle. L’art de debò té a veure amb la creació. El que queda després de la creació és secundari. Mentre viatjàvem, mirava constantment el teu Instagram amb el mòbil. Veia les escenes de circ i les estrelles. I sí, estaven fetes amb traça, i els colors eren impressionants. Però m’encantaven perquè eren la prova que pensaves en mi.

S’atura al mig de la vorera i m’agafa fort la mà.

—No els he comprat perquè fossin quadres, tot i que realment són uns quadres preciosos —diu—. Els he comprat perquè, com en Lars amb el seu esprai, m’has estat escrivint cartes d’amor.

I aleshores em fa un petó, allà al mig de la vorera un vespre d’estiu que hi ha boira. La Violet em fa un petó, i tot és perfecte. El petó no s’acaba mai. No som dues noies ben educades en una primera cita, que es fan un petonet de bona nit tal com dicta el costum.

No.

Ens besem com noies que fa anys que es desitgen amb tanta intensitat que fa mal. Que mai no havien arribat a parlar però que d’una manera o altra s’havien dit «t’estimo» igualment. Que havien escodrinyat fotografies i contemplat pantalles d’ordinador, i havien somiat aquest moment una vegada i una altra.

Algú comença a aplaudir; i un altre crida. Segueixen més crits i aplaudiments.

—Bona Setmana de l’Orgull! —crida una veu, i d’altres se li afegeixen.

Si de nosaltres depengués, ens estaríem fent petons eternament. Però, finalment, ens hem de separar. Els desconeguts són amables amb nosaltres; quan s’acaba, no es queden a mirar per posar-nos nervioses.

—Que bé que demà a la nit et veuré a la inauguració —diu la Violet.

I jo, com que no em veig capaç de parlar, només faig que sí amb el cap, segura que amb la cara ja transmeto prou bé fins a quin punt també me n’alegro.

Em diu adéu, i jo l’acomiado bellugant la mà, i mentre torno al cotxe penso en el seu petó. Em toco els llavis amb els dits. Noto un formigueig; estic borratxa d’amor. Mentre condueixo sento la seva veu que repeteix totes les coses increïbles que ha dit aquest vespre.

Vull explicar-li a en Mark el que ha passat.

Vull saber què se sent en pronunciar les paraules «la Violet m’ha fet un petó».

Ho vull explicar a la Lehna, també, però no sé per on començar. I no sé per què va creure que ens havia de dir mentides sobre l’altra quan l’autèntica Violet ja és tot el que podia desitjar. Quan agafo el meu carrer, l’aprensió va creixent a poc a poc. En algun moment hauré de parlar amb la Lehna. Aviat. Però aquesta nit no.

Agafo el camí d’accés a casa i apago el motor del jeep.

A molt poques travessies de distància, segurament la Lehna està sopant amb els seus pares i el seu germà, sense tenir ni idea que he passat el vespre amb la seva cosina. O potser no. Potser la Violet l’hi està explicant ara mateix. Potser la Lehna està mirant el mòbil per comprovar que no s’ha perdut cap missatge meu, preguntant-se com és que no li he dit res a ella primer.

Ara ja s’ha fet fosc del tot i les finestres brillen intensament. La mare és a la cuina, rentant els plats. Em saluda amb la mà. Faig veure que no l’he vist.

No vull entrar a casa. No vull entrar a la meva habitació. Vull tornar al carrer Fillmore, a la sensació del cos de la Violet molt a prop del meu, als sorolls de la celebració.

Quan surto del jeep, la calor de la nit em sorprèn. Només fa una hora que ens hem dit adéu. Ens hem fet petons a només quaranta-cinc quilòmetres d’aquí. Però ara l’aire ni tan sols fa la mateixa sensació. Els neguits de sempre tornen de cop. No havia d’haver entrat al programa d’art de l’UCLA. No m’havien d’haver inclòs a l’exposició d’AntlerThorn. Tots els meus seguidors d’Instagram són conseqüència d’una nit estranya i fugissera, i quan la Violet descobreixi qui sóc jo de debò, fins a quin punt sóc normal i poc emocionant, tindrà una decepció enorme.

La veritat em cau com una pedra a l’estómac.

La Violet m’ha fet un petó.

Però la meva vida encara és la meva vida.

Mark

11

Agafo el tren per tornar de la ciutat i camino de l’estació a casa d’en Ryan. Exactament com pensàvem fer dissabte a la nit, abans que el pla canviés sense avisar.

He intentat enviar-li missatges de text per tenir una idea de què vol. Però no em diu res. Em pregunto si pot ser que el meu missatge realment li arribés. Em pregunto si és possible que realment tinguem aquesta conversa. M’he acostumat tant a viure a un costat que m’havia oblidat que potser hi ha alguna cosa a l’altra banda.

La vegada que més m’hi vaig acostar va ser després de veure Em dic Harvey Milk fa cosa d’un mes. La va posar d’amagat a l’ordinador com si fos porno. Vam haver d’esperar per veure-la una nit que els seus pares eren fora. Cosa que més aviat feia riure, perquè en realitat no crec que als seus pares els fes res. Però a ell sí. Encara n’hi fa.

En aquell moment havíem fet moltes coses junts, però encara no havíem plorat. No d’aquella manera. No per totes les coses que podien anar malament. No per totes les coses bones que podien sorgir malgrat tot. Quan es va acabar la pel·lícula, jo em volia enfrontar al món. I tenia al cap una veu molt forta que em deia: «Com et pots enfrontar al món si no ets capaç de dir-li a ell el que sents?».

Tenia les paraules a tocar. Sempre tenia les paraules a tocar, només em faltava un dit per pronunciar-les. Però ell estava una mica més distant que de costum, perdut en la reacció a la pel·lícula. Per tant, en lloc de parlar de nosaltres, vam parlar d’història i de com aquell any aniríem a l’Orgull fos com fos.

Ara la setmana ha arribat, i no és de la manera com jo em pensava. Arribo a la porta de casa seva i truco el timbre encara que no calgui (hi he entrat sense trucar un munt de vegades). Però en aquest moment vull anunciar la meva presència.

Quan en Ryan obre la porta irradia felicitat. Es nota que no toca de peus a terra.

—Si que has trigat! —diu.

Aleshores, sense ni una paraula més, surt disparat cap a la seva habitació. Saludo en veu alta la seva mare. No contesta; per tant, suposo que no és a casa.

Estem tots dos sols.

Tot i això, en Ryan tanca la porta del dormitori darrere meu. Posa no sé quin grup indie als altaveus i s’assegura que la cançó ens envolti. Em trec les sabates amb els peus i sec al seu llit, perquè és el que faig sempre.

—T’he d’explicar moltes coses —diu—. Moltíssimes.

No es pot estar quiet. Canvia de cançó. Posa bé les meves sabates. Agafa nerviós una raqueta de tenis que per algun motiu té damunt de l’escriptori.

—Molt bé —diu—, per on començo?

Veig com n’està, de content. Veig quantes ganes té de parlar amb mi.

I llavors me n’adono, amb una claredat dolorosa fruit d’anys d’estudiar la seva cara: això no té res a veure amb el meu missatge. Això no té res a veure amb nosaltres.

No seu al meu costat. Es queda prop de l’escriptori, grapejant la raqueta.

—Doncs bé, resulta que en Taylor fa una festa aquesta nit i de debò, de debò, de debò que vol que hi vagi. No és una festa salvatge amb molta gent, res d’això, només és que queda amb els seus amics per l’Orgull. Miren pel·lis i passen l’estona. Sona fantàstic. Vull dir, que ens hem enviat tants missatges de text que és com si ja conegués la majoria de persones que hi aniran. És amic de molts artistes… hi ha una noia que és titellaire. És a dir, dedica la vida a això. Oi que mola? I en Taylor cuinarà… T’he dit que cuina? No és que en presumeixi ni res d’això, però tinc la sensació que ha de ser fabulós cuinant, també. És a dir, no fas el menjar per a la teva festa si no ets bo, oi?

Jo no compro ni les patates fregides de les meves festes; per tant, no puc ni començar a contestar la pregunta.

Però en Ryan no espera resposta. Només vol que l’escolti.

—Sé que t’ho dic molt a última hora, però m’encantaria que vinguessis amb mi. A en Taylor li fa molta il·lusió coneixe’t i, sincerament, no sé si estic preparat per anar i tornar de la ciutat tot sol. A en Taylor li agradaria venir-me a buscar, però és la seva festa i s’ha de quedar preparant-ho tot. I com ja t’he dit, molts amics seus sembla que són gent que realment mola; per tant, qui sap?, potser t’avindràs molt amb algun d’ells. I encara que no passi res d’això, només mirarem pel·lícules; tampoc no estaràs obligat a participar en converses incòmodes si no vols.

Està tan pujat al seu núvol de felicitat que no ho puc aguantar. Sincerament, no ho puc aguantar.

Mentrestant, ell va parlant.

—Ja sé que no és tan emocionant com la festa a què vas anar dissabte… que encara m’has d’explicar, per cert. Però, sí, ens ho passarem bé. De debò.

—A veure, em vull assegurar que ho he entès bé —dic—. Jo era a la ciutat, i m’has fet venir aquí només perquè torni a la ciutat amb tu?

—No sabia que havies anat a la ciutat fins que m’has dit que eres al tren. Em pensava que eres a casa. Potser treballant en el teu «projecte Plath».

—Què vols dir amb això?

—Per què no m’ho expliques? Crec que ets tu el que està carregat de secrets.

Ho diu en to de broma, sense mala intenció. Està de bon humor. S’ho passa d’allò més bé. Té el món als seus peus, en Taylor és el premi gros, i jo quedo en algun punt de la perifèria.

Vull fer-li costat. Vull ser un bon amic seu. Vull ser capaç de somriure, i riure, i donar-li copets a l’esquena i seguir-li la veta en tot el que digui.

Però no puc. Simplement, no puc.

—No —li dic.

En Ryan em mira, estranyat.

—No?

—Exacte. No.

—Què vols dir, amb no?

—Vull dir que no ho puc fer. De debò, sincerament que no puc.

Tinc el cor en ple atac de pànic. De totes les coses que m’he imaginat que li diria, com és que la que m’està sortint és aquesta? Ja m’estic pensant la manera de tirar enrere, de fer veure que només era broma. No és massa tard.

Aleshores ell pregunta:

—Què és el que no pots fer?

I ja és massa tard.

—Ho dius de debò? —dic—. És possible que ho estiguis dient de debò?

Deixa la raqueta de tenis, com si de cop amb aquest gest es posés seriós. Em mira com si fos una mascota que s’ha tornat salvatge.

I, collons, potser és veritat.

—Mira —diu—, em sap greu haver-te fet venir de la ciutat per tornar-hi a anar. Si hagués sabut que eres allà, t’hauria vingut a trobar. Ho entens, oi?

—No —dic—. No, no, no, no, no, no i no. No és per això. Però com pots pensar que és per això.

I aquí és on ell hauria de preguntar-me: «Doncs per què és?». Però no ho fa. Perquè ho sap. I si fa aquesta pregunta ens portarà un pas més a prop de la resposta.

L’hi dic igualment.

—Quan dic que ja no ho puc fer més, el que vull dir és que no puc continuar trepitjant els meus propis sentiments només perquè amb tu tot vagi tirant. No puc. I això vol dir que no puc seure al teu llit i dir-te que sí, que és clar, que m’encantaria acompanyar-te a la festa del teu nou nòvio. El fet que em puguis demanar una cosa així vol dir que te n’has sortit molt millor que jo compartimentant les coses. Però jo tinc un jo només, Ryan. I està tan refotudament enamorat de tu que fa por.

Em poso a tremolar. No em puc creure que això estigui passant.

—No és el meu nòvio —diu en Ryan.

—Això no és el que volia dir! —crido.

—Ja ho sé. —Ara en Ryan parla en veu més baixa—. Ja sé que no és el que volies dir.

Ja està. Ja ho he fet. M’he carregat el seu bon humor. I això no fa que em senti millor.

—D’això ja n’hem parlat —diu amb delicadesa—. Sabíem el que fèiem.

—Era mentida! —li dic—. Tota l’estona, sempre mentíem!

Ell fa que no amb el cap.

—Jo no t’he dit mai cap mentida.

—No, però et menties a tu mateix. Si realment sents que en el que fem no hi ha res més que amistat, o si realment creus que això a què juguem no afecta gens el que som, doncs t’estàs enganyant a tu mateix. Però realment t’ho has arribat a creure? Realment no tens ni idea de com t’estimo? De com vull que això nostre surti bé?

En Ryan sembla horroritzat, i comprenc que a tots dos ens feia por tenir aquesta conversa, per motius diferents.

—Per què ho fas, això? —pregunta.

—Perquè ets el millor que hi ha en la meva vida i sé que jo sóc el millor de la teva. Perquè per mi una cosa és pensar que no estàs preparat per estar amb ningú i una altra de completament diferent que tu vulguis estar amb una altra persona. Perquè jo sé què sento quan ens fem petons. Perquè tinc la sensació que m’he passat tota la vida esperant per dir-te la veritat, i si m’aguanto gaire temps més, acabaré odiant-nos a tots dos. Perquè no vull ser el teu segon; vull ser el teu copilot, collons.

—Però i si jo no ho vull? —En Ryan és inflexible—. I si vull en Taylor?

No el puc mirar. M’estic ensorrant. Em passo els braços al voltant del cos. Em quedo mirant la moqueta de sota els peus.

—El que vull dir —continua en Ryan—, és: què passa si la persona amb qui vull sortir és en Taylor? Això no significa que no vulgui que siguis el meu millor amic. Vull que siguis el meu millor amic. Sempre. No és més important que sortir, això?

Jo no aixeco la vista.

—Ja ho sé. Ja ho sé, tot això. I potser sóc egoista, però ho vull tot. Et vull tot tu. Perquè estic enamorat de tot tu.

Ho dic i me n’adono: ja no puc dir res més. Ho puc repetir d’un milió de maneres diferents, però no hi puc afegir res, no hi ha res més fort.

Intento no pensar en les vegades que ens hem fet petons en aquest llit. Intento no pensar sobre estar despullats en aquesta catifa. Estic intentant no recordar totes les vegades que hem tancat aquella porta i ens hem convertit en aquelles persones i hem fet que tot semblés possible.

S’acosta i seu al meu costat. Noto el seu pes al matalàs. Com s’enfonsa i després s’aixeca una mica.

Em posa una mà a l’espatlla. No és un gest romàntic, sinó de consol.

—Mira —em diu—, t’ho puc dir tantes vegades com calgui. Ets el meu millor amic. Ets el meu millor amic. Ets el meu millor amic. T’estimo d’aquesta manera, que és molt gran. No vull fer mal a aquesta relació, i no et vull fer mal a tu. Sé que tal com ho expliques sembla que sigui evident que reaccionaries d’aquesta manera a en Taylor però, sincerament, per mi això ha sortit del no-res. Ja sé que no és així… ara ho sé. Però ho has d’entendre, així és com ho veig jo. Mai no havia pensat que el que fèiem fos… això. Em sap molt i molt greu si a tu t’ho semblava. Però jo no he fet res per fer-t’ho pensar. No. Jo sempre ho he tingut clar. I això no fa que per mi ara siguis menys fabulós. A mi em sembles absolutament fabulós. Simplement, tu no ets el meu nòvio. Ets el meu millor amic.

—Però, han de ser dues coses diferents? —pregunto, i amb prou feines aconsegueixo evitar que un sanglot se’m mengi la veu.

—En el nostre cas, sí.

Això és molt pitjor del que em temia.

Ens estem asseguts un minut o dos. No em queda res per dir. No li queda res per dir.

Finalment, és en Ryan que trenca el silenci.

—Mira, et vaig veure ballar en aquell bar. I he llegit sobre les teves aventures de dissabte a la nit. Tio, em vas posar gelós. Però me n’alegro, perquè demostra que tindràs oportunitats de sobres… trobaràs algú tan fabulós com tu, i realment espero que, quan passi, m’ho expliquis tot. Perquè això és el que fan els millors amics. I encara que ara mateix sigui una situació absolutament incòmoda, sé que passarà, i sé que anirà bé, i sé que ens en sortirem. D’acord?

«Jo no vull cap altra persona. Et vull a tu», penso. Fins i tot ara.

Però torno a guardar-m’ho a dins. Abans era perquè tenia por que no sortís bé. Ara és perquè sé que no sortirà bé.

No li puc dir que tot va bé, tampoc. No puc mentir d’aquesta manera.

Només el miro i penso un cop més totes les coses de sempre.

«Ets tan guapo».

«T’entenc».

«Tu m’entens».

«Et conec bé».

«Estem junts en això».

«Podem estar junts».

«Podem eliminar totes aquestes collonades i el que trobarem a sota és amor».

Sé que hauria d’abandonar totes aquestes idees… però com pots abandonar una cosa que portes dins? No és res sobreposat.

«No ets prou bo, Mark».

«Mai no seràs prou bo».

«Com podies esperar que ell ho veiés així?».

«T’ha estat utilitzant, i ara ja ha acabat».

«Només eres un substitut fins que trobés algú millor».

«I ara ha trobat algú millor».

En Ryan s’aixeca. Va a la llibreria. Posa bé alguna cosa del prestatge.

—Perdona que et fes venir fins aquí. I que pensés que era una bona idea convidar-te a la festa d’en Taylor. Deixaré que decideixis si vols que te’n parli o no. Si no vols que te n’expliqui res, ho entendré. No cal que t’expliqui res d’ell. El que faci falta perquè tu i jo superem això.

M’ajudaria si es comportés més com un cabró. M’ajudaria que digués alguna cosa absolutament incorrecta. Així me’n podria anar enfadat. Anar-me’n i prou se’m fa massa dur.

Però ell ha d’anar a una festa, i a mi ja no em queda res per dir en veu alta. Per tant, m’aixeco. Trobo que puc respirar. M’obligo a mirar-lo als ulls.

—Demà ja ens veurem —li dic. I després, perquè sé que m’odiaré a mi mateix per dir-ho, afegeixo—: Que et vagi molt bé aquesta nit.

—A tu també —contesta.

És que no tenim remei.

Obro la porta. Decideixo no mirar enrere.

—I una cosa, Mark.

Miro enrere.

—Jo també lluitaria per tu —diu—. Espero que ho sàpigues.

No puc. És que no puc.

Fujo corrent abans de perdre del tot el control.

DIMARTS

Kate

12

Em desperto de cop, amb la llum càlida de l’estiu entrant per la finestra, i miro el mòbil.

No hi ha res.

Cosa estranya, perquè en Mark va dir que m’enviaria un missatge passés el que passés. Tant si eren bones notícies com dolentes, «t’estimo» o «no t’estimo».

«I bé?», li escric ara, i després m’emporto el mòbil pel passadís i el poso a la vora de la pica del lavabo. Mentre em dutxo, espero constantment l’avís. Potser l’aigua fa massa soroll, o potser, mentre hi estic a sota i penso a fer petons a la Violet, em deixo portar massa pel record i no escolto amb atenció. Però quan obro la cortina i torno a mirar, encara no m’ha contestat.

Em preocupo mentre m’asseco els cabells. Em preocupo mentre em poso rímel. Em preocupo mentre m’acosto el pintallavis a la boca i després em repenso això del pintallavis. La Violet i jo ens tornarem a veure aquesta nit, i no vull haver de pensar en rastres vermells a la meva cara o la seva boca perfecta.

No vull pensar en res.

Quan em fa petons, m’hi perdo completament.

Em deixo el mòbil a la falda mentre condueixo cap a l’institut, una violació excepcional de la norma de «res de mòbils al seient del davant» que els meus pares han fixat per a ells i per a mi. Tots tres tenim tirada a distreure’ns i no tenim remei quan es tracta de paciència. És millor no temptar-nos. Però no hi ha cap missatge durant el trajecte, i quan aparco decideixo que a en Mark li devia anar bé la nit.

Perquè si s’assembla mínimament a la Lehna, la June i l’Uma, podria ser que no m’enviés cap missatge si estigués boig de felicitat, però seguríssim que si estigués destrossat m’ho diria. M’enviaria novel·les senceres pel mòbil. Reculls de poesia trista per omplir diversos volums. Em passaria tota la nit escrivint «Oh, no!», i «Quina tragèdia!», i «Vols que vingui?».

Com més hi penso, més m’adono que per a en Mark la nit no tan sols va anar bé, sinó que per força va anar més que bé. Com ara, prou bé per passar tota la nit junts. Apassionadament bé, de «com pot ser que no me n’adonés abans». Potser es van oblidar de posar els despertadors i els pares d’en Ryan els han descobert aquest matí, junts i despullats, i en aquest precís moment els estan fent un sermó. O potser va passar abans, ahir a última hora de la nit, i ara estan castigats sense sortir i els han confiscat els mòbils, cosa que explica per què en Mark no m’ha enviat cap missatge.

De camí cap al meu armariet, em desvio pel passadís C, on hi ha l’armariet d’en Mark, però no hi ha rastre d’ell. Ni tampoc d’en Ryan. Vaig cap al meu passadís quan m’aturen dues noies de tercer.

—Ens morim de ganes de veure la teva exposició —diu una d’elles.

—Sí —diu l’altra—. M’han dit que ja has venut tots els quadres. És impressionant. Felicitats!

—Ostres —dic—. Gràcies.

Amb tot el que ha passat amb la Violet, la Lehna i en Mark, no he processat del tot el meu nou estatus de centre d’atenció. És desconcertant. I ara tampoc no m’hi puc recrear gaire perquè, si aquestes noies que gairebé no conec ja estan al corrent de la informació que algú ha comprat tots els meus quadres, la Lehna també ho deu saber.

Però de fet la Lehna és amable amb mi quan arribo als nostres armariets.

—Avui serà una gran nit —diu.

—I pensar que tot va començar com una mentida —dic—. No paro d’esperar que alguna cosa surti malament. No crec que les mentides s’hagin de fer realitat.

—No era una mentida. Era un desig verbalitzat. O pensament màgic? Una cosa d’aquestes.

Arronso les espatlles. No sé què es pensava ella que era, però a mi em semblava només un engany. Com ara intentar convertir-me en una cosa més gran del que realment sóc. I ara suposo que tot s’ha fet realitat, però jo encara me’n sento menys digna.

—Bé, aquesta nit portaré la June i l’Uma amb el cotxe. També t’hi portaré a tu, si vols. No sé, per si de cas vols beure xampany. M’han dit que normalment hi ha xampany, en aquestes coses…

—Oh —dic—. De fet, encara ni he pensat en com hi aniré.

Ella assenteix amb el cap, com si no tingués importància, com si no fos una ofrena de pau. O una prova.

—Bé, si vols que et passi a recollir només m’ho has de dir. —Tanca el pany de l’armariet i afegeix—: Ni que sigui a l’últim moment.

—Gràcies!

—No és problema.

Somriu, a punt de marxar, però no vull que se’n vagi. S’està portant molt bé amb mi i no m’ho mereixo gens. Hi ha moltes coses d’ahir que no li he explicat.

—Ei —li pregunto—, que vindrà la Candace?

Ella assenteix amb el cap i somriu.

—És fantàstic. Tinc moltes ganes de conèixer-la millor.

—La Violet també hi serà, saps? —diu—. Ja t’estarà bé? És molta pressió en una sola nit. I totes dues sabem com reacciones sota pressió.

Necessito dir-l’hi, però el passadís ja està gairebé buit. Farem tard a classe.

—Potser en podem parlar a l’hora de dinar —dic.

—Sí, és clar. Ja ens veurem.

I llavors passa decidida pel meu costat per anar a la seva classe, i jo també hauria de tirar cap a la meva. Però en canvi em quedo allà dreta fins que ha sonat el timbre, les portes del passadís s’han tancat i s’ha fet silenci. Fins que em quedo sola amb mi mateixa.

Cada hora de classe m’acosta més al dinar i m’allunya de la certesa que en Mark està passant el dia perdut en la felicitat de després del rotllo. No hi ha ajudat el fet que quan he vist en Ryan al passadís m’ha dit que em veuria després a la meva exposició.

—A AntlerThorn, oi? —ha dit—. Ha.

—La coneixes?

—No, però vaja. AntlerThorn? Quin nom!

—No ho entenc. Però espera, on és en Mark?

No m’ha contestat, només ha semblat molt incòmode i ha murmurat no sé què de la revista literària, encara que tots dos sabéssim que l’últim número està acabat i distribuït i que ara només hem de passar l’estona a classe.

Miro el mòbil de seguida que torno a ser al vestidor del gimnàs després de voleibol. Encara res d’en Mark, però hi ha un missatge d’un número que comença per 415, el codi de San Francisco.

—Kate! Reina. Tinc bones notícies i tinc més bones notícies disfressades de males notícies. En primer lloc, els teus quadres estan penjats i queden ben bé, com t’ho diria? Pintorescos. Són realment pintorescos. Ara bé, l’altra notícia potser et posarà una miqueta nerviosa, però t’ho prometo, no hi ha res que no puguis resoldre en dues hores. Ets una noieta excepcional. Es tracta d’això: ahir em va passar per alt que tots els participants en aquesta exposició han donat una peça que se subhastarà en benefici dels programes de The Angel Project. Em pensava que donaries una obra que no s’hagués venut (perquè, de debò, mai no m’hauria imaginat que es vendrien totes), però aleshores aquella jove col·leccionista ens va sorprendre! Em vaig quedar tan bocabadat que em va caure la mandíbula a terra! I mentre la recollia em vaig oblidar completament de la subhasta. Necessitem una altra peça teva i la necessitem abans de la inauguració per fotografiar-la i que la gent pugui fer ofertes per Internet. Tinc encarregat un missatger que estarà davant del teu institut a les dues en punt de la tarda. Sé que ho pots fer. No t’atreveixis a decebre’m.

És una tasca gairebé impossible, però també és l’excusa perfecta per evitar la Lehna. En lloc de dirigir-me a la terrassa de quart, vaig a l’estudi d’art, i dono gràcies de trobar la meva professora dinant a l’aula mentre navega per Internet.

«M’he de passar tota l’hora de dinar a l’estudi», escric a la Lehna. «Acabo de saber que els he de donar un altre quadre».

«Quèèèè?», em contesta. Perquè sap millor que ningú que necessito dies per fer els meus quadres. Totes les capes de pintura que s’han d’assecar. Tots els detalls que m’agrada afegir. Tots els colors que em passo hores barrejant mentre busco el to o el matís perfecte. Però mentre poso una tela blanca al cavallet i obro la tapa de la meva capsa de pintures, penso en el que va dir la Violet. L’art té a veure amb la creació.

Per tant, creo.

Avanço a bon ritme, treballant més de pressa i amb més desimboltura que de costum, sense patir perquè tot quedi perfecte. Però igualment l’hora de dinar se’m fa curta. Crido la senyora Gao, que és a l’altra banda de la sala. Li dic que és una emergència.

—Podria fer alguna cosa perquè no hagués d’anar a la classe de la senyora Rivera?

Tothom sap que la senyora Gao i la senyora Rivera són amigues. Fins i tot n’hem vist fotografies al Facebook vestides amb roba normal, prenent còctels els caps de setmana.

—Miraré què hi puc fer.

Desapareix i després torna amb el seu mòbil engegat.

—Kate, estic molt orgullosa de tu! —diu la senyora Rivera—. La Carrie… vull dir, la senyora Gao i jo no pensem faltar a la teva inauguració aquesta nit. És clar que pots dedicar aquesta hora a treballar en el teu quadre! Anunciaré l’esdeveniment a tota la classe. Només repassa l’última unitat del llibre abans del final, si pots. Però igualment trauràs un excel·lent; per tant, no t’hi amoïnis gaire. Però repassa-la, per si de cas. Bé, torna a treballar!

Suco el pinzell en la pintura vermella i em poso els auriculars mentre els nanos de segon d’art omplen la sala. Intento no notar com em miren.

Podria ser la meva millor obra, i podria ser la pitjor. A les dues en punt, gairebé no me la miro. Trobo una caixa de cartró, la poso bé a dins i la porto al missatger. Avui ja he tingut l’estranya sensació de ser el centre de les mirades col·lectives de l’alumnat, i el fet que davant de l’institut hi hagi un elegant cotxe negre, i a fora un home amb americana i corbata que aguanta un cartell on diu «KATE CLEARY» no ajuda precisament a normalitzar les coses.

—Hola —li dic.

—Bona tarda.

—Bé, ehem, la pintura encara està humida. Per tant, si pogués, ja sap…

M’agafa la caixa de les mans. Mira a dins.

—Li asseguro que es transportarà amb la màxima cura —diu.

—Gràcies!

—Puc fer res més per vostè? —pregunta.

«Ensenyar-me a parlar de nou amb la meva millor amiga», tinc ganes de dir-li. «Evitar que ho enviï tot a la merda amb la noia que he estat esperant». «Dir-me què he de dir a una persona a qui li acaben de trencar el cor». Perquè, a hores d’ara, ja sé que en Mark no està castigat per haver passat una fabulosa nit de sexe. Era una teoria molt maca, però a poc a poc la dura realitat s’ha anat obrint camí i aviat hauré de mirar-lo a la cara i fer tot el que pugui per ser l’amiga que necessita que sigui.

Potser no sabré ajudar-me a mi mateixa, però espero que el sabré ajudar a ell.

El missatger espera pacientment la meva resposta.

—Res —dic.

Assenteix. Quan el cotxe s’allunya, passa per les bandes rugoses molt a poc a poc.

Després d’una classe notant la taula buida d’en Mark al meu costat, busco l’adreça de casa seva i vaig cap allà. Viu a l’altra banda del poble, en una modesta casa d’una planta semblant a la meva. En lloc de la gespa sense res d’especial, el jardí està dissenyat per experts, amb plantes carnoses, flors i enfiladisses. Quan vaig cap a la porta, passo pel costat d’unes quantes cadires Adirondack al voltant d’una taula exterior enrajolada i adornada amb un centre de flors tallades.

Truco a la porta. Espero. Truco al timbre. Espero.

Desesperada, provo de girar el pom i la porta s’obre.

Per tant, ara he entrat sense demanar permís, cosa que en circumstàncies normals mai no faria, i passo per la sala d’estar decorada amb gust i pel passadís, buscant l’habitació d’en Mark. No costa saber quina és: només hi ha una porta decorada amb una samarreta de beisbol.

Truco fluixet.

—Que intento dormir! —crida des de l’altra banda.

—Sóc la Kate —dic.

Al principi no diu res.

—Kate? —fa després.

Obro la porta. A dins està fosc; per tant, necessito un moment per enfocar-lo, arrupit al llit.

—M’has trobat —diu.

—Bé, sí, estava desesperada. Tot el dia que intento localitzar-te. —Sec al seu costat, a la vora del llit—. No pots tenir una noia pendent de tu tanta estona.

Gira la cara cap a mi, i se’m talla la respiració.

Esperava que estigués trist de debò, però no m’esperava això: té la cara congestionada de tant plorar; els ulls inflats i vermellosos. No veig ni rastre del seu encant, ni tan sols del seu dolor o la seva preocupació.

No s’assembla gens al noi que s’ha convertit en el meu amic.

—Perdona, no he pogut escriure cap missatge.

—No —dic—. No et disculpis, sisplau.

—He amagat el telèfon al cove de la roba bruta. No volia saber si m’havia trucat. O si no m’havia trucat.

—Té lògica.

—Katie —diu.

—Sí?

—Va ser horrible.

Aixeco una mà del llit. No ens hem tocat gaires vegades, però quan abaixo la mà per posar-l’hi al braç tinc la sensació que és el correcte.

—Em sap molt de greu —murmuro—. Ha sigut culpa nostra.

—No ha sigut culpa de ningú. Només era la veritat.

—No em pensava que les coses anirien així.

S’està molta estona sense dir res.

—Ni jo tampoc —diu ell.

Hi ha una finestra damunt del llit i vull deixar entrar la llum. Encara porta la roba d’ahir a la nit i està tot suat de tant plorar.

—Has menjat res?

—La mare m’ha fet esmorzar.

—Són gairebé les quatre. Necessites alguna cosa més.

Vaig a la cuina per fer-li un entrepà de mantega de cacauet i melmelada. Pel camí, passo pel costat del televisor i la prestatgeria de DVD dels seus pares, col·locats per ordre alfabètic. En trio un a l’atzar. Abans de tornar a entrar a la seva habitació, miro el meu mòbil. En Brad m’ha enviat una fotografia d’un flyer amb el meu nom just a sota del de Lin Chin. «Puja’l a l’Insta de seguida», m’indica. Penso en aquelles grues tan boniques, tan delicades. Una vegada vaig llegir una entrevista on explicava com havia après a fer origami d’una amiga de la seva mare. Deia que no parlaven el mateix idioma, i per tant es comunicaven per mitjà del paper i els plecs de les figures que creaven.

Llavors penso en els meus quadres al costat de les seves peces, i se’m posa un pes a l’estómac.

Pico a la porta d’en Mark i torno a entrar a l’habitació.

—He pensat que podríem mirar alguna cosa —dic, i li dono l’entrepà.

Ara està assegut i passa la mà pel capçal del llit.

—La teva exposició —diu—. No em puc creure que m’hagi passat per alt. M’he d’arreglar.

—La inauguració no comença fins a dos quarts de set. Tenim temps.

—Però llavors hauríem de marxar abans de les cinc.

—Puc arribar tard, com una diva.

—Per tant, hauríem de sortir a les sis.

—O una mica més tard.

Llavors començo a dir una cosa.

M’aturo.

I llavors ho dic igualment:

—O ens ho podem saltar.

Tan aviat com ho dic, em quedo completament alleujada. També veig alleujament a la cara plena de llàgrimes d’en Mark, d’allò més evident.

—Ho dius de debò?

—Completament.

—No em puc creure que puguis fer una cosa així per mi.

La seva gratitud és massa i no puc acceptar-la, i per tant li dic:

—No només ho faig per tu.

No hi faig res, jo, en aquella exposició. Com podria mirar la Lin Chin als ulls i no morir-me de vergonya? Com podria escoltar l’Audra i en Brad dient que els meus quadres són pintorescos? Com podria suportar les mirades de la Lehna des de l’altre extrem de la sala? Seria molt més fàcil no anar-hi, però ara no és el moment d’enumerar tots els motius, per tant dic:

—Hòstia, és que aquell lloc és horrible. Quines parets!

—Hi ha molt rosa.

—Molt rosa, massa. Per tant, ja està decidit. Podem mirar aquesta pel·li.

—N’estàs segura?

—És clar que sí. En aquesta pel·lícula hi surt en Johnny Depp. Necessites veure-la per recordar-te que hi ha tios bons de sobres rondant pels carrers.

Sembla dolgut.

—Només quan tu estiguis a punt —afegeixo—. De moment, estan en hibernació.

Somriu. No estava segura que tornés a somriure algun cop.

Vaig cap al seu ordinador.

—Ah, no —diu ell—. Si hem de veure aquesta pel·lícula, la veurem de debò. No vull deixar-me els ulls davant d’una pantalleta de portàtil.

Per tant, anem a la sala i veiem en l’enorme pantalla plana com el personatge d’en Johnny Depp s’enamora d’una noia desconeguda d’un poble més gran. Tota la pel·lícula tracta de com ell vol estar en un altre lloc. Formar part d’una altra família. D’un altre poble. D’una vida diferent. Sembla que la noia el podria salvar.

La Violet.

Li he de dir que no hi aniré.

Però ni tan sols tinc el seu número de telèfon. Li podria escriure un correu electrònic per explicar-l’hi, però no sé per on començar.

Ja són més de la cinc. Segurament la Lehna ja està recollint la June i l’Uma, mirant el mòbil per si hi ha un missatge acceptant que em porti o donant-li un bon motiu per passar. En canvi, només hi ha silenci.

I després són les cinc, i la pel·lícula s’està acabant, i en Mark i jo estem plorant perquè és una cosa molt maca com les persones es poden unir. Hi ha moltes maneres de fallar a la gent, i ni de bon tros tantes de fer-ho bé.

—Kate —em diu, mentre passen els títols de crèdit—. Explica’m tot això. És a dir, normalment tu ets així? O és que aquí passa alguna cosa?

—Què vols dir? —pregunto, però és només per guanyar temps. Ja sé què vol dir. Això de fugir de totes les coses bones. Primer de la Violet i ara d’aquesta nit.

—I me n’acabo d’adonar —afegeix—: tota l’altra gent de quart que conec parla constantment de la universitat. Sé que tu aniràs a l’UCLA, però només perquè ho vas dir a ma mare. Mai no en parles, i et gradues d’aquí a nou dies.

Tanco els ulls.

«Violet».

—Un moment —dic—. Només he d’anar a buscar el meu mòbil.

Al passadís, m’ho prenc amb calma. «Et gradues d’aquí a nou dies. Et gradues d’aquí a nou dies». Em comença a rodar el cap; em tremolen les mans.

Obro la cremallera de la motxilla i sec al terra de moqueta d’en Mark.

Hi ha un missatge de text de la Lehna:

Això és per tenir més publicitat o què? Perquè no ets ni de lluny prou famosa per sortir-te’n.

Li contesto:

Necessito el telèfon de la Violet.

Al cap d’un moment, el meu mòbil vibra:

Increïble.

M’espero per si a continuació ve un número, però no.

No sé què li diré a en Mark quan torni a la sala. Li podria dir la veritat, suposo: que em vaig esforçar molt en els meus quadres i vaig enviar una carpeta de mostres. Que ho vaig fer sabent que no hi entraria, perquè el programa d’art és competitiu i la meva obra no destacaria entre les dels milers de sol·licitants. Però aleshores vaig trobar al correu la carta que deia «felicitats», i els meus pares van cridar d’alegria, i els avis ens van convidar a tots a sopar en un restaurant, i ni una sola vegada ningú no em va preguntar si realment era el que volia.

O li podria donar la resposta estàndard que m’he pensat per als parents i els amics dels pares: que m’han dit que els professors són impressionants, que tinc moltes ganes de gaudir del sol i la platja, i conèixer gent nova.

En Mark s’adonaria que aquesta història és falsa. Veuria que estic mentint.

I la veritat? La veritat és que no crec que em mereixi res d’això.

Just quan arribo al final del passadís, s’obre la porta del carrer i entren els pares d’en Mark, i estic salvada per les presentacions i la conversa banal sobre com va acabar la nit de dissabte. Després m’acomiado d’en Mark amb una abraçada, l’agafo fort pel coll. Li vull dir que no el vull deixar. Vull saber què farà ara. Vull que em parli d’en Ryan, de què va dir exactament, i de si encara hi ha alguna possibilitat que entre ells dos passi alguna cosa.

Però realment no vull parlar de mi i de quina por em fa tot.

El deixo anar i el miro fixament als ulls. No sé què saben els seus pares d’ahir a la nit, si és que en saben res, i no vull revelar els secrets d’en Mark. Per tant, en canvi, com que no hi ha cap possibilitat que ningú ho interpreti malament, li agafo la cara i li faig un petó a la galta.

—Senyors Rissi —dic—, me l’estimo molt, el seu fill.

Els pares irradien orgull, en Mark fa que no amb el cap i jo vaig cap al cotxe.

Quan arribo al camí de casa, em sorprèn veure que està a les fosques, fins que m’adono que segurament els meus pares estan anant cap a la ciutat per arribar a temps al final de la inauguració després de treballar tot el dia. Els he d’avisar que no hi seré.

Em giro i veig que el meu telèfon s’il·lumina amb un missatge.

Una sola frase, molt curta, d’un número que no està als meus contactes. Corro a agafar-lo, a acostar-me’l.

Compensa-m’ho.

Mark

13

No vull que se’n vagi.

Hi ha un total de potser vint minuts, mentre mirem A qui estima, en Gilbert Grape?, que realment m’oblido del que m’està passant. En Ryan ha sortit de la sala i només hi som jo, la Katie i la pel·lícula. El meu cap es pot relaxar. El cos està còmode. No estic fet una coca.

Però la pel·lícula s’acaba i els pares tornen a casa i, malgrat que jo no vull que se’n vagi, la Katie s’aixeca d’un salt com si s’hagués acabat el cangur i no, no necessita que el meu pare la porti amb cotxe a casa. Em fa un petó a la galta, li diu a la mare que sóc fantàstic i se’n va despreocupadament. M’hauria d’enfadar, potser, però realment no puc dir que sigui culpa d’ella. Si ni jo mateix no m’aguanto, com puc esperar que ho faci algú altre? Estic agraït pel breu període d’oblit que m’ha regalat, estic agraït que quedi una persona al món capaç de saber que necessitava distanciar-me de tot plegat una estona.

Ara estic amb els meus pares i, encara que estiguem en el nostre cau i torni a ocupar el sofà, tinc la sensació d’estar atrapat al seient del darrere del cotxe durant un viatge molt i molt llarg, amb la mare examinant-me constantment pel mirall retrovisor. Sé que estic fet un desastre. Sé que se n’adona. Ella s’adona de tot. Especialment dels desastres.

Però amb el pare aquí, no em preguntarà si em passa res. Perquè ell li dirà que foti el favor de deixar-me. És la seva manera, tirant a basta, de defensar-me.

—Estic cansat —dic, i aplego les forces per anar cap a l’escala.

—No és gaire tard —comenta la mare.

«Per mi sí», penso.

Espero que la Katie vagi a la seva inauguració. Ha estat tot un detall quedar-se a calmar-me en lloc d’obligar-me a anar amb ella. Espero que no se l’hagi perdut per culpa meva.

Tinc la sensació de ser un amic horrorós per fer-la quedar tanta estona, i per desitjar que torni.

Recupero el mòbil del fons del cove de la roba bruta, gairebé amb nostàlgia de la persona que portava les peces que ara aparto. Només vull agafar el telèfon per desitjar-li bona sort.

Però abans de poder-ho fer, he de veure un altre missatge.

Estàs bé?

Com s’atreveix a preguntar-me una cosa així. Com s’atreveix a fer-ho tan fàcil. Com s’atreveix a preguntar-ho només un cop.

Vaig jurar que no miraria el telèfon, i ara que he trencat aquesta promesa és com si totes les altres haguessin quedat anul·lades. Com qualsevol addicte, he construït les meves barreres amb paper de seda. D’una forta embranzida, obro el portàtil i començo a mirar tots els webs i les aplis on en Ryan podria haver penjat alguna cosa: vull veure com li va anar la nit, com li ha anat el dia, com ha continuat la seva història sense mi. Sóc com un cony de Tom Sawyer (o era un cony de Huckleberry Finn?) que assisteix al seu propi funeral, però només em centro en la reacció d’un sol afligit. El que passa és que l’afligit en qüestió no s’ha molestat a aparèixer, perquè mentre miro una finestra darrere l’altra, no hi ha ni una paraula d’ell, ni una imatge, no s’entreveu cap rastre d’una vida futura. L’únic que trobo a Facebook és que anirà a la inauguració de la Katie. No diu si hi anirà amb acompanyant o no.

Faig clic a la seva llista d’amics. Entro «Taylor» al cercador. Apareixen cinc persones. Dues són noies que es diuen Taylor. Dos són tios que es diuen Taylor de cognom. I un és l’anticrist.

Sé que no és just. Però no és just veure que està guapíssim a la fotografia del perfil, vestit amb una samarreta de tirants davant del Golden Gate Bridge, amb les ulleres de sol desades a la butxaca de damunt del cor, i tatuatges de frases que no m’atreveixo a ampliar per llegir. No és just fer clic al seu perfil i descobrir que juga a waterpolo i li han publicat poemes en un setmanari alternatiu de la badia. No és just veure una entrada d’ahir a les 11.13 de la nit, amb una fotografia d’en Taylor passant el braç tatuat per les espatlles d’en Ryan, asseguts en un sofà de color verd llima amb dos paios més, i tot un banquet a la tauleta de centre que tenen al davant.

Em pregunto a quina hora devia tornar en Ryan a casa. Si és que ha tornat a casa.

«Estàs bé?». No, no estic bé.

Torno a anar al perfil d’en Ryan. No hi ha fotos d’en Taylor a la seva cronologia, però hi ha una pila de fotos nostres. Res que pugui semblar ni remotament romàntic vist des de fora. Però jo les miro des de dins, jo sé que després de fer-nos aquella foto sense samarreta a la platja ens vam ficar al bosc i ens vam fer petons recolzats en un arbre. El treball sobre el volcà Krakatoa el vam haver de fer en una nit perquè ens vam passar dues setmanes provocant les nostres pròpies erupcions en lloc de preparar-lo. La foto on sortim amb les nostres amigues Tisa i Aimee després de veure Frozen… Sé que sembla que em tiri cap a ell per no quedar fora de la imatge, però en realitat em tirava cap a ell per poder-li passar el braç per la cintura, per poder-lo agafar i notar com el meu cap tocava el seu. Les miro des de dins i veig la tendresa. Des de dins, jo sempre ho he vist, tot això.

Això de plorar és una estupidesa. A què ajuda, de fet?

Hauria d’haver explicat més coses a la Katie. O potser hauria d’haver pensat que aquesta nit era important per a ella abans d’atreure-la cap al forat negre en què s’ha convertit la meva vida. Només que ella no ha tractat la seva gran nit com si fos una gran nit. No sé. La meva mirada des de dins no pot anar més enllà d’en Ryan i jo.

Cosa que també és una estupidesa.

«Estàs bé?».

Com és que torno a tenir el mòbil a la mà?

Per què escric «NO» amb lletres majúscules?

Per què pitjo el botó d’enviar?

La veu de dins del meu cap diu: «Prou de collonades, nano». Però estic desconcertat. No reconec aquesta veu. No és en Ryan. No sóc jo. És com si fos jo en versió militar. Un tio tot seriós amb la veu greu. Què hi fa, al meu cap? De debò que la meva ment es pensa que pararé d’ensorrar-me si em parla com el sergent de ferro?

Miro el mòbil. En Ryan no m’ha contestat.

Han passat set segons.

Penso si enviar un missatge a la Katie i disculpar-me per haver-li pres tant de temps. O donar-li les gràcies per haver vingut. O suplicar-li que torni.

La veu de la meva mare flota en l’aire. Em diu que vagi a sopar.

Tot això és culpa meva. Per haver anat a la ciutat. Per haver dit el que sentia. Per no deixar-ho estar. Per forçar-lo.

Sabia que si deia alguna cosa el perdria.

He dit coses.

L’he perdut.

Com puc pensar que és culpa seva?

Aquests cops no sonen dins del meu cap. És el pare, que truca a la porta.

—Que véns, nano?

A en Ryan li encantava que el pare em digués així. «Si el meu pare em digués nano», deia, «potser li podria explicar la veritat».

No es referia a nosaltres. Es referia a ell. I tenia relació amb nosaltres.

M’adono que no he contestat. El pare espera una resposta.

—No ho sé —li dic.

—No saps si vindràs a sopar? Com que la teva mare ja l’ha fet, crec que seria millor contestar que sí.

També hauria estat millor contestar que sí a l’«Estàs bé?».

Miro el mòbil.

—Mark. —Al pare se li està acabant la paciència.

—Ho sento —dic. No tinc ni idea de si estic parlant en veu alta o només ho dic dins del meu cap.

«Què fas, Mark?».

Bé, està clar que això ha estat dins del cap.

«Actues com si ell t’hagués deixat».

«No t’ha deixat».

«Per poder tallar, primer cal haver estat junts».

—Però és que hem estat junts! —dic. En veu alta.

Per sort, el pare ja s’ha allunyat.

Sé que he de menjar, i sé que els meus pares volen que sopi amb ells, i totes aquestes obligacions m’empenyen a la cuina, on els meus pares ja estan menjant amanida.

A en Ryan sempre li feia gràcia que els meus pares comencessin tots els àpats amb una amanida. Els seus pares no eren de menjar verd.

No sé per què estic pensant en ells en passat.

No és mort.

No se n’ha anat enlloc.

Fins i tot m’ha enviat un missatge preguntant si estava bé.

(Ho torno a mirar. El telèfon no se’m separa de la mà).

—Espero que la Katie sàpiga que s’hauria pogut quedar a sopar —diu la mare—. No he pogut parlar gaire amb ella… però em cau bé.

—Havia d’anar a la inauguració d’una exposició —murmuro a la defensiva. Ha sonat com si m’acusés de fer fora la Katie.

—Una exposició? De qui? —pregunta el pare.

—D’ella. A AntlerThorn.

La mare deixa la forquilla al plat, tot i que encara té una mica d’enciam clavat a les punxes.

—Què?

—La seva obra s’exposa a la galeria. Avui és la inauguració.

—Per què no hi has anat amb ella?

«Perquè sóc un amic de merda, mare. I, per cert, tampoc no valc per sortir».

—No ho sé —dic.

S’està posant dreta. Per què es posa dreta, la mare?

—Anem —em diu.

No entenc el que passa.

La mare està mirant l’adreça al mòbil.

—Ja sé on és —dic.

I així, ja està decidit.

Com si fos una mena d’enorme gos coniller gai, en Brad m’ensuma abans no acabo de passar per la porta.

—Oh, gràcies a Déu! —exclama, i ve cap a mi—. L’Audra estava esmolant una pica per clavar-hi el meu cap. I a mi m’agrada més que em clavin altres coses, ha, ha! Us he de dir una cosa, hi ha una ratlla entre arribar tard per marcar tendència i arribar tard com una tendència passada de moda. I amb l’Audra no es pot passar aquesta ratlla. De cap manera. Però ara que sou aquí, us ensenyaré…

En Brad calla de cop, perquè ha mirat per damunt de la meva espatlla i ha trobat la meva mare, no la Katie.

—On és, ella? —pregunta—. Digue’m que està aparcant el cotxe, sisplau.

—Qui és aquest? —pregunta la mare—. És amic teu?

Per la manera com diu amic, està clar que vol dir un amic especial. Més aviat com un nòvio.

—Encantada de coneixe’t —diu, i li allarga la mà a en Brad. Ell repassa com va vestida i ho aprova.

—No està aparcant —murmuro.

Tot seguit m’obro pas a l’interior de la galeria abans que en Brad pugui tenir un atac.

Amb prou feines reconec l’espai d’ahir, perquè ara és ple a vessar de gent. Hi ha unes quantes cares de l’institut, però la majoria són adults. Adults seriosos. Que porten joies serioses. Que tenen converses molt serioses sobre Art. O, si més no, que fan safareig de tal manera que sona com una conversa molt seriosa sobre l’Art. Busco en Ryan i no el trobo. Després busco la Katie i no la trobo.

—Tu. Sí, tu.

No en faig cas perquè si m’amoïno després em costarà massa. Però quan noto una puntada de peu a la cama em giro i trobo la Lehna, l’amiga de la Katie. L’amiga enfadada de la Katie. Les seves altres dues amigues estan darrere seu. Sóc un desastre, però no em recordo de com es diuen.

—On collons és? Què coi n’has fet, d’ella?

No faig cas de la Lehna i miro enrere per veure que la mare encara parla amb en Brad. Per la manera com ella agafa la bossa de mà, crec que estan parlant d’on l’ha comprat.

La Lehna em dóna una altra puntada de peu.

—Concentra’t, nen maco —exigeix—. La Katie ha estat fent coses estranyes des que et va conèixer. Vull una explicació.

I jo, vull que en Ryan sigui aquí? Per què no és aquí, en Ryan? És amb en Taylor?

La Lehna mou una mà davant de la meva cara.

—Deixa’m estar —dic, i començo a obrir-me pas cap a la paret número sis.

—No corris tant —diu la Lehna, i m’agafa la samarreta. Ara hi ha més gent que ens mira.

Un d’ells és en Ryan.

En Ryan.

Vull que faci molt mala cara, però no fa gens de mala cara.

Tampoc no sembla feliç.

Sembla desconnectat.

No el puc veure sense que m’afecti. Mai no l’he pogut mirar sense reaccionar d’una manera o altra. Amb felicitat. Desig. Feblesa.

La Lehna estira més fort.

Estiro el braç i li trec la mà de la samarreta.

—No em toquis! —crida.

No veig en Taylor. En Ryan parlava amb una altra persona, però no era en Taylor. Era l’Anna, de l’institut.

És clar. No pot ser que en Taylor sigui aquí.

En Taylor encara és un secret. Perquè en Ryan encara té un secret.

Tinc ganes de riure. I, alhora, em començo a imaginar càstigs. Seria molt fàcil. Només m’hi he d’acostar i fer-li un petó. No. Només he d’explicar la veritat a quatre persones amants de les tafaneries. No. Només ho he d’explicar a la meva mare, que ho comentarà a la seva mare. No. Només li he de fer un petó. Només vull fer-li un petó.

Tothom ho sabrà. I si tothom ho sap, no hi haurà motius per amagar-se. I si no hi ha motius per amagar-se, no hi haurà motius per no estar junts.

Em sembla que la Lehna m’està escridassant. Però això no té importància. Vaig cap a ell i ell mira com vaig cap a ell, i jo penso, sí, de fet el que té la paella pel mànec sóc jo. Només li he de fer un petó davant de tota aquesta gent. Només li he de fer un petó com si fos la cosa més natural del món, com si a còpia de practicar en fóssim uns experts.

M’encanta que no en tingui ni idea. Mentre m’hi acosto, ell no en té ni idea. Fa veure que no sent res. Fa veure que tot va bé. Fa veure que no és res de l’altre món que jo vagi de dret cap a ell en una sala plena de gent després de passar-me tot el dia plorant.

Ho penso fer. Ja ho veurà. Ja ho veurà tothom, i aleshores tot anirà bé.

«No. No ho facis».

És la veu de la Katie. Dins del meu cap. M’aturo, miro un segon al meu voltant buscant-la. Però ella no és aquí. No és cap de les deu o dotze persones que em miren.

«Ja has trobat l’arma… ara llança-la».

Miro en Ryan als ulls i sé que agafaré aquell petó en públic, aquell petó que ho hauria canviat tot, i el plegaré ben plegat fins que quedi tan petit que ja no es pugui trobar mai més.

Les nostres mirades es creuen un moment. Sembla dolgut. No pas content. Ni ple de desig.

Trist, dolgut.

—On és la Katie? —pregunta.

I llavors torno a tenir la Lehna davant de la cara, interposant-se un altre cop entre en Ryan i jo.

—No pots tocar el dos com si res! Contesta’m! —exigeix.

—No sé on és —li dic a ell, a ella, a tothom. No comento que ha estat amb mi abans. Ells no n’han de fer res.

En Ryan encara sembla trist. M’ha fet la pregunta perquè no sabia què més dir-me. Ara intenta pensar què més pot dir. I, com que havia pensat tant a fer-li un petó, ara només sento el fet de no haver-li fet un petó, de tenir-lo aquí, però en realitat no.

De cop i volta és com si tota la sala m’estigués caient al damunt. La Lehna està enfadada i en Ryan està en blanc i les constel·lacions dels quadres de la Katie escriuen un avís. Noto els dos homes de darrere meu, fent-se el petó que dura tots aquells anys, i veig com l’Audra travessa la sala com un huracà en direcció a la meva mare, i veig com en Brad s’aparta ràpidament d’ella, com si l’haguessin renyat. Hi ha gent que em mira, però ningú no em veu, i en la meva visió perifèrica les parets comencen a onejar, com si estigués atrapat en un ventricle ple de gent, en un cor sorollós.

Necessito una nova vida, i la necessito ara mateix.

No dic adéu a ningú. M’obro pas cap a la vàlvula, nedo en direcció a la porta. No faig cas de cap veu, de cap mirada, de res que no sigui la idea de sortir d’allà. Surto a la vorera i giro a l’esquerra, passo pel costat de la galeria, vaig al darrere. M’assec a la vorera. Abaixo el cap. M’agafo el cap amb les mans.

Hi ha un esclat incandescent, un llampec sense pluja. Aixeco els ulls per veure’l i, quan desapareix l’enlluernament i recupero la vista, trobo en Garrison, el fotògraf d’aquella nit, que em somriu dret davant meu.

—Perdona —diu mentre abaixa la càmera—. Però no ho he pogut evitar. Era una desolació molt bonica.

—No és bonica —li dic—. La desolació no és gens bonica.

—Des de fora, sí.

—Bé, jo no estic a fora.

S’asseu a la vorera, al meu costat.

—Un dia hi seràs. Sé que no és la sensació que tens en aquest moment, però un dia hi seràs.

Ni tan sols estic segur que em reconegui (no veig per què m’hauria de reconèixer) fins que em pregunta:

—Què, va agradar, l’altra fotografia? Va tenir l’efecte desitjat?

—Sí, suposo que sí —dic—. És a dir, tothom en parlava. Tothom menys el paio a qui més volia que li agradés.

Em posa una mà al genoll, tal com ho faria la Katie, no com ho faria algú que em trobés al Happy Happy.

—No em puc creure que estigui dient una cosa així, perquè sóc més gran que tu, però tampoc no tant. I també sé que, quan tenia la teva edat, aquesta mena de consells m’haurien entrat per una orella i sortit per l’altra. Però t’ho penso dir igualment. La majoria de vides duren molt, i la majoria de dolors duren poc. En realitat, els cors no es trenquen; sempre continuen bategant. No és per treure-hi importància al que estàs passant, però jo també m’hi he trobat, i ho he superat. I com va dir una vegada el famós homosexual Winston Churchill, si trobes que tens el cor trencat, continua caminant.

—Winston Churchill era gai?

—Bé, no… només intentava posar un una mica de frivolitat a la cosa.

No puc dir que em trobi gaire millor. Però sí que em noto una mica més tranquil. Ja és alguna cosa.

El fotògraf es posa dret. Es torna a acostar la càmera a l’ull.

—Una més, per a la posteritat.

No poso. Deixo que em vegi tal com sóc.

—Imperfecte —diu ell—. I és perfecte.

I llavors, com tothom, em fa la pregunta del moment:

—On és la teva amiga?

Kate

14

El trobo a la vorera, just on em deia al missatge que seria.

—No em puc creure que hagis vingut —dic.

—No em puc creure que tu no.

Tot i que som al darrere de la galeria, les llums i les veus que surten de dins em diuen que la festa encara està ben viva gairebé quatre hores després de començar. Quan he arribat he vist la senyora Rivera i la senyora Gao que entraven en un cotxe, però sento la veu de la Lehna i la d’en Brad i una rialla tan estrident i sense alegria que ha de ser de l’Audra. Ni tan sols provo de sentir la veu de la Violet perquè sé que la Violet no és aquí. És en algun altre lloc, esperant que l’hi compensi.

La veu d’en Brad ressona a l’interior: anuncia que queda una hora per participar en la subhasta.

—Podem anar a algun altre lloc? —pregunto—. Després podem tornar, però ara no puc entrar.

En Mark es posa dret.

El miro; ell em mira.

No som els mateixos que diumenge.

Es passa una mà pels cabells i fins i tot la manera com li cauen ha canviat. Ja no és un noi daurat, capaç d’encisar un bar amb la seva bellesa tradicional i atractiu saludable. Està ferit i tocat, cansat i perdut. Si ara es posés a ballar dalt d’una barra, el miraria la mateixa quantitat de persones, però ni una somriuria.

També noto el canvi dins meu, però no hi vull pensar. Una cosa és que t’hagi destrossat una altra persona, i una altra totalment diferent que et destrossis tu mateixa.

—En Garrison ha aparegut i et buscava.

—Ho dius de debò?

—M’ha fet una foto i m’ha donat consells. Potser es pensa que és la meva fada padrina.

Somric malgrat tot, i llavors penso en dissabte a la nit, en aquella mansió i tota aquella gent i la sensació que qualsevol cosa era possible.

—No ens preguntaran mai què va passar —dic—. Si no ho han preguntat a hores d’ara, no ho faran mai.

—Ja ho sé.

El cotxe aparcat davant nostre arrenca fent soroll, i els fars que s’encenen em fan mal als ulls.

—Quins consells t’ha donat?

—No sé què dels cors. I la frase aquella que va dir una vegada en Churchill sobre travessar l’infern, però ell l’ha fet sobre cors trencats.

—Al senyor Freeman li encanta aquesta frase. El vas tenir a història?

—Sí, a segon.

—M’encanta la seva aula. Tots aquells pòsters tan macos que ha emmarcat en lloc de simplement enganxar-los a les parets com fan tots els altres professors. El fet que sempre tingui te damunt la taula i el bullidor d’aigua elèctric que omple la sala de boirina quan a fora fa fred. No volia que arribés el final de la classe. Encara que parléssim de guerres, morts i traïcions, de totes aquelles coses horribles i com es repeteixen, quan estava a la seva aula, no sé per què, em sentia segura entre tot allò.

Mentre ho dic, en Mark em mira com si estigués contestant la pregunta que m’ha fet abans. I potser és veritat. O, almenys, faig el que puc tenint en compte que ni jo sé la resposta.

«Què et passa?».

Si ho pogués expressar amb paraules, potser no es quedaria amagat com ara, per sortir quan menys m’ho espero.

Tanco els ulls.

«Violet».

Però això ja no funciona. Ja no és una idea, ni un encanteri, ni res per somiar desperta. És una persona, i li he fet un petó a la boca. Sap que tinc problemes i que fujo corrents, i encara que hauria de trobar consol en el fet que ella vol estar amb mi igualment, no és així.

No trobo consol enlloc.

—Fem un tomb —diu en Mark.

Passem per davant del restaurant japonès on vam anar amb la Violet. Passem per un bar de karaoke i un home que està estenent mantes al llindar d’una porta per passar-hi la nit, restaurants de menjar ràpid i un club de jazz elegant, hipsters i captaires, un saló de tatuatges i una església. I després el carrer es torna més tranquil, amb edificis d’apartaments a banda i banda, i no hi ha ningú tret de nosaltres i els cotxes que passen de pressa, i de tant en tant algú que torna a casa.

Arribem al final d’una illa de cases i ens aturem. Els llums de la ciutat s’estenen a sota nostre.

—No m’havia adonat que feia pujada —diu en Mark.

—Jo tampoc —dic, però m’adono que m’he quedat sense alè.

Estic intentant aclarir-me. Mai no me’n surto.

—Explica’m què va passar aquella nit —li dic.

Es gira de cara a mi.

—No ens ho preguntaran, però encara és nostra.

Ell fa que sí amb el cap.

—Molt bé —diu—. Ens vam plantar allà a la porta i no sabíem què ens podíem trobar. Vam trucar el timbre i vam esperar el que va semblar una eternitat, però llavors aquell tio, en George, va obrir la porta i ens va fer passar. Era com una escena d’El gran Gatsby, però en gai. Tret que estiguis d’acord amb el senyor Chu i pensis que aquell tros tan estrany de les el·lipsis vol dir que en Nick i en Gatsby es van enrotllar; en aquest cas, era com una escena d’El gran Gatsby, i igual de gai. La casa estava plena de falgueres i catifes superposades, i copes de xampany en safates de plata, servit per cambrers i cambreres superatractius i begut per convidats encara més atractius. I en George va dir: «Us esperàvem!», i encara que fes la sensació que era impossible, també semblava veritat. —Respira profundament—. Ara tu.

—Era veritat. Ens estaven esperant. Vam passar per sota d’aquell canelobre gegant per anar on el fotògraf xerrava amb els seus amics. Ens van demanar que els expliquéssim com ens havia anat la nit, i tot el que dèiem els encantava.

—No em puc creure que tinguessin tant d’interès en nosaltres.

—Jo sí —dic. Em concentro. Intento trobar el motiu que hi havia al darrere—. Això que ens passa, les decisions que prenem i no prenem, les coses que podem controlar i les que no… tot això és enormement important. I la gent pot decidir oblidar com ho van viure ells, o pot recordar-se’n. Poden escoltar-nos sense estar atents i girar els ulls en blanc quan ja no hi som, perquè som joves i no tenim ni puta idea del que fem. O poden escoltar de debò, i poden pensar en quan ells eren com nosaltres, i potser nosaltres podem fer tornar una part del que eren. —I ara em vénen llàgrimes als ulls i em tremolen les mans—. Perquè tot això ho perdem —dic—. Ens fem grans i ens perdem a nosaltres mateixos. De vegades, quan sonen les meves cançons preferides, he de parar de fer el que estic fent i estirar-me a la catifa per només escoltar. Sento totes i cadascuna de les paraules que canten. Cada nota. I penso que, si d’aquí a vint anys, o deu, o fins i tot cinc, potser torno a sentir aquelles cançons i només, no sé, bellugo una mica el cap o una cosa així, serà terrible. Llavors estic segura que creuré saber-ne més de la vida, però no és veritat. En sabré menys.

Ara tinc la cara plena de llàgrimes.

—Però com sóc —dic—. Quina imbècil. Segurament esperaves alguna cosa de debò, però l’únic que tinc per explicar-me és una mena de crisi existencial.

—No —diu en Mark—. Això no ho diguis.

—Però si és veritat. Mira’t a tu, t’està passant alguna cosa de debò amb en Ryan, i mira’m a mi, perdent els papers perquè penso massa.

—No —repeteix ell—. La que parla ara és el teu jo del futur. El teu jo adult i imbècil del cul.

Em poso a riure. Ell m’agafa la mà.

—Explica’m el que va passar després.

—D’acord —dic—. Un moment, que hi penso. Els amics d’en Garrison van treure els mòbils i van dir que només necessitaven deu minuts per fer-me famosa. «Com es deia, la galeria?», van preguntar. «Quin usuari d’Instagram tens?». Mentre ells feien màgia, en Garrison va dir que ens volia fotografiar. Ho volia fer allà mateix. Va canviar de lloc amb mi per posar-me al sofà i va demanar a en George…

—Vam arribar a saber qui era exactament, en George? Una mena de majordom jove i modern? Hi ha majordoms, encara? Potser un assistent personal?

—A mi em va semblar que en George vivia allà. Com si fos un dels propietaris. Era tan hospitalari…

—Oh, això és de bojos. Potser sí.

—Bé, és igual. Li va demanar a en George que em donés una ampolla de whisky. Li vaig dir que gràcies, però que havia de conduir. Va dir: «Només vull que l’aguantis». Jo vaig dir: «No sé si em fa gaire gràcia que em retratin agafant una ampolla de whisky que ni tan sols em penso beure». Ell va dir: «No surt a la foto». I et va fer mirar per l’objectiu de la càmera i em vas dir que era veritat. Suposo que tenia la intenció de fer-me sentir alguna cosa.

—I va funcionar?

—No ho sé. Bé, sí. Potser em va fer sentir agosarada.

—Creus que es va notar en la foto?

—No t’ho sabria dir. Gairebé no l’he mirat.

—Per què no?

Faig que no amb el cap. No trobo cap motiu.

—En podem tornar a parlar en un altre moment —diu—. Ara, continuem.

«Compensa-m’ho. Compensa-m’ho».

—Què passa? —pregunta en Mark—. Anaves caminant i t’has aturat de cop.

Suposo que sí.

—La Violet —dic—. No sé com podré superar una cosa així. Va comprar tots els meus quadres. Segurament la gent li feia preguntes sobre ella i sobre mi, i l’he deixat allà sense explicar-li res.

—Doncs truca-li —diu en Mark.

Però no puc. No podria suportar sentir-li la decepció a la veu.

—Envia-li un missatge, almenys.

—Què li dic?

—Pregunta-li on és. Vés allà on et digui.

—Amb aquesta fila? Estic feta una merda.

—Estàs preciosa. Endavant. Enamora-la de tu.

Escric:

Violet. Ho sento moltíssim. On ets?

Els puntets indicant que escriu apareixen de seguida. Llavors s’aturen. Llavors tornen.

Acabo d’arribar a casa.

—És a casa —dic—. No sé on és.

—Demana-li l’adreça.

Ho faig.

Aguanto la respiració.

Em dóna l’adreça.

—És a Hayes.

—Prop d’aquí —diu en Mark—. Anem.

M’agradaria comprar-li un regal, però totes les botigues estan tancades; per tant, quan al cap de deu minuts arribem davant de casa seva tinc les mans buides.

—Vols que t’esperi? —pregunta en Mark.

—Ho dius de broma? —dic—. Tu entres amb mi.

—Ehemmmm —diu, fent que no amb el cap—. Això no és gaire romàntic. No pateixis. No et deixaré fins que no em diguis que me’n vagi.

Assenteixo, i passo sola la porta del jardí. Segueixo les instruccions que m’ha enviat al mòbil i faig la volta a la casa fins al darrere, on hi ha un petit estudi il·luminat, que brilla en la nit. Truco a la porta.

Ella l’obre.

Només veure-la se’m trenca el cor. Encara està vestida per anar a la festa, amb pantalons d’espigueta i sabates de taló, i una corbata negra i estreta al voltant del coll esvelt. Si la veiés pel carrer, igualment m’aturaria plena de meravella i desig.

Però veure-la ara, quan fa un pas enrere per deixar-me passar a la seva habitació, és massa per a mi. En canvi, miro les parets. Gairebé totes estan despullades, tret d’una que té enganxades un grapat de fotografies en blanc i negre. M’hi acosto. Totes són del circ.

—Les ha fet la teva mare? —li pregunto.

Ella fa que sí amb el cap.

Té el portàtil obert damunt del llit, amb un vídeo de YouTube en pausa a la imatge d’una trapezista argentada davant d’un fons negre, penjant de la barra amb una cama.

He vingut a demanar perdó, a confessar. El que he fet és pitjor que abandonar-la. Ni tan sols m’hi he presentat.

Però en canvi pregunto:

—Ho trobes a faltar? El circ?

No diu res. Finalment la miro per primera vegada des que he entrat a l’habitació.

—Em pensava que volia quedar-me en un lloc —diu finalment—. Muntar-me una vida aquí. Però no sóc capaç ni de desfer les maletes.

Fa un gest assenyalant la maleta i les caixes i entenc què vol dir. No hi ha cap armari, ni escriptori, ni cadires. Només un llit i una cuina americana sense olles ni cassoles ni cap altre senyal de vida.

—No estic acostumada a quedar-me gaire temps en un lloc. Vaig venir aquí perquè pensava que potser m’hi esperaria alguna cosa. —Sembla a punt de plorar, però parpelleja per evitar les llàgrimes—. Anem a fora. Necessito una mica d’aire.

—D’acord —dic—. Però t’he d’avisar que en Mark és al carrer, davant de la casa. Ho dic per si volies parlar. Li puc dir que necessitem una mica de temps…

—Si t’he de ser sincera —diu—, no em ve gaire de gust parlar.

La segueixo a fora, amb la gola encongida i els ulls que em couen.

—Hola, Mark —li diu—. Estic d’un humor de merda. Crec que hauríem d’anar tots a fer un gelat.

—M’agraden els gelats —diu en Mark, i ens posem en marxa. La Violet ens guia cap al centre del barri, on adults supermegaguais riuen a les cantonades i fan glops de cervesa a la terrassa d’un pub. Som els únics adolescents a la vista.

Veig la botiga de gelats al lluny, però abans que hi arribem la Violet s’atura de cop davant d’una dona asseguda en una manta estesa a terra.

—Canvi de plans. —Ens diu. I després s’adreça a la dona—: Vull regalar una tirada als meus amics.

M’hi acosto i veig que a la manta hi ha un rètol on diu: «Tarot».

—No ho veig gaire clar —dic.

—Sí… —En Mark tomba una mica el cap—. Gràcies, Violet, però…

—Heu de reconèixer —diu la Violet— que a tots dos us aniria bé una mica de claredat en les vostres vides.

I encara que aquesta nit ja he examinat prou a fons la meva ànima i la meva vida, sé que no puc tornar a decebre la Violet; per tant, agafo la mà d’en Mark i l’estiro cap allà. Vista de prop, la tarotista és més jove del que m’esperava. Quan seiem, la manta que tinc a sota les cames és suau i prou petita perquè el meu genoll i el d’en Mark es toquin.

—Em dic Kylie —diu ella—. Us han tirat abans les cartes, a algun dels dos?

En Mark i jo fem que no amb el cap.

—Una bona manera de començar és posant tres cartes. El passat, el present i el futur. Qui dels dos vol ser el primer?

—Ell —dic.

—No, em sembla que no —diu la Violet darrere nostre. I afegeix, per a la Kylie—: La Kate té una mica de problema per acabar el que comença.

La Kylie fa que sí amb el cap com si ja ho sabés. M’agafa les mans i no puc evitar posar-me vermella; per primera vegada en tota la nit noto que fa fresca i penso que hauria d’haver agafat un jersei o una jaqueta, o almenys un mocador, alguna cosa per tapar-me una mica.

Em deixa anar i fa el gest d’agafar les cartes, però llavors s’atura.

Canvia de posició per quedar directament de cara a en Mark i li agafa les mans. Inspira durant més temps del que jo em pensava que era possible i després espira igual de lentament.

—Faré una tirada conjunta —diu.

Miro en Mark de cua d’ull. Arronsa les espatlles. Espero a saber per què, però només diu:

—Tinc la sensació que és adequat.

Obre una capsa daurada i en treu les cartes.

—Tu barreges —em diu. I després diu a en Mark—: Tu talles.

Fa el que li diu. L’endevina es concentra.

—Abans de girar aquesta primera carta, ja sento dolor —diu.

M’agradaria mantenir una actitud oberta, però som dos adolescents amb senyals d’haver plorat. Tres si hi comptem la Violet. No cal gaire intuïció per veure una cosa així.

Ens mostra una carta molt bonica: una dona despullada, alegre, que sura al cel, envoltada d’una garlanda verda.

—Ah, sí —diu—. Caram. Aquesta carta és el Món.

—No ho entenc —diu en Mark—. Sembla una cosa bona.

Però la carta, tot i ser molt bonica, m’omple de tristor.

—Està cap per avall —dic.

La dona assenteix.

—Un món a l’inrevés —diu—. El cercle no es tanca. Queden massa coses per dir i per fer. Sabeu?, tinc la sensació que aquesta carta m’estira cap a tu, Kate.

Em mira.

—T’has estat frenant a tu mateixa.

La gola se’m tensa de dolor, però després és ràbia.

—Bé, sí, t’acaben de dir que em costa acabar el que començo.

Ella no reacciona.

—Molt bé —dic—. I què se suposa que he de fer?

La dona treu una altra carta. Aquest cop, hi ha una dona lligada i amb els ulls embenats, envoltada d’espases.

—No pot estar més clar —diu—. Tots dos patiu. Tu et sents encallada. —Es gira cap a en Mark—. Tu tens el cor trencat —mentre ho diu s’acosta la mà al seu— i no saps com superar-ho i tirar endavant.

En Mark em fa una mirada escèptica i jo hi he d’estar d’acord. Un cor trencat és fàcil de deduir quan es té al davant un adolescent amb les dents rectes i roba bona, però mirada de desesperació.

—Ella és una persona que fa temps que tens molt a prop teu —diu—. Ho sé perquè el dolor és molt profund.

Jo no ho entenc, però la ganyota d’en Mark ho deixa clar: la Kylie només és una dona disfressada, que parla amb un noi qualsevol enamorat d’una noia. Segurament es dedica a això quan no hi ha classe a la universitat per pagar-se la matrícula.

—Fixeu-vos-hi, tots dos —diu—. La figura té els ulls tapats i està lligada. Sembla que estigui atrapada, però no ho està.

—Està envoltada d’espases —diu en Mark—. A mi em sembla molt clar que està atrapada.

—Però fixa-t’hi bé. Les espases no l’envolten completament, i només els braços estan lligats. Només que confiés prou en si mateixa per fer uns passos endavant, se’n podria sortir. Aquesta carta és un avís per a tots dos. No us podeu permetre quedar atrapats pel vostre dolor.

—D’acord —dic—. Si et trobes al mig de l’infern, continua caminant. Sembla que és el lema d’aquesta nit.

—Podria ser —diu ella—. O també podria ser: si et penses que estàs al mig de l’infern, obre els ulls. El que vegis potser et sorprendrà.

Toca l’última carta, a punt per girar-la.

—Aquesta ens parlarà del vostre futur. Esteu a punt?

Assentim amb el cap.

I ella la gira. Tot i que en el fons no em crec res d’això, tot i que la Kylie només és una noia maca que explica històries, jugant un joc amb les nostres vides, m’agafa por.

A la carta hi ha una torre tocada pels llamps, una pluja de foc que cau d’un cel negre. Dos homes salten per la finestra fugint de les flames, i cauen en picat al terra rocós de sota. Esperava una carta relacionada amb la força o la pau, i que la Kylie cités les paraules estrella per animar la gent: «Sí, ara esteu passant moments durs, però trobareu el vostre camí». En canvi, em trobo cara a cara amb el desastre.

—Bé —diu l’endevina—. La Torre. És una carta molt potent.

—Sí —diu en Mark—. Ja ho veig. —La veu li tremola.

—No us espanteu —diu ella—. O sí, endavant, espanteu-vos. Això també està bé. Un moment. Deixeu-me pensar.

Torna al començament, al nostre Món cap per avall, segueix pel Vuit d’Espases i després torna a la Torre.

—Fa poc que em dedico a això —diu—. I entenc per què aquestes cartes poden fer por. És que fan por. Però mireu quina cara feu vosaltres dos. Esteu horrorosos. Se us veu tristos i espantats. No necessiteu cap carta que us ho digui. Per tant, si seguim el viatge que ens mostren, podem veure que la torre és necessària. Aquí ha de passar alguna cosa profunda. Alguna cosa ha de canviar, i canviarà aviat. Potser ja sabeu el que s’acosta. Serà un bon sotrac per a vosaltres. Us canviarà el món. Però quan la torre s’hagi cremat fins als fonaments, i hàgiu sortit tots sols d’entre les roques, i el foc s’hagi apagat i hagi passat la nit, tornarà a venir un matí.

»Mark —diu—, et penses que estàs sol, però hi ha una persona a l’horitzó. Veig amor, amor correspost, en el teu futur pròxim. No ve directament de la carta, però és una sensació que tinc. És algú que coneixes, però no t’ho esperaries mai. Ella no és qui et penses que és. I Kate, saps la dona amb els ulls embenats? Ets tu. Però fixa’t que els peus ni li toquen a terra. Et falta molt poc, poquíssim, per ser lliure.

—Això és el que em fa por —dic.

—Ja ho sé —diu ella—. Ja ho sé. Però per canviar cal valor.

Es tira cap enrere, com si hagués acabat, però llavors es torna a inclinar cap endavant i es queda mirant les cartes.

—M’està venint un pensament —diu.

Esperem.

I llavors se li il·lumina la cara.

—És ell, no ella —diu a en Mark—. Perdona… he donat massa per fet. No escoltava prou clarament. Ell no és qui tu et penses.

La Violet dóna quinze dòlars a la dona i en Mark es posa dret, però jo necessito un moment més per tornar a la normalitat. Finalment, m’aixeco. Intento recuperar el meu escepticisme, però no el puc fer tornar. No estic segura de què ha estat això, però sembla real, i quan em giro m’adono que a la Violet també li sembla real.

Em mira fixament, i la tristesa d’abans és més intensa.

—Sembla que tens unes quantes coses per aclarir —diu—. I jo no vull estar al mig del pas.

Li hauria de dir que ho ha entès malament. Hauria de mentir i dir-li que no em crec res d’això. Hauria de dir: «I encara que m’ho cregués, tu no podries estar mai al mig del pas». Vull tornar al seu estudi, al moment en què ha dit que es pensava que allà l’esperava alguna cosa. «Jo t’esperava», li hauria d’haver dit. «Encara t’espero».

Però trigo massa a dir res, i ella interpreta el meu silenci a la seva manera. Fa que sí amb el cap. S’obliga a fer un somriure tristíssim.

—Quan ho hagis aclarit, avisa’m —diu, i després es gira i se’n torna cap a casa.

DIMECRES

Mark

15

—Creus que és ell? —pregunto. Ja és la vegada que fa onze en cinc minuts.

És l’endemà al matí, abans d’entrar a l’institut. Estem asseguts al capó del cotxe de la Katie, prenent cafè i observant els nois que van entrant.

—En Mackenzie Whittaker?

—M’hi jugo alguna cosa que darrere d’aquest exterior tosc propi d’una trobada de científics és dolç com un gatet. No és ni de lluny qui em penso que és.

—De què parlaríeu, vosaltres dos?

—De ciència. Parlaríem de ciència. De ciència molt calenta i densa. De ciències de la Terra.

—I què et sembla aquest?

Assenyala amb el cap en Ted Lee, un del meu equip de beisbol.

—Hetero.

—N’estàs segur?

—És hetero.

—Ja has pensat bastant sobre el tema, oi?

—Sí —reconec—. Hi he pensat. Algunes de les coses que he pensat eren força detallades. Però la resposta no canvia: és hetero.

—No suporto aquesta paraula. Hetero. I quan diuen normal és molt pitjor. Com a mínim, als que no en som ens haurien de dir d’una manera maca, com ara excepcionals. O singulars. De fet, aquesta m’agrada: «Tu creus que ella és normal?». «No, i ara! És singular!».

—Saps què és el que no suporto, jo?

—Què?

Miro un moment en Ted, que està realment guapo.

—No suporto haver de començar sempre amb aquesta ronda eliminatòria. Ho és o no ho és? Si m’anessin les noies, no ho hauria de fer. Simplement podria anar al gra, perquè les possibilitats estarien a favor meu. I si per casualitat la noia fos singular, només seria qüestió de dir «ai, perdona».

—Però, i si el noi que et penses que és hetero és el que «no és qui tu et penses»? —diu la Katie, com si estigués en una escola de formació d’endevines.

—Saps una cosa? —dic, mentre em recolzo al seu parabrisa davanter i faig un glop de cafè—. Hauríem de tenir el nostre propi programa matinal de televisió. Simplement tu i jo al capó d’un cotxe, parlant sobre tothom que passés per allà. Podria ser un gran èxit.

—Què et sembla en Diego? Ell és singular.

Tot i que sé de qui està parlant, aixeco la vista cap a ell. Aleshores me’n penedeixo, perquè ell ho veu, i hi ha un moment d’incomoditat fins que aparta la mirada.

—Oh —diu la Katie—. Que interessant.

—Es va penjar de mi —li explico—. Li va durar, no sé, una temporada. Gairebé tot aquest curs. Em va demanar per sortir. Tres vegades.

—I per què li vas dir que no? És fabulós.

—Perquè em veia amb una altra persona. El problema era que no podia dir a en Diego que em veia amb una altra persona. Per tant, no vaig tenir alternativa. Em vaig portar com un cabró.

—Què?

—El vaig tractar com una autèntica merda. No li feia gens de cas. Feia veure que no m’estava preguntant el que m’estava preguntant. Ho vaig fer de manera que semblés que jo era un cregut i un imbècil, per tal que no pensés que el problema era d’ell. Vaig fer un gran esforç per deixar clar que d’amics no passàvem. No t’ho pots ni imaginar.

No li explico que ell va plorar. No seria just. Però és veritat. La tercera vegada va ser la pitjor. «No ho entenc», repetia constantment. I què podia fer, jo? Dir «només et vull com a amic» una vegada i una altra. Fins i tot a mi em costava entendre-ho. Si repeteixes una cosa prou vegades es converteix en paraules i prou.

—Ho sento —diu Katie.

—No va ser culpa teva.

—Ni tampoc teva.

—Sí, meva sí.

—I d’en Ryan. Indirectament, d’en Ryan.

—Però ell mai no m’ha demanat que faci res d’això, saps? Crec que si hagués sortit amb en Diego se n’hauria alegrat. S’hauria emocionat. En canvi, a mi m’hauria matat haver-lo vist feliç per aquest motiu.

La Katie fa uns quants càlculs ràpids.

—Per tant, tot el temps que has estat amb en Ryan, no hi ha hagut ningú més?

—No hi ha hagut ningú més, mai. Només ell. L’únic. I tu?

—Saps aquell clixé que les lesbianes es casen després de la primera cita?

—Ah, és un clixé?

—Compromeses amb el compromís… nosaltres som així. El que passa és que em sembla que jo sóc del grup de control de l’experiment, amb un cor de placebo. Poques vegades arribo al final de la primera cita. La primera mitja hora, potser. Llavors… simplement, no m’agraden gaire. I jo tampoc no els agrado gaire quan les intento impressionar. Per tant, ho deixo. Fujo quan puc. I, naturalment, enyoro amb gran dolor l’única noia que no puc tenir.

—Fins que ella deixa el circ i ve a la ciutat, és clar.

—Més o menys això.

Estem un moment sense dir res. Estic segur que la Katie pensa en com va acabar la nit i jo no estic segur de tenir més ganes d’especular sobre nois. Perquè planteja tot el tema de què faria si realment trobés el noi adequat.

—Mira! —diu la Katie—. Ara arriba un convidat molt especial! El meu ex!

El que ve cap a nosaltres és en Quinn Ross. En Quinn Ross, el principal rival poètic d’en Ryan i director de la revista de literatura underground del nostre institut.

—Vas sortir amb en Quinn Ross?

—Sí. Fa un grapat d’anys. Durant quinze dies. Va fer que ens tornéssim homosexuals tots dos.

—Hola, Katieguapi —cantusseja en Quinn quan arriba al costat nostre—. I hola, Markus-vine-amb-naltros. El curs s’està acabant, i sembla que vosaltres dos ho esteu petant. Em sap greu no haver anat a allò de la galeria ahir a la nit, però és que faig de voluntari a The Angel Project de Castro. Aquesta setmana és força important per a nosaltres, pel que fa a la recollida de fons. Ara tota la gent ve i munta festes per l’Orgull… però quan se’n vagin, encara hi haurà adolescents sense sostre, i encara necessitaran ajuda. Ei… hauríeu de venir aquesta nit. He organitzat un slam, un torneig de poesia.

—Potser —diu la Katie sense comprometre’s—. Abans hem d’estar per unes quantes coses.

Espero que això signifiqui que es veurà amb la Violet. Però amb en Quinn al davant, no dic res. Al capdavall, és un ex.

—Bé, espero veure’t a l’slam —diu a la Katie. Llavors es gira cap a mi i diu—: I a tu, realment espero veure’t on sigui.

—Hmm… és clar… —dic.

En Quinn riu tot sol i se’n va.

—No sé si els teus ex em cauen gaire bé —li dic a la Katie.

—En Quinn? És inofensiu. Parla molt però no mossega. —Abaixa la vista al mòbil—. Em sap molt greu dir-ho, però segurament hauríem d’anar entrant. Seria molt idiota suspendre al juny per faltes d’assistència.

—Li trucaràs? —pregunto.

—Sí. No. Una de les dues coses.

—Promet-m’ho. Quan ens tornem a trobar després de les classes, t’hauràs comunicat amb ella d’alguna manera.

—No. No t’ho puc prometre. Perquè no vull trencar cap promesa que et faci, i no estic del tot segura que aquesta promesa la pugui complir.

—Li hauries de trucar. Hauries d’intentar explicar-l’hi.

—Ja ho sé. Ho faré. Si no és que ella no vulgui parlar. No la culparia.

—No, però et culparies a tu mateixa.

Baixa lliscant del cotxe. Agafa la bossa del seient del darrere. Diu «ja ho sé» altra vegada i després va cap a l’institut.

En Ryan em troba just abans de dinar.

—Això no mola —diu.

Sóc a l’armariet. M’ha enxampat.

—Què és el que no mola? —pregunto com si fos imbècil.

—Aquest silenci. La cara de terror que fas ara mateix. La teva manera d’actuar, com si tot fos culpa meva.

—Jo no he dit mai que tot fos culpa teva.

—A la pràctica, ve a ser el mateix. —Fa una pausa, es queda mirant el terra, i després em torna a mirar a mi—. Ahir a la nit vas desaparèixer.

—Estava just a fora, a la part del darrere. Si m’haguessis buscat, m’hauries trobat, segur.

—Però no volies que et busqués, oi?

Ara em toca a mi mirar fixament el terra, ser sincer.

—No.

—Exacte. No mola.

Fa una pausa, i sé que és perquè hi ha gent passant pel costat nostre al passadís. Gent que ens podria sentir.

Quan no hi ha roba estesa, continua parlant.

—T’he vist parlar amb en Quinn aquest matí. M’he quedat una mica sorprès.

—No era res. És l’ex de la Katie.

—Bé, estic segur que t’ha parlat d’aquest slam de poesia que ha muntat. —Es treu un full de la butxaca i el desplega. «Els joves queer s’expressen», diu a dalt—. No és precisament subtil. Fins i tot l’han imprès en paper rosa, per si de cas no havies captat que es tracta d’una cosa gai. —Se l’acosta al nas i ensuma—. Mmm… fa olor de Whitman.

—Hi aniràs?

—Sí, crec que sí.

—Hi llegiràs res? —pregunto, tot i saber que la resposta serà que no. Els poemes gais d’en Ryan viuen en un lloc molt reservat.

—Potser.

Oh.

—Potser?

—El que pot ser, pot ser —diu, somrient—. Simplement hauràs d’anar-hi i veure-ho.

Què m’està dient? No sé què em vol dir.

—En Taylor hi serà, i crec que també hi vindran alguns amics seus. Hauries de venir tu també. Si m’hi decideixo, vull que la meva claca sigui més gran que la d’en Quinn.

Vull mantenir el control. No vull que vegi el que realment sento. Però quan es tracta d’ell, no tinc unes muralles prou altes. La veritat hi passa volant pel damunt.

—Bé, si en Taylor serà allà, en realitat a mi no em necessites, oi? —em surt de dins.

I les muralles d’en Ryan també deuen ser molt baixes, perquè m’agafa fort pel braç, allà al passadís, on qualsevol podria tombar una cantonada i veure’ns.

—Això només t’ho diré una vegada, d’acord? En Taylor m’agrada. En Taylor m’emociona. Potser voldré sortir amb en Taylor, si tot va bé. Però fa que conec en Taylor uns cinc segons en total, mentre que a tu et conec des que es van crear les muntanyes i es van formar els rius. Sé que ara estem en una situació molt estranya, però vull que surtis del bucle i em facis costat. En Taylor és un tio, i tu ets el meu millor amic. En Taylor és una cita, però tu ets el meu calendari. Entesos?

Sé que hauria de dir que ho entenc. Sé que ho hauria d’entendre. Però encara hi ha una part de mi que no suporta que sigui capaç de dir aquestes coses com si res. Ell vol que ho vegi en perspectiva, però sempre és la seva perspectiva.

A més, no vull ser un millor amic si per a ell no puc ser també un tio. No vull ser un calendari si mai no podré aconseguir una cita.

—De debò que llegiràs? —li pregunto—. En públic?

—De vegades ets un coi d’Ignatius l’inconscient, eh? —diu amb un somriure—. Ja t’ho he dit, ho hauràs de venir a veure. I si resulta que tu no ets l’únic capaç de ballar dalt d’una barra… metafòricament parlant?

M’ha atrapat, i em coneix prou bé per decidir no insistir abans que jo em senti pressionat. La cosa acaba en un petit embolic davant dels armariets. No tinc gens de ganes de seguir-lo a dinar; per tant, passo un altre cop per la biblioteca. Veig en Dave Hughes assegut tot sol a la seva taula. Veu que m’acosto i m’hi fa lloc.

—Sempre ets aquí a l’hora de dinar? —pregunto després de seure.

—No. De fet, ara tinc hora d’estudi. Em toca dinar al tercer torn.

—Ho entenc.

Veig que té la secció d’esports del diari damunt la taula i fa un gest amb el cap per indicar que la puc agafar. Llavors torna a fer el que feia amb el portàtil.

Al cap de cinc minuts, sento una cosa que sona com «psst». No en faig cas, però torna a passar. Aixeco la vista.

—Psst.

En Dave no aparta els ulls del portàtil, però em diu:

—Ve d’una noia que hi ha als prestatges d’allà.

Només puc veure una mà, amb el dit índex que es mou per indicar-me que hi vagi.

No reconec la mà, però quan entro a la zona de prestatgeries reconec la cara d’una amiga de la Katie, la June.

—Tu i jo no hem parlat mai, no ens hem vist, això no ha passat, d’acord? —comença.

—D’acord.

—Si la Lehna m’enxampa, no anirà bé. Ella és així. Però jo no penso triar un bàndol. De cap manera. No vull que hi hagi bàndols, saps? Tampoc no és que ningú m’hagi consultat… No és que algú m’hagi dit: «Ei, et fa res si ens dividim en bàndols?». Perquè, saps què és una merda? Tenir amigues que no són bones amigues les unes amb les altres. Això és una autèntica merda. I sé que amb qui hauria de parlar és amb la Kate, però si parlo amb la Kate, serà com triar un bàndol, i per això parlaré amb tu, en canvi, i si tu acabes parlant amb la Kate, doncs de fet no és culpa meva, oi?

—No —dic—. És clar que no.

—Bé. Perquè la Kate ha d’anar amb compte. Amb molt de compte. La Lehna està enfadada de debò. I al principi només era la Lehna i la seva tendència a fer drames, però ara la cosa és seriosa, perquè la Lehna creu que la Kate està jugant amb la Violet. És a dir, jugant de mala manera. Totes vam veure a la Violet en allò de l’art ahir al vespre, i la Violet era com si anés preguntant: «De què va la Kate?». I la Lehna anava amb una actitud de «Què t’ha fet?». La Violet va dir que la Kate l’havia deixat penjada i que estava enganyant-se… No, no era això. Enganyant-se no. Era la paraula que vol dir fer-se la dura i inaccessible. Va dir que la Kate s’estava portant així i que entenia que tot era molt ràpid, com uau, però que no pensava esperar tota la vida que la Kate se centrés. I la Lehna… Déu meu, la Lehna. La Lehna anava de: «Si t’ha de fer una cosa així, no val la pena». I té raó, oi, perquè ningú no hauria de tractar un altre d’aquesta manera. Però alhora no en té, perquè estem parlant de la Kate, i totes sabem que si la Kate fa aquestes coses només és perquè té por. O almenys, crec que totes ho sabem. Al cap d’un temps, simplement deixa de ser una bona excusa. I el que estic intentant dir és: i quan deixa de ser una bona excusa? Bé, el moment és ara. La Lehna ja n’està segura. I la Violet s’hi va acostant. Per tant, li has de dir a la Kate que faci alguna cosa. Alguna cosa seriosa.

—Però jo ja li he dit que faci alguna cosa. Aquest matí mateix.

Llavors la June em clava una mirada, i és com descobrir que la Hello Kitty no té boca perquè és capaç de transmetre’t directament les paraules al cap.

—Bé, doncs esforça-t’hi més —diu—. Anirem totes a l’Exploratorium aquesta tarda… si la Kate i tu veniu, m’ho puc muntar per distreure la Lehna perquè la Kate i la Violet puguin parlar totes soles. És… l’última oportunitat, la darrera. Dóna’m el teu mòbil.

Li dic el número i ella el desa al seu telèfon. Aleshores em truca per donar-me el seu.

—Ja està —diu—. I recorda: tu i jo no hem parlat.

—No estàs triant cap bàndol.

—Bé. Jo és que només vull que totes les meves amigues estiguin contentes. I això de vegades, saps?, ho has d’anar fent d’una en una.

Sóc conscient que m’hauré d’empescar un motiu per anar a l’Exploratorium amb la Katie; és un museu de la ciència interactiu, un lloc divertit, no m’hauria de costar gaire dir que necessito anar-hi a jugar una estona per animar-me. I llavors, sorpresa!, ens trobem per casualitat amb la Violet.

Una trampa. La podria enredar fàcilment per anar-hi.

Però no vull que la nostra amistat funcioni així.

Per tant, el que faig és seure al seu costat abans no comenci la classe de mates i dir:

—Sé on serà la Violet aquesta tarda; crec que hi hauríem d’anar.

La Kate sospira.

—I com és que tens aquesta informació?

—M’ho ha dit un ocellet. I no et penso dir res més. Ho he promès.

La Katie fa que sí amb el cap.

—També he descobert que en Ryan anirà a la cosa poètica d’en Quinn —continuo. Li explico la conversa que he tingut amb en Ryan, que m’ha fet sentir molt estrany.

—Bé, i hi vols anar? —pregunta la Katie quan he acabat—. Creus que llegirà?

—No ho sé. I tampoc no ho sé. I tu, què? Vols anar a l’Exploratorium?

El professor s’escura la veu, esperant que ens calmem per poder començar.

—Després et dic alguna cosa —diu la Katie.

Superem l’estona de classe. Estem al final de curs; en realitat no hi ha cap motiu per estar atent, fora de ser educat amb el professor, que fa la classe d’esma.

De seguida que sona el timbre, em giro cap a la Katie esperant una resposta.

—Sí —diu—. Però només perquè és l’Exploratorium.

De petit, havia anat moltes vegades a l’Exploratorium amb els pares i en sortides de l’escola, però l’últim cop que hi vaig estar va ser amb en Ryan.

Va ser una de les nostres primeres excursions en solitari a la ciutat, i em vaig passar dues hores amoïnat per si érem millors amics o nòvios, per si algú ens veuria, o per si aquest era el moment en què tot encaixaria. Però no: durant dues hores, vam poder ser criatures, córrer i jugar. Vam poder fer el ximple amb politges i ones sonores. Ens vam poder pixelar i ballar mentre un projector ens convertia en ombres en una pantalla acolorida com un calidoscopi. Al final d’una mostra sobre l’art creat en un manicomi del segle XIX, vam repassar tota la capsa de comentaris i vam trobar una targeta escrita per un nen petit: «He perdut la meva tortuga. Es diu Charles». Després, ens vam passar setmanes fent veure que buscàvem en Charles.

—No pot haver anat tan lluny —deia jo.

—Potser podríem provar a la benzinera —contestava en Ryan.

Finalment, ens vam oblidar d’en Charles i vam passar a altres bromes privades, altres referències a les coses que havíem compartit i seguíem compartint.

«En Charles encara corre pel món», penso ara. «Ja deu estar entrant en aquella època difícil de tortuga mutant ninja adolescent».

No em giro cap a en Ryan per dir-l’hi, perquè la persona que està ara amb mi no és en Ryan. És la Katie, i ella no tindria ni idea de què estaria parlant. L’hi podria explicar, però ja no seria el mateix.

Tinc la sensació d’haver perdut la meitat de les històries que he viscut.

Sento com la Katie respira profundament; estem a punt d’arribar a la porta. No li penso preguntar si està segura de voler-ho fer, perquè no li vull donar cap oportunitat de dir que no.

Envio un missatge a la June per dir-li que som aquí.

Em respon gairebé immediatament.

Trobareu la Violet al costat dels miralls.

Kate

16

No trobo els miralls.

He mirat el mapa de butxaca, però aquí hi ha tantes coses per descobrir que és pràcticament inútil. En Mark m’ha dit que m’esperaria a la sala de les ombres. M’ha dit que s’hi quedaria una estona, per si el necessitava, i que si no tornava a buscar-lo ja estaria bé. Seria per un bon motiu.

—Només… no t’oblidis del torneig de poesia, d’acord?

—Sí.

—Allà et necessitaré de debò.

—Hi seré.

—D’acord. M’estaré una estona aquí dins. Les possibilitats de la meva ombra són infinites.

El rellotge de la sala ha començat el compte enrere i ell s’ha afanyat a entrar. Li he vist fer un salt enlaire, amb el braç estirat com si volgués atrapar una pilota, i la llum ha brillat un moment amb força i s’ha tornat a apagar.

I ara m’estic obrint pas per les diferents sales, buscant els miralls. Hi ha infants i adults, turistes i habituals del museu, i tots juguen. Tots estan concentrats o tranquils, i m’agradaria poder fer el mateix que ells, però l’he de trobar.

Encara no sé què li diré. No sé què faré. Però el que sí que sé és que tinc la veu de la Kylie ficada al cap des d’ahir a la nit, i que té raó. Jo sóc la que m’estic frenant a mi mateixa. Jo sóc la que ho pot fer canviar tot.

Passo pel costat de persones que pitgen botons tan de pressa com poden, mirant créixer els nombres en una pantalla de damunt seu. Pel costat d’un paio que mira fixament el seu reflex. Pel costat de persones que porten auriculars i d’un grup de criatures que aguanten imants damunt d’una taula enorme. I llavors m’aturo de cop perquè veig la Lehna, la June i l’Uma. La Lehna està d’esquena (gràcies a Déu), però la June em veu i se li obren molt els ulls. A poc a poc, aixeca una mà subtilment i m’indica el passadís. Li dono les gràcies en silenci amb un cop de cap i em dirigeixo al centre d’un grup de turistes per avançar-los.

I allà, finalment, hi ha la Violet davant d’un mirall gegant. El seu reflex està cap per avall. Quan m’hi acosto, jo també hi surto.

Fa un somriure cap per avall.

Jo faig una arrufada de celles cap per avall.

No per ella, sinó per mi, per la manera com m’he comportat.

El telèfon em vibra a la butxaca. És la June.

De pressa! Anem cap a vosaltres! Intento guanyar temps!

Per tant, m’afanyo a agafar-li la mà a la Violet i emportar-me-la lluny d’allà, fora de l’ala del museu dedicada a la llum i els sons, a un lloc més verd on l’aire sembla més fresc. Tot al voltant nostre hi ha peixeres gegants plenes d’estrelles de mar, coralls i anemones, i arbres capgirats amb les arrels en l’aire, i plantes verdíssimes.

La deixo anar, però ella m’agafa les mans.

—Per què has vingut? —em pregunta.

—Per veure’t —li dic.

—Però ahir a la nit —diu ella—, quan et vaig donar una oportunitat de fugir, la vas aprofitar. Has fugit cada vegada.

—Tens raó —li dic.

—Per què? —pregunta. Obro la boca per contestar, però ella em diu—: No em contestis encara. Espera que t’expliqui per què t’ho pregunto.

Faig que sí amb el cap, mentre els genolls em tremolen. Fins i tot que la Violet et faci callar és extraordinari. Fins i tot que et digui coses difícils de sentir, i sé que el que està a punt de dir serà difícil, per la manera com no somriu, per l’arruga entre les celles perfectes, per com aparta la vista per decidir amb quines paraules començarà.

No sé què em dirà, però segur que m’ho mereixo. Si em diu que sóc voluble, sabré per què. Si em diu que ella no pot tirar endavant, ho entendré. Però això em podria destrossar.

—T’ho pregunto —diu ella—, perquè jo no vull fugides.

Fa que no amb el cap. Té llàgrimes als ulls, i veig que li he fet mal. Ella mereix una cosa molt millor que això.

—He fet passos endavant i m’he exposat per tu —diu—. Et vaig portar una rosa, però no vas deixar que te la donés. Em vaig presentar a aquella galeria només per veure els teus quadres, i aleshores vaig veure una cosa millor… et vaig veure a tu. Ens vam conèixer. Finalment! I eres tot el que jo volia que fossis. I llavors vaig comprar els teus quadres! Va ser una temeritat, cosa gens pròpia de mi, però volia fer un gran gest. Et volia enlluernar i enamorar-te. I després anàvem rient pels carrers amb en Mark i tu. La conversa durant el sopar. Aquella passejada. Aquell petó…

Torno a fer l’intent de parlar, però fa que no amb el cap.

—No he acabat —diu—. No vull fugides. Te’n recordes, d’en Lars i el seu poema? Vull un amor així. El vull pur i veritable. El vull amb tu. Encara que això potser soni com una bogeria, és part dels motius pels quals he tornat. Ni tan sols ens havíem enviat missatges, ni parlat, però em pensava que igualment hi havia una connexió entre nosaltres, amb tu em pensava que podria trobar aquesta mena d’amor. Però si tu no ho vols… si és que ets així, sempre fugint o simplement no presentant-te, si resulta que jo no sóc qui tu et pensaves que era… aleshores el penso aconseguir amb una altra persona.

Ara té llàgrimes a les galtes, però arronsa les espatlles, em fa saber que ja li estarà bé seguir endavant sense mi. I és clar que li anirà bé. Vull dir, només cal mirar-la. Podria trobar una altra persona a qui estimar simplement sortint al carrer.

—Molt bé —diu—. Ara ja he acabat.

—Molt bé —dic—. Ara començo.

Respiro profundament. La miro als ulls. Voldria poder-li agafar la cara amb les mans i fer-li un petó, però sé que en aquest moment necessita alguna cosa més. L’hi vull donar tot, però en aquests darrers dies he après prou per prometre només el que sé que puc complir.

—No et vull decebre un altre cop —dic—. No vull fugir. Ahir a la nit, quan em vas regalar aquella tirada de cartes, m’ho vaig agafar amb molt escepticisme, però tot el que va dir la Kylie tenia sentit. Tota la nit, i tot el dia d’avui, he estat veient aquelles cartes i imaginant-me què volien dir per a mi. Sé que m’estic frenant jo mateixa. Sé que alguna cosa ha de canviar, i que jo haig de ser la persona que ho canviï. I sé, sé perfectament que, si tens paciència amb mi, el que trobaré al final de la història, quan s’hagin cremat les torres, seràs tu.

Sembla que em vulgui creure, però aleshores se li torna a entristir la cara.

—Potser simplement és que he anat massa de pressa per tu —diu—. Potser va ser una estupidesa fer-te un petó d’aquella manera.

—No —li dic—. Va ser extraordinari. Va ser el moment més romàntic de la meva vida. L’he reviscut milers de vegades des que va passar. Et vull fer un altre petó. Confia en mi, sisplau. Et vull fer un petó ara mateix, però et mereixes que et faci petons una persona que tingui les coses clares. Per tant, penso aclarir-me i després, si encara em vols, et penso fer un petó.

Inclina el cap; li surt un somriure.

—I mentrestant? —pregunta.

—No hauria de trigar gaire. És el que va dir la Kylie, oi? I mentrestant, no ho sé. Estiguem juntes, simplement. Aquesta nit hi ha un torneig de poesia.

—Sí, tothom hi va —diu.

—Hi vols anar amb mi?

—I tant —diu.

—Ah, també vindrà en Mark.

Ella es posa a riure.

—És una sort molt gran que en Mark sigui tan encantador.

M’agafa la mà.

—Va bé? —em pregunta, alhora que es mossega el llavi i em mira la boca. Em frega el palmell amb el polze—. Necessito alguna cosa que m’ajudi a passar fins que estiguis a punt per a més.

Em tornen a fallar els genolls. Estic a punt de no mantenir la meva decisió.

I llavors sento:

—Ehem, hola?

El cos se’m tensa. És la Lehna. És clar. La June i l’Uma estan darrere seu, totes dues amb els ulls molt oberts.

Em moc per apartar-me de la Violet, però ella no em deixa anar la mà.

—Mireu qui m’he trobat! —diu.

Sona molt contenta.

—Ostres —aconsegueix dir la Lehna—. Quina casualitat.

La June s’enrojola. Té sort que la Lehna ens estigui mirant a nosaltres i no a ella.

—Resulta que també eres aquí? —em pregunta—. Tu sola?

—En Mark també ha vingut.

—Ho hauria d’haver sabut, suposo.

Em sembla molt estranya, la manera com ho diu: tota contenta i animada quan sé que en realitat no se sent així. Gens.

—Anem a jugar al joc dels botons —diu l’Uma—. D’aquí a tres minuts comença una ronda. Vols venir?

—Hauria de trobar en Mark —dic.

—I tu, Violet? —diu la Lehna.

—De fet, aquest vespre em quedaré amb la Kate. Ella també anirà a l’slam; per tant, què us sembla si ens tornem a trobar allà?

La cara de la Lehna mostra un moment de gran sorpresa, però ho transforma en un somriure.

—Oh! —diu—. Ostres! Doncs que us vagi bé, noies!

I aleshores m’adono de què passa. La Violet no sap que alguna cosa no rutlla entre nosaltres. La Lehna, no sé per quin motiu, ha fet veure que ella i jo estem bé quan en realitat no n’estem gens, de bé. De fet, estem tan malament que el mal rotllo de tot plegat s’està escolant fins i tot en aquest moment, encara que la Violet se m’estigui acostant.

Se sent un xiulet procedent d’una altra sala del museu.

—Falta poc per començar! —diu la June—. Hem de trobar botons lliures.

La Lehna fa que sí amb el cap.

—Sí —diu ella—. El joc dels botons. Bé, passeu-vos-ho bé, noies. Envieu-me algun missatge.

I després s’allunyen, i es perden entre tota la gent.

—És cosa meva, o la Lehna estava una mica estranya? —pregunta la Violet.

—Últimament, entre nosaltres les coses estan una mica… tenses —dic.

—Per què?

—No ho sé. Diversos motius. Me’n sortiré.

—D’acord —diu, però no sona gaire convençuda.

—I tant —li garanteixo—. Solucionaré la situació amb ella, però no en aquest moment. Anem a buscar en Mark.

Fa que sí amb el cap i ens agafem de la mà mentre tornem cap a la sala de les ombres. Pel camí, passem pel costat d’un grup de gent en un dels quioscos de botons. Estan pitjant frenèticament els botons —n’hi ha de vermells i de blaus— mentre que al seu voltant altres miren el marcador que hi ha en una pantalla i els animen.

—Però, què és exactament, el joc dels botons? —pregunta la Violet.

—Hi ha persones en aquests quioscos per tot el museu. Has d’intentar fer guanyar el teu color.

—Guanyar a què?

—A res, de fet. Només el nombre de pulsacions.

—I això per a què serveix?

—Exacte —dic—. És com una mena de fenomen social o una cosa d’aquestes.

Veig en Mark davant de la sala de les ombres.

—Ja te n’has afartat? —li pregunto.

—No —diu—. Només deixo que a les ombres d’altres persones els toqui el torn de lluir davant dels focus.

—Molt considerat per part teva —diu la Violet, i el seu somriure és tan bonic que podria trencar-me el cor, només que no tinc gairebé cap motiu per tenir el cor trencat. Per tant, és gloriosament bonic. Espectacularment bonic. No puc parar de mirar-la, de tan bonic com és.

—Doncs sembla que la cosa ha anat bé —em diu en Mark.

—Hi estic treballant —dic, mirant la Violet—. Estic intentant compensar-la.

—I ho fa gaire bé?

—De moment, prou bé —diu ella.

—Me n’alegro, perquè està clar que ets la noia que convé a la meva amiga.

—Però i tu què? —diu la Violet—. Primer era «Lluitaré per tu», «Et necessito», i ara, des d’ahir a la nit, hi ha una persona nova a l’horitzó.

—La noia va ser força convincent, oi? —diu en Mark—. Vull dir, que jo m’ho prenia amb escepticisme, però ara no m’ho puc treure del cap. Només tinc la sensació que és…

—Veritat —diu la Violet.

En Mark fa que sí amb el cap.

—Hem estat fixant-nos en tots els paios singulars de l’institut.

La Violet es posa a riure.

—Singular. M’encanta.

—I aquesta nit hi ha un torneig de poesia. Ja t’hi ha convidat, la Katie?

—Sí, i he acceptat.

—En Ryan hi serà.

—Ai, ai, ai.

—Però també hi haurà altres paios.

—Paios singulars —diu la Violet.

—Sí. La immensa majoria seran singulars.

—Excel·lent.

—Però abans de marxar —diu en Mark—, ens hem de fer una foto de l’ombra de tots tres.

Entrem a la sala i comencem a fer postures, mentre esperem que les altres persones que són a dins perdin l’interès. D’un en un, van marxant, fins que només quedem nosaltres tres. És fosc i el rellotge fa un compte enrere de trenta segons.

—Fem una cadena —diu la Violet—. Estirem els braços i toquem-nos els dits.

Es posa a un costat meu, i en Mark a l’altre. Estirem els braços com si fossin ales, tocant-nos amb les puntes dels dits.

—Trenta segons —diu en Mark.

Aquesta no és la sensació de la carta amb la torre en flames. He corregut un risc, he demanat a la Violet que confiï en mi. Però no he saltat d’un edifici en flames ni m’he estavellat contra les roques. No he capgirat la meva vida.

—Vint-i-cinc!

Què podria fer, que resultés tan espectacular? Que canviés la meva trajectòria, que m’alliberés?

—Deu! —diu en Mark.

—Tothom ben quiet! —diu la Violet.

Se m’eixampla el cor.

Això és el que està bé. Aquestes dues persones tan maques. Els dits que es toquen, comptar junts cap enrere.

—Cinc segons! —diu en Mark.

—Em fan mal els braços! —diu la Violet.

A mi també em fan mal els braços, però els aguantaria estirats així molta més estona si amb això ens poguéssim quedar aquí. Si els pogués tenir al meu costat, i no faltessin només uns quants dies per a la graduació, i l’estiu no durés tan poc.

—Tres! —diu en Mark.

—Dos! —xiscla la Violet.

—Un! —cridem tots alhora.

Un flaix de llum.

Uns braços que cauen.

Un pas endavant per veure què hi haurà a la paret.

Passen uns segons fins que apareixen les nostres ombres, una cadena perfecta de tres. I en aquests segons, entre la foscor i la llum, descobreixo el que he de fer.

Mark

17

Fa cinc nits, la Katie i jo voltàvem per una mansió plena de gent i em sentia més perdut del que mai havia estat en la meva vida. Em sentia com un farsant, un intrús, algú que ha entrat d’amagat a la festa, i la festa era el que els rics i famosos coneixen com a vida. Tant era que la gent em digués que era guapo, m’oferís begudes i em fes proposicions per acompanyar les begudes. Tant era que es tractés justament d’una farsa. Tant era que la Katie fos just al meu costat, tan fora de lloc com jo. Tenia la sensació que tothom m’estava seguint la veta. Tenia la sensació que s’adonaven del terror que sentia i que, de seguida que sortís de la sala, es posarien a riure i a fer que no amb el cap.

Ara som en un lloc completament diferent, i igualment no acabo de trobar-me a gust. Som a la sala polivalent d’un petit centre cívic, on les ampolles de plàstic de suc de nabius i Sprite ocupen el lloc del xampany, el vodka i la ginebra. El sostre i les parets són plens de banderoles roses i morades, i han posat una dotzena de taules en semicercle davant d’un escenari improvisat: bàsicament, una base per a un micro i un espai buit al voltant.

En Ryan seu en una de les taules amb en Taylor i els seus amics. No vull mirar-me gaire atentament en Taylor, però no puc apartar-ne la vista.

Se’l veu còmode i a gust, movent-se amb elegància per tota la sala… amb una mà damunt del braç d’en Ryan tota l’estona. Se’m fa estrany veure’ls, sobretot veure la dinàmica d’ells dos junts. És evident que en Ryan és el més jove, el que té menys experiència, el principiant en aquesta relació. En Taylor el cuida.

No estic acostumat a veure així en Ryan.

Al principi, ell no em veu. Em quedo en un segon pla, i en lloc d’ells miro la Katie i la Violet. No tinc ni idea de què s’han dit elles dues, però el resultat és visible: finalment s’han trobat l’una a l’altra. I a cada minut que passa es van trobant més.

Els he dit que no calia que vinguessin amb mi, que podien abandonar el tercer en discòrdia, que no em passaria res.

—De cap manera —ha dit la Katie—. Som com un tricicle, que sense les tres rodes no va enlloc.

Ara totes dues m’observen atentament, mirant com intento no donar importància al fet que en Ryan no aixeca la vista de seguida que jo entro en una sala. Com si tingués algun motiu per fer-ho, amb en Taylor allà mateix.

—Vés a dir-los hola —m’insta la Violet—. Reclama el que et toca.

Però abans de poder-ho fer en Quinn se’ns acosta, esplèndid. Porta un esmòquing rosa amb un clavell rosa a la solapa.

«Que subtil», sento murmurar en Ryan dins del meu cap.

—Oh, calma’t, gai cor meu —diu suaument en Quinn—, però sembla que el tràfic és avui terriblement sàfic. Katieguapi, has portat la dona dels teus somnis al nostre sarau en aquest cau?

La Katie es posa vermella. I quan s’adona que s’ha posat vermella, s’enrojola encara més.

—Enchanté —diu la Violet, i li allarga la mà. En lloc d’encaixar-la, en Quinn se l’acosta als llavis.

—Enchanté! —repeteix.

Miro cap enrere per veure en Ryan i sí, ara ens està mirant. Quan veu que l’estic mirant, em saluda amb la mà. En Taylor s’adona del gest i també em mira. Em saluda igual que en Ryan.

—Vés-hi —em diu la Katie.

No hi pot haver més de cinc metres, però el temps que trigo a arribar allà on són ells és infinitament incòmode. I encara és més incòmode quan hi arribo i en Taylor s’aixeca per saludar-me.

—Per fi! —diu, i m’envolta amb una abraçada. Després, mentre s’aparta, afegeix—: Vull dir, que normalment conec algú abans de veure’l en calçotets, però suposo que en el teu cas faré una excepció.

—M’alegro molt que hagis vingut —diu en Ryan, que també s’aixeca però no m’abraça.

Em presenta els amics d’en Taylor, i jo no retinc el nom de ningú. S’ofereixen a fer-me lloc a la seva taula, però jo faig un gest en direcció a les lesbianes amb qui he vingut i els dic que segurament hauria de seure amb elles.

—Ben fet —diu en Taylor.

M’esforço molt per no odiar-te, però no m’ho poses precisament fàcil. No contesto.

En Quinn ha anat cap al micròfon i diu a tothom que l’slam està a punt de començar.

—Tothom que s’hi vulgui apuntar ho haurà de fer ara mateix. De moment només tenim sis poetes a la llista. Escolteu, tios, no em deixeu sol, perquè ja sabeu que quan em quedo sol busco companyia sigui com sigui.

—Et desafio a apuntar-te —li dic a en Ryan.

—Ai, Thomas Tardaner —diu amb un somriure burleta—, ja m’hi he apuntat.

La gent comença a seure. Veig que la Lehna entra mig d’amagat i seu en una taula del fons amb la June i l’Uma. La Violet intenta fer-los un gest perquè s’acostin, però la Lehna fa que no amb el cap.

Desitjo bona sort a en Ryan i torno amb elles.

—Com ha anat? —em pregunta la Katie quan m’assec.

—Què hi faig jo, aquí? —contesto.

Jo no sóc cap poeta. Sóc un jugador de beisbol a qui un poeta li trenca el cor. No és el mateix.

En Quinn demana silenci i inaugura el torneig.

—Com ja sabeu, aquest acte és per recaptar fons per a The Angel Project, que ajuda a joves queer d’aquí, de San Francisco, la majoria provinents del carrer o de situacions familiars realment horroroses. El nostre primer poeta, Greer, actualment viu a la residència per a joves de The Angel Project. Crec que és adequat que sigui qui comenci.

Greer s’acosta al micro; porta una corbata de llaç blanca i vermella amb piquets, i té una expressió nerviosa però decidida alhora.

—Gràcies, Quinn. Com ja ha dit, em dic Greer. Em van fer fora de casa perquè els meus pares no podien tolerar que fos genderqueer. Això va passar a Califòrnia, a unes dues hores d’aquí. Com tantes altres persones, vaig decidir venir a San Francisco perquè en teoria és el lloc més tolerant del món. No vaig trigar a descobrir que la tolerància no comportava necessàriament una feina i un lloc per viure. La situació va arribar a ser realment desesperada, fins que vaig trobar The Angel Project. Em van fer costat i em van ajudar a aclarir-me i a decidir el meu camí. Per tant, m’agradaria dedicar-los aquesta peça.

El públic ha optat per un silenci respectuós. La Katie li agafa la mà a la Violet. Després, quan veu que me n’he adonat, me l’agafa també a mi.

Greer no té cap paper al davant. Ho diu tot de memòria.

Quan era un infant m’encantava pintar…

el pinzell era una vareta màgica de plàstic

amb un pentinat punk-rock a la punta,

mentre els colors de la safata semblaven caramels.

Si volies carabassa, presentaves el groc i el vermell.

Si volies verd, el groc tenia una aventura amb el blau.

Com a totes les criatures que no poden fer gaires preguntes,

m’havien ensenyat el significat dels colors…

del blau i el rosa, sobretot.

Tothom sabia quin portaven les princeses.

Tothom sabia per què em donaven tantes princeses per pintar.

Però un dia em vaig preguntar què passaria

si barrejava el rosa i el blau.

Un dia vaig caure al fons de la curiositat,

sense tenir ni idea que m’enfilava a les espatlles de la veritat.

Vaig pensar que el blau i el rosa farien un color realment espectacular…

Vaig agafar la vareta i vaig aplegar el blau, per dipositar-lo a la pàgina absorbent

d’un llibret per pintar que m’havien comprat perquè no fes renou al súper.

Llavors, sense netejar la vareta, la vaig sucar en el rosa.

Allà, de ben segur, hi hauria el secret de tota la bellesa.

El que va passar va ser fang,

la vorera bruta,

tenebres.

Havia fracassat.

Em vaig apartar de la meva curiositat, i de la veritat que tenia a sota.

Vaig conﬁar en d’altres perquè m’ensenyessin el significat dels colors

i el que em van ensenyar era equivocat.

Va caldre molt temps perquè s’alcés la veritat

i perquè jo m’alcés per trobar-la.

Vaig agafar les pintures velles i vaig mesclar un altre cop aquells colors.

El resultat va ser el mateix, però ara el vaig veure d’una altra manera.

El blau i el rosa fan fang, fan terra, fan roques.

Sóc fang, sóc terra, sóc roca.

Sóc natura, una força de la natura.

Sóc el color que roman quan s’esvaeix tota la resta.

Sóc el color de la terra que trepitges, la terra que et sosté

perquè no caiguis. Sóc elemental, essencial,

i això té tant de color com qualsevol arc iris.

Explica’ls-ho. Quan els infants t’ho preguntin, explica’ls-ho.

Tot i que la sala és petita, l’aplaudiment és gran. Greer torna a seure a la seva taula, on els seus amics xoquen les mans i l’abracen. Aleshores en Quinn s’aixeca i anuncia que el següent poeta serà… en Taylor.

«No reaccionis», em dic. «No ho comprovis, però dóna per fet que en Ryan et mira».

Cosa que és una ximpleria perquè, quan miro, en Ryan mira com en Taylor puja a l’escenari.

—Ha estat impressionant, Greer —diu en Taylor quan arriba al micròfon—. I només puc dir que estic d’acord amb tot el que has explicat de The Angel Project. Com molts de vosaltres sabeu, ara hi faig de voluntari. Però molt més important és el que ells van fer per mi fa tres llargs anys que han passat volant. Crec que puc dir amb seguretat que si no fos per The Angel Project, avui no seria aquí. No em refereixo a aquesta sala… em refereixo a aquest planeta. Per tant, no és gens adequat que els hi agraeixi amb un poema que no hi té res a veure. Us en diria el títol, però segurament el descobrireu vosaltres mateixos.[1]

Miro en Ryan. No està sorprès. Ja sabia tot això d’en Taylor. Ja havien arribat a aquell punt.

Després d’una reverència còmicament exagerada, en Taylor llegeix el seu poema.

Reina,

escolta:

tot

existeix

reactivament.

Sisplau

recorda:

jo

no

m’esvaeixo

silenciosament.

Anima,

excita,

encoratja,

brama.

La passivitat

renuncia

a idees,

nega

igualtat.

Corre…

Desvela

tota

revolució

ardent

bategant

rítmicament

dintre.

Emergeix,

desig.

Hi ha uns quants aplaudiments. M’imagino que en Taylor marxarà, però en canvi diu:

—Com que ha sigut curtet, i com que acabo amb un desig que emergeix, m’agradaria finalitzar amb un poema sobre sexe. Amb les meves disculpes a e. e. cummings (hmm, per cert, cummings, lleterades…, és el meu nom porno). Bé, endavant, companys! El vaig escriure ahir a la nit.

quina nit

per plaure-raure-caure

arraulits

com mà i morter

després de

saltar-agafar-tombar

bellesa de coixí

em meravelles així

ﬁns un punt

dens-profund

atrapat extasiat

posseïdor

del teu mirador

gosa

gosa

arrangem de nou l’univers

(gosa)

amb els nostres cossos.

En Taylor acaba en un somriure i obté crits d’aprovació com a recompensa, i també més aplaudiments. En Ryan aplaudeix amb tota la resta, però també sembla tenir una mica de vergonya: vol que en Taylor el vegi aplaudir, però no vol que ningú més el miri o dedueixi res a partir del que en Taylor acaba de llegir. Però a qui es pensa que enganya? Quan en Taylor torna a la taula, dóna a en Ryan una confirmació gegant en forma de petó, allà davant de tothom.

—Que innecessari —rondina la Katie, i això fa que me l’estimi més.

—Busqueu-vos un hotel-vel de mel per a aquestes entremaliadures pures i dures! —crida en Quinn. Ara sí que en Taylor sembla avergonyit i deixa tranquil·la la boca d’en Ryan per seure a la seva cadira. Els seus amics s’inclinen cap a ell per felicitar-lo. En Ryan mira a tot arreu menys cap a mi.

—Ha arribat el moment de fer la meva contribució —continua en Quinn—. Potser alguns de vosaltres ja l’heu sentit… Suposo que és el que em sento més obligat a compartir. Cada cop que hi torno, algunes paraules canvien. Potser algun dia aconseguiré que digui tot el que intento explicar. Es titula «Pam».

El que passa a continuació costa de descriure. En Quinn obre la boca i en surt una veu diferent. Visceral. Desafiant. Ara no juga. Ara dóna testimoni.

«Un fill meu, no, Senyor.

Un fill meu no!».

Pam pam pam

m’ho vols treure a cops

m’ho vols treure amb el cinturó

cor despietat

batega pam pam.

Et penses que a còpia de blaus

deixarà d’existir

que amb els blaus em marxarà

quan amb el cinturó pegues i pegues

intentes trencar…

trencar allò que no pots trencar

perquè ho porto tan endins meu

que cap cop teu ni cap cinturó teu

no s’hi podrà acostar.

M’ho vols treure a cops

m’ho vols treure amb el cinturó

cops de cinturó ﬁns que cedeixi

cops ﬁns que el cor s’aturi

el dolor s’aturi

t’hi esforces tant

dius que em mataràs per salvar-me

mataràs el jo de dins meu

amb cops i cinturó però no

no es mourà.

Per tu no.

Sé

que no et pots quedar en aquesta cambra per sempre

sé

que no ens podem quedar en aquesta cambra per sempre

amb el cinturó em pegues per arribar a tocar-me

però no arribaràs mai a tocar-me

no el jo jo que batega.

L’estic salvant.

El salvo per a aquesta nit

el salvo per a tu que ets aquí

i tu que ets allà.

El salvo per a

tots els tus que teniu un jo molt endins.

Ara que he sortit d’aquella cambra.

Per anar a un món gran.

Com un milió de cambres

m’he salvat

sí, m’he salvat

construït amb paraules i dolor

i el jo de vidre que he protegit

tot aquest temps

per arribar a aquesta cambra entre un milió de cambres

aquesta sala aquesta nit.

Pam pam pam

he trobat el meu propi cant

el meu patim-patam

el meu zum-bum-bam!

Pam pam pam

el crido fort

cant per cantar fort

cant colpejat

de la llengua el cant

tornat després de ser

empassat

uns cants cantats

supliquen tornar a la llar.

Canta aquest cant

per ser portat lluny pels camps.

Pam pam pam…

El so que ha portat

és un so alat.

Quan acaba, hi ha un silenci molt breu. Després, soroll. Mans que s’uneixen per aplaudir. Veus que s’ajunten. Algú es posa dret. Ens posem drets. La Katie plora al meu costat. En Quinn està davant nostre i no plora. Tampoc no somriu. Inhala profundament, ho deixa sortir amb l’aire.

Ni tan sols sé com fer la pregunta que vull fer.

—D’on ha sortit, tot això? —és el que dic a la Katie, i sona com una estupidesa, fora de lloc.

—Va ser horrible —m’explica la Katie—. El primer any d’institut. Va haver d’anar a parlar amb la seva mare i dir-li que o bé feia fora el pare o bé el que se n’aniria seria ell. La mare va triar en Quinn. Però va anar de molt poc.

—No en tenia ni idea —dic.

—Volia que l’institut fos normal. Era l’única cosa normal que tenia.

Miro cap a on és en Ryan; ho sabia, ell? Però per l’expressió de la cara veig que ell tampoc no ho sabia. Les mirades es creuen, i no hem de dir ni una paraula per tenir tota la conversa. Sobre com n’érem d’inconscients. Sobre com en Quinn era molt més del que mai vam reconèixer.

—Molt bé, gent, ja n’hi ha prou —diu ara en Quinn—. Ho esteu posant molt difícil per al nostre proper poeta: Ryan Ignatius.

Per la cara d’en Ryan, sembla que vulgui deixar-ho estar. O que hagi de caure desmaiat. O les dues coses. Però tota la seva taula l’anima, i en Taylor li estreny la mà per encoratjar-lo. «Ara ja no em puc fer enrere», m’imagino que pensa. Mentre agafa uns fulls de paper de damunt la taula i va cap al micròfon, els meus nervis de segona mà són gairebé tan forts com els seus de primera mà. Crido fort per animar-lo, amb l’esperança que pugui sentir la meva veu, i que l’ajudi.

—Hola —diu quan arriba al micro—. Em dic Ryan, i és la primera vegada que ho faig.

—Ho fas molt bé! —crida algú de la taula de Greer.

A en Ryan li tremolen les mans quan desplega el poema. I continuen tremolant quan comença a llegir. No sé si comença llegint el títol o el primer vers del poema.

No estic preparat.

No estic preparat

per anar tres passos endavant d’on sóc ara.

No estic preparat

perquè m’aparellin,

declarin,

despullin

per estar segur

de què hi ha darrere el teló.

No estic preparat

per anomenar-lo pel nom

perquè aleshores no serà el mateix

com tot el que jo solia ser.

Tu estàs molt preparat

perquè jo estigui preparat.

Però no estic preparat

per posar-me la roba que m’has cosit.

És molt bonica.

No estic gaire segur que em quedi bé.

M’agafes amb força

però no estic preparat.

No estic preparat per explicar-te per què.

No estic preparat per estar més espantat

del que estic ara mateix.

No aixeca la vista. Mira el paper. I quan arriba el moment de passar pàgina, les mans encara li tremolen tant que li cau a terra. Llisca darrere seu, el perd.

En lloc d’ajupir-se per agafar-lo davant de tothom, intenta continuar de memòria.

Estic preparat per perdre’m.

Però…

És a dir, estic preparat…

No estic preparat.

Ara mira el públic. No em mira a mi. Ni en Taylor. Mira algú altre. Qualsevol altre.

No estic preparat

per fer això,

per estar aquí dret.

Crec que això forma part del poema. Però potser no forma part del poema. Perquè en Ryan s’atura. Es queda paralitzat.

—Ho sento —diu, i deixa el micròfon i (caminant, no corrent) surt de la sala.

La Violet comença a aplaudir. S’hi afegeix més gent. I jo vaig un minut tard. També m’he quedat paralitzat. Abans no em pugui aixecar, en Taylor es posa dret. Abans no pugui seguir en Ryan, en Taylor segueix en Ryan. En Taylor és més a prop de la porta. Em torno a quedar paralitzat. Miro la Katie, però la Katie no em dirà que hi vagi. És la Violet que m’ho diu. Em diu que m’afanyi.

Per tant m’aixeco, encara que en Quinn estigui anunciant el proper poeta, que no sóc jo. La gent, però, es pensa que sóc jo, pel moment en què m’he aixecat, i es queden encara més desconcertats quan vaig en direcció contrària a l’escenari, i després surto per la porta.

En Ryan i en Taylor no han anat gaire lluny. Són just a fora. En Taylor abraça en Ryan, li diu que ha estat impressionant, que ha sigut molt valent, que el primer pas sempre, sempre és el que costa més de fer. Totes les coses que cal dir en moments d’aquests, només que és la seva veu que les diu, no la meva. Paro d’acostar-m’hi, però ja m’han sentit. S’aparten una mica, em miren.

Estic interrompent.

No sé per què, és amb en Taylor que començo a parlar.

—Només volia saber si estava bé —li explico.

En Taylor fa que sí amb el cap. Ho entén.

—Estic bé —diu en Ryan—. De debò. Suposo que no sóc cap gran improvisador.

Ni, pel que sembla, jo tampoc. Em quedo allà plantat sense fer res.

—Aviat tornarem a entrar —diu en Taylor.

—Ah, sí. És clar. Fins ara.

Obro la porta, que fa el que em sembla un estrèpit enorme, just al mig d’un poema molt calmat. No vull cridar més l’atenció i per tant em quedo allà dret fins que s’acaba el poema, al cap de ben bé deu minuts.

Torno a la meva taula, esperant que en Taylor i en Ryan em vinguin just al darrere. Al capdavall, en Taylor ha dit que no trigarien a tornar a entrar. Però no tornen. Veig que els amics de la taula d’en Taylor llegeixen missatges de text i murmuren entre ells. Notícies que jo no sé.

Miro el mòbil. Res.

Una persona de la taula de Greer surt a l’escenari i recita un poema molt divertit titulat «Oda a Pee-wee Herman». Quan ha acabat, en Quinn torna a l’escenari per dir que, com que ja hem acabat tota la llista, farem una pausa de cinc minuts, i que durant aquesta pausa de cinc minuts vol veure almenys tres voluntaris més disposats a deixar anar unes quantes paraules.

—Voleu marxar? —ens pregunta la Violet.

Jo me’n vull anar, però no estic segur de voler dir que me’n vull anar.

—Si marxem ara, en Quinn ens matarà —sentencia la Katie, i segurament és veritat.

Per tant ens quedem asseguts. Uns quants amics d’en Taylor s’han aixecat i parlen amb gent de la taula del nostre costat; per tant, no li puc explicar a la Katie què ha passat a fora. Noto que interpreta correctament que no ha anat bé.

En Quinn ve a saludar-nos, i mentre la Violet i la Katie li estan dient que el seu poema era impressionant, miro cap a l’escenari i veig un tros de paper solitari repenjat al sòcol de la paret del fons. La segona pàgina del poema d’en Ryan. No em sembla bé deixar-la aquí; per tant, vaig a buscar-la. Està de cara a terra. Suposo que la podria plegar tal com està i no saber mai com s’acabava el poema.

Però tampoc no és el seu diari. És una cosa que tenia pensat llegir davant de tothom. Per tant, raono que no passa res si miro.

Però, quan he mirat, em sembla que sí que passa alguna cosa.

Estic preparat per perdre’m,

però no estic preparat per perdre’t.

Estic preparat per trobar-me,

però no estic preparat perquè sàpigues què he trobat.

Si vols que canviï,

estigues preparat per als canvis.

No crec que estiguis preparat.

No crec que estigui preparat.

Per què s’han d’arriscar les coses bones

per les millors?

No estic preparat per a la resposta.

Sé que se n’ha anat, que se n’han anat, però surto al vestíbul igualment. Quan veig que no és allà, torno a treure el mòbil. Però què li puc dir? Que estic preparat perquè canviï? Que estic preparat perquè faci el que vol fer? Els últims dies m’han demostrat que no és veritat.

Suposo que jo tampoc no estic preparat.

En Quinn es dirigeix cap al micròfon quan torno a entrar. Deixo la segona pàgina del poema d’en Ryan damunt la taula. La Katie obre involuntàriament els ulls quan la llegeix. I encara se li obren més quan en Quinn ens sorprèn amb la següent presentació.

—Benvingudes de nou, bandarres. Ara el Queer Youth Poetry Slam es posa com una moto per passar el micro a… la Lehna!

DIJOUS

Kate

18

És un matí de dijous normal a la cuina de casa. La cafetera xiula i fumeja com sempre; seiem com sempre a la taula rodona d’esmorzar. La mare, com sempre, llegeix la secció d’economia del diari mentre el pare, com sempre, llegeix primer les notícies d’internacional i després s’anima amb cultura i espectacles.

Mengem torrades, fruita i iogurt.

Passem el braç per davant dels altres per agafar el bric de llet o el pot de mel.

Periòdicament, mirem el rellotge de color vermell llampant fins que un de nosaltres diu: «Dos quarts de vuit», moment en què recollirem i esbandirem els plats, tornarem els aliments frescos a la nevera i anirem cap als tres cotxes, aparcats l’un al costat de l’altre a l’ampli camí d’accés de la nostra casa als afores. No puc ni explicar el confort que trobo en aquesta rutina. És un confort que podria omplir el cel, de tan immens com és.

Però fa mesos que no n’he pogut gaudir, per culpa d’aquesta cosa que tinc a dins. Aquesta ansietat. Aquesta angoixa terrible que m’esclafa. Aquest pes que vaig decidir treure’m del damunt ahir a la sala de les ombres, donant la mà a en Mark i a la Violet. Érem com una cadena de ninotets de paper de les que fan els nens. Érem substància i ombra. Érem escalfor i mans agafades, i meravella, i amor. I aquell moment de claredat que vaig tenir… em va agafar per sorpresa i em va deixar sense alè, i després em va deixar anar.

Bé, un dijous qualsevol al matí mentre esmorzem potser no és el millor moment per fer això, però ho penso fer igualment.

—Mare? —dic—. Pare? Podria parlar amb vosaltres dos un moment?

Abaixen els seus trossos de diari.

—És clar —diu el pare.

—Et podem dedicar més d’un moment —afegeix la mare somrient, tot i que jo veig que està nerviosa.

—Des de fa temps que no estic gaire bé.

—Ha passat alguna cosa amb la Lehna, oi? —diu el pare—. Mai no hi havia hagut tant de silenci a casa des que vosaltres dues us vau conèixer.

—Xxt —diu la mare—. Deixa que ens ho expliqui ella, rei.

—Sí. Endavant, Katie.

—Sí —dic—. La Lehna i jo estem passant una temporada estranya. Forma part del problema, potser, no ho sé. Però el que realment m’està costant és el tema de la universitat.

La mare inclina el cap. El pare es treu les ulleres, molt i molt a poc a poc, i es pressiona el punt que hi ha entre les celles.

—No hi vull anar —dic—. Encara no.

—Hmm —fa la mare.

El pare continua pressionant entre les celles. Més i més fort.

—Podries… explicar-te més? —pregunta la mare.

—Sí —dic—, perdona. Només vull posposar-ho un any. Cada vegada que penso a marxar a estudiar, em ve pànic. Sé que és normal estar nerviosa, que és un canvi enorme, anar-me’n de casa i haver-me d’espavilar, i que per tant s’espera que em tremolin una mica les cames. Però també m’hauria de fer una mica d’il·lusió, oi? I no me’n fa. No me’n fa gens. No puc ni tan sols pensar-hi de tan poc que suporto la idea.

—No suportes la idea —diu la mare.

—Exacte. No ho suporto. Pare, m’estàs estressant. T’acabaràs fent un blau a la cara.

—No sé —diu el pare—, no sé ni…

—Crec que el que el teu pare vol dir és que necessitem una mica de temps per assimilar-ho.

No tinc ni idea de què li està passant pel cap. La veu li sona tranquil·la; fins i tot somriu. Però treballa al departament de recursos humans d’una empresa d’inversions. Està acostumada a explicar a la gent què han fet malament de tal manera que els fa sentir a gust amb ells mateixos. Està acostumada a despatxar persones i fer que sembli una oportunitat.

—És clar, d’acord —dic—. A més, ja són dos quarts de vuit.

Tots ens aixequem. El pare es torna a posar les ulleres.

—T’estimem, Katie —diu el pare.

—Kate —el corregeix la mare.

—D’acord —diu ell—. Kate. En continuarem parlant més endavant, d’acord? Quan tinguem més temps.

Faig que sí amb el cap. Recollim i esbandim els plats. Agafem les bosses respectives i ens les pengem a l’espatlla. Sortim d’un en un per la porta i anem cap als tres cotxes.

—Només un any —dic, abans que tots hi pugem.

La mare fa que sí amb el cap. El pare sospira.

I aleshores surten tots dos, i jo sento el mòbil que sona al darrere. Encara no he arrencat; per tant, surto d’un bot i agafo la bossa, i miro qui em truca.

«Ryan». Veure el nom a la meva pantalla m’agafa per sorpresa. No ens hem enviat cap missatge des que vam col·laborar en la portada de la revista literària l’any passat. Fins i tot m’havia oblidat que tenia el seu número.

—Has contestat tu —diu—. Estàs amb ell?

—En Mark? —dic—. No. Ara vaig a recollir-lo.

—Què fa?

—Eh… es prepara per anar a l’institut, suposo…

—No vull dir ara mateix. No em referia a això. O potser sí. Ara mateix segurament està acabant els deures de primera hora. O potser es renta les dents? Es renta molt sovint les dents. Com molt i molt sovint. O podria ser que fos només perquè es pensava que potser ens ho faríem i volia estar preparat. Mai no ho havia interpretat d’aquesta manera, però segurament era això.

—Ei —dic—, tu estàs bé?

—No. No ho sé. Estic cansat. No he dormit.

—Gens?

—Ha vist el poema, oi? Em refereixo a la resta del poema, oi que l’ha vist? Sé que sí. Simplement ho noto. I tenia el telèfon desconnectat. A mitjanit, a les dues, a les cinc, a les set… desconnectat. Només estava completament… desconnectat.

—Sí —li dic—. Va llegir la resta de poema.

—Sí?

—Sí.

—Ho sabia. Ens en vam anar. Jo estava… alterat. Almenys això és el que en Taylor repetia constantment: «Estàs alterat. Estàs alterat». I va dir que segurament el millor era marxar, i ens en vam anar. I llavors vam tornar a casa seva i em vaig recordar que m’havia caigut el poema. Que s’havia quedat allà tirat a l’escenari com si res, tot sol, perquè qualsevol el trobés i se’n burlés, i em va agafar pànic. El vaig deixar i vaig tornar corrents fins allà, i tot s’havia acabat i gairebé tothom havia marxat, però em van deixar entrar igualment i vaig mirar per tot l’escenari, però no hi era. Però llavors el vaig trobar, i estava cara amunt a sobre la taula, i ho vaig saber. Vaig saber que l’havia llegit. Com s’ho va prendre?

—Segurament això l’hi hauries de preguntar tu —dic.

—Ja t’ho he dit! El seu cony de telèfon està des-con-nec-tat.

—Doncs pregunta-l’hi a l’institut.

—Em sembla que avui no podré anar a l’institut. No em trobo bé, de debò.

Tinc ganes de contestar-li que no cal que ho digui, que és evident. No sabia que en Ryan fos capaç de sentir aquesta mena d’emocions. Em pensava que era de molta al·lusió literària i poc sentiment, molt crític i poc poeta. Però aleshores penso en com estava ahir a l’escenari, mort de por i tremolant, i noto com m’estovo, encara que li hagi destrossat el cor al meu amic i potser no mereixi la meva compassió.

—Estàs bé, Ryan? —li pregunto—. És una pregunta sincera, i vull una resposta sincera.

Silenci.

—Ryan?

—Em sembla que no.

—Molt bé —dic—. Tu només respira. Aviat arribarem.

Quan m’aturo davant de la casa d’en Mark, m’està esperant. Ell també sembla una mica esgotat i no ho puc evitar: estiro el braç i li despentino els cabells de bon noi cent per cent americà que li cauen damunt la cara.

—De debò que calia? —pregunta, però m’adono que en el fons no li ha importat.

—On viu, en Ryan?

—Per què?

—Perquè anem cap allà.

—Tu ja saps —diu en Mark—, que hi ha una cosa anomenada «classe de primera hora», oi? I després una altra cosa que es diu «primera classe del penúltim dia del curs»?

—L’adreça —dic.

—Al carrer Howard. Darrere del Seven-Eleven.

—Gràcies.

—De què va això? —em pregunta mentre condueixo.

—Ho sabries si haguessis engegat el mòbil.

—Potser he tingut el mòbil apagat precisament per no haver-ho de saber.

—Doncs hauries d’estar content que m’hagi trucat perquè t’ho pogués dir: el teu amic et necessita. Potser no és just. Potser és una autèntica merda, perquè tu el necessitaves i ell ha estat fent allò de plaure-raure-caure amb un universitari…

—No t’oblidis de la mà i el morter.

—No, i ara. Ni tampoc m’he oblidat d’arranjar de nou l’univers…

—… amb els cossos.

—Això, sí, per cert, que l’últim cop que ho vaig provar de fer, em va semblar molt complicat, tu. Vull dir, que no és que ho pugui fer qualsevol.

—Almenys sembla que jo no —diu—. Si no en Ryan no m’hauria hagut de canviar pel seu poeta eròtic.

—No —li dic—. Aquest matí no tens temps d’autocompadir-te. Avui et toca fer feines de rescat. Quina casa és?

—La blava.

M’hi aturo. Apago el motor del jeep i em giro cap a en Mark.

—Tal com parlava, sembla que està fet una merda —dic—. Sembla greu. Em quedaré aquí mateix. Si em necessites, avisa’m.

En Mark respira profundament. Mou el cap a banda i banda. M’adono que realment no ho vol fer, però igualment baixa del jeep. Espero que truqui a la porta, però gira el pom i entra tot sol a la casa, i sí, és lògic. Perquè fins fa uns quants dies no hi havia res que anés malament entre ells dos… almenys en la superfície. Feia uns quants dies, en Mark era un nano poc xerraire de la meva classe de mates, una figura que es movia ràpidament pel camp exterior en l’únic partit de beisbol al qual he anat. Hi ha moltes coses que poden canviar en pocs dies, fins i tot en poques hores. L’he portat aquí per afrontar el canvi de cara i sé que jo també l’hauré d’afrontar.

Ja no penso fugir de res mai més.

És una promesa que em faig a mi mateixa.

Pots continuar fent el que se suposa que has de fer, el que s’espera que facis, i dir-te a tu mateixa que és el que vols. Seure amb les persones de sempre a l’hora de dinar i fer veure que encara teniu coses en comú. Llegir la publicitat cridanera de les universitats, fer les visites guiades, comprar el mite que una d’elles és per a tu. Creure, amb divuit anys, que saps com serà la teva vida i com preparar-t’hi.

Però si realment no t’ho creus, si tota l’estona tens un dubte tan profund que s’escola fins i tot en els teus millors moments, i trenques les normes i t’apartes, aleshores després et tocarà passar comptes. T’hauràs d’explicar.

Mentre espero asseguda al camí d’entrada, el record d’ahir a la nit torna de cop i m’arrossega. Estic asseguda en aquella cadira incòmoda, feta pols pel poema d’en Quinn, per la sortida d’en Ryan, per la derrota d’en Mark. I ara, la Lehna.

—Normalment no escric poesia —diu—. Però l’altre dia a la nit tenia això al meu diari i vaig pensar: «No sé, per què no».

Parpelleja davant els llums i mira el públic.

—Endavant, Lehna! —crida la Violet.

La June i l’Uma mouen les mans amb gran entusiasme. Però jo només l’observo, preparant-me pel que pugui passar.

—Molt bé —diu—. Aquí ho teniu.

Nedàvem riu avall, sempre.

Érem totes d’aletes i escates,

totes brillant amb el sol,

sense cap angoixa ni preocupació.

Mai no ens vam haver d’esforçar

o ni tan sols intentar-ho.

Tu i jo,

jo i tu,

i l’aigua,

i el sol.

O bé, no.

El que realment érem

era bessones.

De la mena que noten

quan l’altra té fred.

De la mena que sempre sent

el batec de dos cors

en lloc d’un.

Pessiga’m

i tu faràs

«ai».

O potser m’ho vaig imaginar tot:

l’aigua,

el sol,

ﬁns i tot les aletes i les escates.

Potser van ser només les circumstàncies

i res profund

o anòmal

o ni tan sols

poc habitual,

la manera com et menjaves una maduixa

i jo deia

«nyam».

Perquè n’hi va haver prou

que tu t’allunyessis un pas

perquè jo sentís un sol batec.

Sempre era

només jo.

Sempre era

només tu.

Ens pensàvem que érem especials,

però sempre érem

els subjectes

de dues frases

independents.

—Molt bé —va dir—. Ja està.

I sé que després d’això van passar coses. Els aplaudiments cada cop més forts, els ulls plorosos de tothom. En Mark acostant-se’m i dient: «Ostres. Doncs sí que és humana». Les preguntes a la mirada de la Violet i el que sigui que li devia explicar. Però tot el que va passar després està borrós, perquè només em recordo de la Lehna, parpellejant davant dels llums, i la manera com tot allò s’enfonsa dins meu, fa forat i s’hi encona. No sé què és això que està passant entre nosaltres, però és una altra part de la torre que he de cremar.

Mark

19

«Et desafio».

Per què pensem que això està bé? Per què sempre tenim la necessitat de burxar, burxar i burxar? Que no sabem que burxar mai no serveix perquè una persona s’acosti?

Però tot i així.

Hi ha alguna cosa molt forta en el fet de treure’s de sobre la comoditat. Hi ha alguna cosa intensa en el fet de notar com aquella persona et burxa, sabent que la força que hi ha al darrere és la força del seu afecte, de la creença genuïna que aquest impuls et portarà a un lloc millor.

«No estic preparat».

Mentre pujo les escales cap a l’habitació d’en Ryan, només penso en l’única resposta possible a aquesta frase:

«Però… algú ho està?».

Encara va en pijama. I això no és just, perquè en el cas d’en Ryan pijama vol dir calçotets i una samarreta vella i esparracada de la reina Amidala que és molt més sexi del que una relíquia del final dels noranta tindria dret a ser.

Però això no és el que em crida més l’atenció. El que veig és un noi tan perdut en aquest món que no és capaç ni de sortir del llit. Està cansat de no dormir, està cansat de pensar un munt de coses i no encertar la correcta. Sembla un globus que abans tocava alegrement el sostre però ara, quan han passat setmanes, s’arrossega per terra.

—Gràcies per venir —diu.

I el fet que ell senti que m’ha de donar les gràcies em posa trist. Hauria d’estar clar que jo vindria, que sempre li faré costat.

—Sé que és ridícul —continua—. El moment, vull dir. Collons, si només queden dos dies de classe. Seria lògic pensar que m’hauria pogut quedar a l’armari dos dies més. Però no. Es veu que això no estava als plans.

—Per tant, és això? —li pregunto—. Avui és el dia?

Dóna uns copets al llit, al seu costat, i després abraça un coixí. Jo sec on m’ha indicat que segui, de cara a ell.

—Ja fa molt que avui és el dia —em diu—. M’he dit sovint que avui era el dia sense ni tan sols creure-m’ho de debò. Però aquesta setmana… avui sí que s’ha convertit en avui. S’ha acabat mirar una paret i fer veure que era un mirall. S’ha acabat posar la ficció al prestatge de no-ficció. S’ha acabat pensar que me’n podia sortir. Sé que no t’agradarà sentir-ho, però ha estat en Taylor que m’ha posat en evidència. Entre tu i jo, el secret formava part de la història, almenys tal com jo l’escrivia. Sé que tu l’hauries escrit d’una altra manera. Però quan es tracta d’ell i jo… he hagut de sortir del món que havia creat. He hagut de trepitjar el món real. Els sentiments que tinc… no són sentiments de demà. Són sentiments d’avui. Quan som tu i jo, simplement és tan…

—Complicat? —suggereixo.

—Sí. Complicat. Et puc dir una altra cosa que no voldràs sentir?

—És clar.

—Si no t’hagués vist pujar a la barra d’aquell bar… no hauria tingut el valor de parlar amb en Taylor. De ballar amb ell. De deixar que tot això passés. Tu em vas donar la inspiració que necessitava. Hi havia una part de competitivitat, n’estic segur: tu havies fet allò, per tant jo havia de fer alguna cosa encara més arriscada. Però també hi havia una part que era pura admiració. Per tant, vaig lligar obertament amb ell, i això em va fer descobrir la sensació d’actuar obertament. Vaig arribar al punt. Ara estic en aquell punt. Només em falta aclarir-me amb el noranta-nou per cent que queda. I saps què? El noranta-nou per cent que queda fot una por de collons.

Faig que sí amb el cap. És veritat.

M’adono que realment està mort de por. És recargolat, però m’alegro de formar part d’això. I és igualment recargolat, però em sap greu ser-ne només una part i no tot.

Però ara no va d’això.

Sé que ara no va d’això.

El cor se me’n va amb ell, però d’una manera diferent de la d’abans. Abans volia afecte. Atenció. Reconeixement.

Ara només vull que trobi el seu camí. I sé que el seu camí i el meu potser no seran el mateix.

El conec bé. Però en aquest coneixement hi havia un punt buit. Però ara miro al voltant d’aquest punt. El conec de manera més real.

—Ho sento —diu, i s’està disculpant pel fet que està trasbalsat, que l’estic veient trasbalsat. Ell també em coneix bé.

—No cal que demanis perdó —li asseguro.

Ara em diu una altra cosa, una altra mena de disculpa:

—Ell m’agrada de debò.

—No passa res, de debò.

El miro, amb la samarreta de Star Wars i els calçotets amb estampat d’àncores, abraçant un coixí al llit on tantes estones hem passat, i el que descobreixo és que, no sé com, sense ni adonar-me’n, he deixat d’estar enamorat d’ell, i la situació on he anat a parar pot acabar sent la millor. Per força he de deixar d’estar enamorat d’ell, perquè el terreny al qual jo sempre volia anar a parar de fet no ha existit mai. Ell és capaç de cedir aquest terreny, però jo no sóc la persona a qui el vol cedir. En canvi, tinc el terreny que hem conreat tots aquests anys. El meu amor per ell és indestructible, i per mi ell és important a un nivell molt profund, però en aquest moment que dura unes tres respiracions comprenc que nosaltres dos mai no serem nòvios, ni marits, que mai no serem res d’això per l’altre. Puc renunciar a això, i abraçar amb força tota la resta.

Hauria de tenir la sensació que és una retirada. Hauria de tenir la sensació que el meu amor minva i els sentiments se’m contreuen. Però en canvi tinc la sensació que s’expandeixen. I ho fan perquè és el que han de fer.

Estic segur que més endavant tindré dubtes. Sé que em sabrà greu, que em preguntaré si aquesta comprensió sobtada era només un miratge. Però aquí no hi ha cap il·lusió. Avui finalment és avui. Ja no som el que érem. Ara som el que serem.

—Sé que no estàs preparat —li dic—. Jo tampoc. Però saps què? Està passant igualment. I ens en sortirem. Arrisquem una cosa bona per tenir-ne una de millor. De debò que ens en sortirem, segur.

Quan acabo la frase em sento gairebé buit. He agafat tant de mi com podia i ara l’hi estic oferint; ja no és part de mi però tampoc no hi he renunciat del tot. I, a canvi, ell deixa anar el coixí. Obre els braços i repeteix el meu nom una vegada i una altra, com si finalment m’hagués trobat després de molt temps, com si finalment haguéssim entès que això era el que havíem d’aprendre.

La Katie encara m’espera a fora.

Naturalment.

Sec al seient del copilot, però no tanco la porta. No vull que arrenqui el cotxe.

—Com ha anat? —pregunta.

—Em sembla que ni en Mark ni jo no anirem avui a l’institut.

—Ostres. I això vol dir que…?

—Vol dir que, encara que el Dia Nacional de Sortir de l’Armari en realitat no formi part de la Setmana de l’Orgull, estem fent uns quants canvis al calendari perquè en Ryan el pugui celebrar. Es veuran pel·lícules com ara Orgull i capítols vells de Glee. Es menjarà gelat. Potser es ballarà desenfrenadament amb música de la Robyn i la Rihanna. No se sap mai.

—Gelat? De debò que forma part del procés de sortir de l’armari?

—Collons, i tant, els iogurts gelats del Ben i en Jerry… Ja fa tant de temps que aquest parell estan junts… que són com un model per a nosaltres.

—I després…?

—Després podria ser que convidéssim en Taylor a venir. Perquè així el podré conèixer, atès que sembla que és el nòvio del meu millor amic.

Intento dir-ho com si res, però ensopego una mica. Al capdavall, és la primera vegada que ho he hagut de dir.

—Oh, Mark —diu la Katie, amoïnada—. Segur que és una bona idea? No cal que ho facis.

—No, no passa res. M’han dit que, si t’has d’enamorar d’algú, sempre és millor que sigui una persona que també t’estimarà. Això no passarà mai amb en Ryan i, curiosament, ja m’està bé. Almenys de moment.

—El cor és una bèstia traïdora.

—Però té bones intencions.

—Sí —diu la Katie amb un somriure—. «El cor és una bèstia traïdora, però té bones intencions». Seria un bon resum.

—El que no t’expliquen mai és que, de fet, la part de l’amistat és la més difícil. Fer petons és fàcil. Els petons tenen la seva pròpia política però, fet i fet, al capdavall són petons. Són les coses reals, és la part de formar part de la vida de l’altre…

—… d’estar tan unides com si fóssiu bessones però sense ser bessones…

—Sí. Aquí hi ha tant el repte com la recompensa.

Em miro la Katie i sé que de vegades no és gens difícil, que de vegades és possible simplement encaixar amb una persona i mantenir el mateix ritme durant una pila de temps. Un altre cop, em meravella que fa una setmana amb prou feines sabéssim el nom de l’altre. Ara estem junts en aquest viatge. Sé que només la puc ajudar fins a cert punt i ella només em pot ajudar fins a cert punt; al final, som nosaltres que hem de solucionar els nostres propis problemes. Però hi ajuda tenir algú que avança al mateix pas. Algú amb qui parlar quan arriba el moment de fer una pausa en la feina de solucionar-ho tot.

—Bé —li dic—, creus que avui parlaràs amb la Lehna?

Per la manera traumàtica com va reaccionar al poema de la Lehna, ahir a la nit va quedar ben evident que la Katie ha de completar algunes frases de les que han deixat penjades.

—Ho faré —diu. I després ho repeteix, com si amb una vegada no n’hi hagués prou—. Ja he parlat amb els meus pares de fer una pausa en tota la història aquesta de la universitat. I encara he de parlar amb la Violet sobre cap a on coi anem. He estimat durant tant de temps el seu cor rodamón… però no tinc ni idea de què suposa aquesta vida de rodamón per a ella i per a mi. Sento un impuls de marxar, però no sé si ha de ser una exploració en solitari o no.

—Ja ho descobriràs —dic. I no perquè sigui una frase tòpica per omplir un espai de la conversa, sinó perquè realment ho crec. La Katie ho descobrirà. Té prou eines a les mans per fer-ho.

—Gràcies —diu. Llavors s’inclina cap a mi i em fa un petó a la galta—. I ara ajuda aquest noi a trobar el seu camí. I recorda: per molt que li vulguis fer costat, si en Taylor i ell comencen a fer massa de nòvios, tens tot el dret del món a sortir de l’habitació i airejar-te una mica. L’empatia és fantàstica, però això no vol dir que no puguis acabar amb una sobredosi si vols fer massa en massa poc temps. Entesos?

—Entesos.

—I una altra cosa: si bé avui faré ulls grossos respecte a descuidar voluntàriament les teves responsabilitats educatives, demà espero veure’t en la gran escena del final, i també durant la munió d’activitats del cap de setmana de l’Orgull, entre les quals destaca la desfilada de diumenge. Tot i haver vist molt de món, la Violet no ha anat mai a una desfilada de l’Orgull, i juro per la Tegan, la Sara i l’Esperit Sant que li ensenyarem la millor desfilada de tots els temps.

—També serà el primer cop que hi vagi en Ryan.

—Quina sort que tenen de tenir-nos! —diu la Katie.

Jo també li faig un petó a la galta i dic:

—Sí, quina sort.

Kate

20

A l’hora de dinar, mentre vaig cap a la Lehna, és la vegada que m’he sentit més a prop de com es deuen sentir els estudiants solitaris de primer curs quan comencen les classes. Els pobres nois i noies les famílies dels quals els han desarrelat just al moment de començar l’institut, els nanos peculiars educats a casa, o els que viuen en localitats més perilloses dels voltants i que, gràcies a la sort en l’assignació de places o l’astúcia dels seus pares, han vingut a parar al refugi del nostre institut de zona residencial.

La Lehna i jo tenim el costum de beneir-los. «Que el noi de la motxilla morada i el mocador de coll trobi la seva colla». «Noia de les trenes amb les Converse blanques noves de trinca, dirigeix-te cap al nord, al cercle de noies que han tret els retoladors permanents, i fes que aquestes vambes siguin realment teves».

Amb el temps, si no és que tenen molt mala sort, cadascun d’ells troba un lloc on pertànyer, però durant aquests primers dies que volten cohibits sense saber on anar i roseguen els entrepans amb el cap cot, la Lehna i jo patim molt per ells. Nosaltres vam arribar a l’institut agafades de la mà, totes dues disposades a sortir al món, amb tots els arcs iris que havíem arreplegat durant l’estiu decorant-nos les motxilles. Braçalets teixits amb els colors virolats, samarretes amb el lema «Legalize Gay», llibres de text folrats amb papers lluint amb orgull les cançons de Tegan and Sara que ens sabíem de memòria, que eren totes i cadascuna.

Hem sigut com fars per a la resta d’alumnat queer. La part difícil la vam superar a vuitè, abans de l’institut. No hi va haver cap noi que no fiqués la pota convidant-nos al primer ball del curs, moltes gràcies però no. La June i l’Uma, que aleshores no ens coneixien a nosaltres ni es coneixien entre elles, ens van trobar per la llum multicolor de les motxilles. També ens va trobar un noi que es deia Hank, que durant sis mesos va omplir les nostres vides amb còmics i les cançons de Frank Ocean. I llavors va començar a sortir amb en Quinn i els seus pares ho van descobrir, i va començar el lent procés de desaparició del nostre institut i, a la llarga, de les nostres vides.

Ho hauríem d’haver sabut abans (el món ens ho intentava dir de moltes maneres), però en Hank va ser la persona que ens va ensenyar que la vida no era fàcil per a tots els nostres. En Hank va ser el que ens va dir a la Lehna i a mi la sort que teníem. En Hank va ser qui va convertir la sort en una cosa que de vegades és complicada.

I és en en Hank que penso ara, mentre baixo a la terrassa de quart, on les meves amigues es relaxen d’esquena a mi. Contemplen la resta de l’institut des de la veterania i el privilegi guanyats amb esforç, i això és el que els permet ser aquí. Deixo la motxilla al costat de la de la Lehna. Trec el mòbil i poso «Super Rich Kids» de Frank Ocean. Apujo el volum tant com puc i el deixo a la barana que tenim al davant.

Acotem el cap per escoltar.

Quan s’ha acabat, l’Uma diu:

—Hauria de ser aquí amb nosaltres.

—Una vegada em vaig tornar boja mirant de trobar-lo a Internet —diu la June—. Vaig buscar pertot arreu. Fins i tot vaig pensar una colla de noms falsos que podria fer servir.

—Jo també ho vaig fer —diu l’Uma.

—I la Kate i jo també —diu la Lehna—. I una vegada em va semblar veure’l, per la zona de Telegraph. El vaig cridar pel nom, però no va aixecar la vista.

—Vam ser amics de molt joves. —És la mena d’afirmació que fa que els adults girin els ulls en blanc, però és veritat—. Només teníem catorze anys. Encara ni li havia canviat la veu. Era escanyolit com una criatura. Si el veiés ara, no sé si el reconeixeria.

—Hank —diu la June—, siguis on siguis, t’enviem el nostre amor.

Estem una estona assegudes en silenci i després dic:

—Noies, us he de dir una cosa.

—A veure si ho endevino. En Mark i tu us caseu.

—Au, va, Lehna —diu la June, i totes ens girem cap a ella, sorpreses—. Què passa? És el primer cop aquesta setmana que les coses semblen normals. Mirem de ser positives, d’acord?

—Bé, d’acord —diu la Lehna—. Perdoneu. Endavant, Kate.

—Em penso agafar un any sabàtic.

—De debò? —diu l’Uma—. I què faràs?

—Encara no ho sé.

—Però d’on ha sortit, això? —pregunta la June—. Mai no ho havies comentat. Vull dir, que ni tan sols havia sortit la idea a cap conversa.

—Ja ho sé —dic—. Simplement se m’ha acudit.

—Però que no et fa il·lusió, anar a la universitat? —pregunta l’Uma.

—Només si es tracta d’un futur llunyà. —Noto que la Lehna em mira, no amb aire crític, sinó com si realment m’escoltés. Veig una possibilitat. L’aprofito—. Llunyà, més o menys com quan penso en el dia que em casi amb en Mark.

—Exacte —diu la Lehna—. Tu amb el vestit i el vel blancs, ell amb un esmòquing negre.

—Sé que algun dia passarà, però primer he de veure una mica de món, tenir les meves aventures.

—Repassar-te la resta de l’equip de beisbol.

—Només els de l’equip universitari.

—Tota aquella musculatura. Els pantalons arrapats, aquell bony tan atractiu…

—Perdoneu, però de fet és un tema força seriós —diu la June.

—Ah, sí? —pregunto—. No n’estic segura.

—Bé, doncs sí. Estem parlant del teu futur. Totes ens hem esforçat molt per entrar a les universitats on anirem.

—I jo penso anar igualment a la universitat. Però és que… —Busco desesperadament un bon motiu per donar-los, però després em rendeixo i simplement dic la veritat—: Vull permetre’m un cert desordre. Vull ser lliure, però només amb el grau de llibertat que em sembli bé en aquest moment. I també —dic— vull estar amb la Violet.

—Oh —diu molt fluixet la June.

—Oh —repeteix l’Uma.

—És amor —diuen totes dues.

—Potser —dic, perquè és més prudent que «sí», perquè ha passat menys d’una setmana des del primer petó, menys de vint-i-quatre hores des que li he demanat que confiï en mi. Dic «potser» perquè quan ets un adolescent hi ha aquesta norma: se suposa que no has de prendre decisions basades en l’amor. Se suposa que li has de dir al teu cor que és immadur i capriciós. Se suposa que t’has de recordar de Romeu i Julieta, i que van acabar molt malament.

El teu pobre cor adolescent. No està preparat per prendre decisions com aquesta.

Tret que potser. Potser. És això.

Encara he de parlar amb la Lehna.

S’acaba l’hora de dinar i anem juntes cap als armariets.

—Què faràs després de classe? —li pregunto.

—Aniré a casa de la Shelbie. També hi haurà la Candace, i soparem alguna cosa juntes.

—Vols que abans anem a fer un cafè? Jo també vaig cap allà.

—A veure la Violet?

—Sí, i també he de passar per AntlerThorn. Tinc un missatge d’en Brad. No sé què de la subhasta.

—Ah, sí. I felicitats, per cert.

—Per què?

—Pel quadre.

—Què li passa?

—Aquella nit vam marxar just quan s’havia acabat la subhasta. La teva peça es va vendre per molts diners.

—De debò?

Es posa a riure, sense poder creure que encara no ho sabés.

—Sí. Com milers de dòlars. Jo estava massa emprenyada per captar-ho bé, però sé que va recollir més diners que qualsevol altra obra. Però és igual —diu—. Sí, quedem per fer un cafè.

Han passat quatre hores, i estem assegudes a banda i banda d’una taula en un cafè al barri de Mission, amb falgueres d’escuma idèntiques decorant els nostres caputxinos. Veig que fan joc i simplement ho dic.

—Bessones.

Ella arronsa les espatlles.

—Era un poema molt bo, tothom ho va pensar —dic.

Hi penso ara, en totes les maneres en què érem com bessones, amb gustos idèntics en llibres i música, com ens vam adonar alhora que ens agradaven les noies, com no ens va passar mai pel cap la idea de fer experiments perquè les germanes no fan aquestes coses. Fins i tot vam sortir de l’armari juntes, reunint tots els pares a la sala d’estar de la Lehna com si fóssim una sola família.

—Som lesbianes —vam dir alhora, agafant-nos fort les mans suades de catorze anys.

—Sou parella? —va preguntar el meu pare.

Ens vam girar per mirar-nos, tan sorpreses per la pregunta que ens van passar un moment els nervis i ens vam posar a riure.

Ara ploro. No les havia vist venir, però tinc les galtes plenes de llàgrimes, i després la Lehna també plora. En aquesta cafeteria hi ha molta gent jove, guapa i queer. Tothom és una mica més gran que nosaltres; tothom ha viscut una situació semblant. Però tant és. Sé que m’he carregat alguna cosa entre nosaltres. Sé que fa molt temps que vaig deixar de sentir-me com la bessona de la Lehna, i ser la persona que s’allunya de l’altra és una cosa terrible.

Però és la Lehna la que diu:

—Mira, t’he de demanar perdó.

—Per què?

—Per totes les merdes amb la Violet. Com ara dir-te que et tornessis a posar pintallavis, i que semblaves normal, i obligar-te a inventar-nos una exposició falsa en una galeria com si tal com ets no fossis prou bona.

—Per què ho vas fer?

—No ho sé —diu—. He intentat esbrinar-ho. Només és que tenia aquesta sensació… com si ja no t’ho passessis bé amb mi. Com si de cop i volta jo ja no fos prou interessant. I aquella sensació no m’agradava gens.

—Realment, no sé què m’ha passat —dic.

—Simplement has canviat. Has passat de ser la Katie a ser la Kate. I de fet no crec que volguessis que ningú t’hi acompanyés. —Fa que no amb el cap—. Que et deixin enrere és una merda.

—Em sentia molt perduda —dic.

—I llavors, què? En Mark et va ajudar a trobar-te?

—Tinc dret a fer altres amics.

—És clar que sí. I tens dret a canviar-me per ells com si durant tot aquest temps jo només fos de prova, una substituta. Tens dret a substituir-me, però jo tinc dret a enfadar-me per això.

—No intentava substituir-te —dic, però des del moment que em surten les paraules començo a preguntar-me si són veritat.

Però ara, en aquest moment, mentre la Lehna s’eixuga les llàgrimes, són veritat. La idea de perdre-la per sempre és impensable.

—Està bé que facis nous amics —diu—. Totes dues farem nous amics. Per primer cop en la nostra vida no viurem prop de l’altra. Ni tan sols viurem al mateix estat. Però el que no entenc és per què havia de passar justament ara. És l’última setmana d’institut, Kate. Són els últims dies que passem juntes. No haurien de ser així.

—Ja ho sé —dic, assentint amb el cap—. Em sap greu.

Ens quedem mirant les tasses. La Lehna fa un glop, i jo també.

—La gent deu pensar que estem tallant o una cosa així —diu la Lehna.

Somric, m’eixugo les llàgrimes de la cara i miro al meu voltant, però no veig que ningú es fixi en nosaltres.

—Sembla que et va bé amb la Violet —diu ella.

Fins i tot enmig de tot això, la felicitat brolla d’un lloc molt profund dins meu.

—Sí —dic.

—Me n’alegro. Fareu una parella fantàstica.

—I tu amb la Candace, què?

Comença a somriure a poc a poc. Reconec aquest sentiment.

En Brad em saluda amb la mà quan entro a la galeria.

—Ei —diu.

Em preparo per rebre un atac verbal, però no hi ha res més.

—«Ei»? —li dic—. I ja està?

—Ha estat un dia molt llarg. L’Audra ha plegat d’hora. De vegades s’ha de descansar una mica.

—Descansar de què?

—Del que tothom espera de mi —diu—. Vine a la rebotiga.

Em guia al fons de la galeria i per un tram curt d’escales, amb un pas menys lleuger que de costum. Fins i tot els cabells semblen més apagats.

—Benvinguda al meu despatx —diu.

És una habitació petita amb parets de ciment, arxivadors de metall i llums fluorescents.

—Que acollidor.

—És una puta cel·la. Crec que és la mena de broma que li agrada fer a l’Audra.

—L’Audra és tot un encant.

Ell esbufega.

—Només necessito que em signis això, on diu que dónes els beneficis del teu quadre a The Angel Project.

Em dóna un contracte.

—I tant —dic.

—Vam recollir més de vint mil dòlars.

—És impressionant.

—Gairebé una tercera part gràcies al teu quadre.

—Espera, què has dit?

—Sí —diu—. Una guerra de licitacions total.

La mà em tremola quan signo. Em pensava que la Violet seria l’única col·leccionista de la meva obra.

—En Garrison l’ha de venir a buscar avui. Li he dit que passaries més o menys a aquesta hora. Et faria res esperar-te una mica?

—Que l’ha comprat en Garrison? Puc esperar.

Tornem a la galeria il·luminada pel sol, i no és fins aleshores que veig el meu quadre. Penja en una paret, en un lloc destacat. També veig els altres. M’agafen ganes de tapar-los amb llençols per estalviar-me la vergonya. Però aquest és diferent. Ho veig ben clar.

En Brad es queda dret al meu costat i mira.

—El trobaré a faltar —diu.

Em giro cap a ell. La cara és pura sinceritat.

—És el millor elogi que m’has fet.

—Ah, sí?

—Brad, vas dir que els meus quadres eren pintorescos.

—Aquest no —diu.

La porta s’obre i de seguida entra el soroll de la ciutat, i després un home alt i ben plantat.

—Ei, mira —dic—. És el responsable dels meus quinze minuts de fama.

—Aquesta fama no serà tan fugissera —diu en Garrison—. Vaig passar la nit de la inauguració només per saludar-te. No t’hi vaig trobar, però vaig trobar aquest quadre. No podia parar de mirar-lo.

—Gràcies… —dic. Em surt només un murmuri—:… per mi és realment important.

—Per què? —pregunta en Brad—. S’emporta un quadre que vol i tu no veus ni un ral de la venda.

Però no es tracta de diners. És sobre el que sé que és veritat. Perquè veig aquesta tempesta de color vermell intens damunt la tela, totes les meves línies delicades i pinzellades plenes de passió. Veig una cosa realment veritable i urgent, molt més enllà del que em pensava que era capaç de fer.

Estic mirant el que passa quan em deixo anar i confio en mi mateixa, i és una visió que m’emociona.

La taquillera del De Young em diu que no em pot vendre una entrada al museu perquè és gairebé l’hora de tancar.

—Només falta un quart d’hora —diu.

—No passa res —li dic—. Val la pena.

Sóc on la Violet m’ha dit que seria. M’ha proposat quedar a fora quan estigui, però no em puc esperar un quart d’hora més. L’he de veure ara.

—Hi ha la torre d’observació —diu la dona—. És d’entrada lliure i ara és oberta. Encara tens temps d’anar-hi. Però no s’hi pot portar menjar.

—Ah, això? —dic, i li ensenyo la carxofa que he comprat pel camí—. De fet, no és menjar. Almenys, en aquest context no. És una flor.

—Guarda la flor a la motxilla, sisplau.

Envio un missatge a la Violet per quedar a la torre i trobo el camí fins a l’ascensor.

Quan la trobo, està mirant el paisatge de North Beach. Aquí dalt hi ha una pila de gent, admirant el panorama de la ciutat a través de les parets de vidre, però el que necessito dir no pot esperar. Ara tinc moltes coses clares.

Li toco l’espatlla. Es gira de cara a mi.

—Ei, hola —diu.

—Ahir al Exploratorium, avui al De Young. Que estàs fent la ruta dels museus?

—Només és un costum, suposo. Els museus sempre són fàcils de trobar, i tens la garantia que allà hi ha coses maques per veure.

Somric.

—Però, no sé per què, em sembla que no has vingut per parlar dels meus costums —diu—. Sembles nerviosa. Què passa?

Se senten unes campanes i després un missatge gravat que diu que el museu tancarà d’aquí a deu minuts. Per tant, m’afanyo a dir:

—Crec que en realitat mai no et volia conèixer. Va ser per això que vaig fugir de la festa de la Shelbie.

La seva cara reflecteix un moment de dolor, però continuo:

—La idea de tu em salvava constantment, una vegada rere l’altra. Sempre que estava amoïnada, l’únic que havia de fer era pensar el teu nom i em calmava de nou. Tots els meus quadres eren sobre tu, però també eren sobre la idea d’un altre món, una altra vida, on potser em trobaria millor que al món on habitava. Eres la meva escapatòria. Necessitava que continuessis sent només una idea.

Arronsa les espatlles, una reacció que no busco. Però he de passar per tota aquesta part, per arribar a dir el que realment vull dir.

—Totes les coses que la Lehna m’explicava de tu. Sobrevivia gràcies a elles. Estava destinada a quedar decebuda, i què em salvaria, llavors?

Aparta la vista, però jo li agafo la mà.

—Espera —li dic—. Aquest cop sóc jo, que encara no he acabat. Aleshores va passar una cosa: et vaig conèixer. Tant era que fes l’impossible per cagar-la i així prolongar el somni… tu apareixies igualment. I eres, i ets, millor que el somni. I ara m’estic adonant que no estàs aquí per salvar-me, i ja m’està bé. L’únic que necessito és que estiguis present en la meva vida, i ja veuré què passa amb la resta.

—Estar present en la teva vida? —diu—. No sé què vols dir amb això.

—Més que estar present en la meva vida —dic—. Molt més que estar present en la meva vida. Vull dir que vull ser la teva nòvia. Et vull veure cada dia. Vull despertar-me amb missatges teus al mòbil dient-me bon dia i vull fer-te petons sempre que vulgui. Vull fer-te un petó ara mateix.

Es posa a riure.

—Realment, saps com amoïnar una noia —diu—. Vull dir que un altre cop m’aniria bé estar una mica avisada. Alguna cosa com ara: «Estic a punt de dir un grapat de coses que sonen com si no et volgués, però al final hi donaré la volta i en diré una de bona».

—Només era sincera! —dic—. És el contrari de fugir!

—D’acord —diu—. Molt bé. M’estimo més la sinceritat, i tant.

—Ai, gairebé no me’n recordava!

Poso la mà a la motxilla i en trec la carxofa. Ella sembla desconcertada un moment, però després veig que se’n recorda. Me l’agafa de la mà.

—I ara ens podem fer un petó? —pregunto.

—Sí.

És completament diferent d’aquell del carrer. Encara té la boca suau, però just en el moment que em relaxo per perdre’m en el petó em mossega el llavi de baix. Faig un xiscle de sorpresa, però no m’aparto. Li noto el somriure. La mossegada és un avís. Un «no et pensis que me n’oblido», un «no t’atreveixis a tornar a fer una cosa així». I ara em posa la mà al clatell i m’acosta encara més a ella i, Déu meu, hem de sortir d’aquí. Però, tot i saber que som en un lloc públic i això ja és anar una mica massa lluny, no puc parar de besar-la. Per tant, ens convertim en una obra de l’exposició. Un espectacle més d’un museu ple de coses per veure. Ens respirem l’una a l’altra. Desconnectem totalment del món. El nostre petó aixeca muralles al voltant nostre, fins que…

—Ehem!

Un dels guies del museu, un senyor gran amb els cabells blancs, està dret a prop nostre, amb una expressió més divertida que no severa.

—El museu està a punt de tancar —diu.

—Perdoni, em sap greu! —dic, però l’alegria de la meva veu deixa veure que no em sap gens de greu.

La Violet m’agafa la mà. Somriu alegrement a l’home.

—La meva nòvia i jo ens hem distret —diu, i es posa a riure, i travessem la torre per agafar l’ascensor, i abans no es tanquin les portes ja tornem a estar abraçades.

DISSABTE. DIJOUS. DIVENDRES. DISSABTE

Mark

21

Vam passejar pel futur i vam tenir la sensació que ens l’endúiem en préstec.

Algunes de les persones que ens envoltaven eren famoses. Algunes només eren famoses localment. No n’hi havia cap d’adolescent.

Però érem allà, voltant per una mansió de Russian Hill, sense saber si els estàvem fent una broma o ens la feien ells a nosaltres, o si era possible que res d’allò fos una broma, que un dia les nostres vides serien així, i que en aquell moment n’entrevèiem una bestreta, tot gràcies a un fotògraf que m’havia trobat en un club.

No estava clar qui tenia diners i qui no. No estava clar a qui havien convidat i qui s’hi havia colat. No estava clar què celebràvem, més enllà que valia la pena celebrar haver arribat fins aquí, que estàvem vivint aquest moment. L’únic que semblava realment còmode no era cap persona, sinó un gat que es deia Renoir.

Vaig mirar al meu voltant i vaig veure les constel·lacions, la multitud de versions de la mena de persona que algú pot ser. L’alcohol i el fet que fos molt tard afluixaven la llengua de la gent, afluixaven la música que els sortia dels llavis. Vaig passejar per tot allò, de la mà de la Katie. Érem com Hansel i Gretel, i finalment havíem trobat la caseta correcta. Les bruixes ens deixarien llepar la pasta de sucre del bol en lloc de llançar-nos dins del forn.

—Què hi fem, aquí? —li preguntava, una vegada i una altra.

—Ho estem assimilant —contestava ella—. Hem d’assimilar tot això.

Inevitablement, en Ryan ha d’anar al lavabo i en Taylor i jo ens quedem sols. Ha portat un DVD amb la versió britànica de Queer as Folk perquè no es pot creure que no l’hàgim vist tot i que, si hem de ser justos, la van fer quan nosaltres encara no havíem nascut. Està en pausa durant una escena amb llengua que em fa patir per si els pares d’en Ryan entren sense avisar i la veuen. Encara no ha parlat amb ells, però ho pensa fer aquest cap de setmana. Aquest vespre mateix, en Taylor i jo l’hem ajudat amb l’estratègia. En un moment determinat hem fet el paper dels pares. A mi m’ha tocat la mare.

En general, la nit ha anat bé, perquè després de la conversa sobre sortir de l’armari i el joc de rol, sobretot ens hem dedicat a mirar la tele i picar menjar i beguda. Davant meu, en Ryan i en Taylor no han tingut mostres d’afecte més enllà de recolzar-se l’un en l’altre i tocar-se els braços.

Suposo que si jo no fos aquí seria diferent. Però no sento cap pressió per marxar. No per part seva. Ni per part meva.

Ho puc fer. Pel meu millor amic.

En certa manera, m’havia estat preparant mentalment tot el dia, però la situació d’en Taylor i jo sols en una habitació no me l’havia imaginat. Certament, no estic preparat perquè em doni les gràcies. Cosa que fa tan aviat com en Ryan no ens pot sentir.

—Per què? —pregunto.

Mira enrere, per assegurar-se que en Ryan no torna.

—Per estar avui al seu costat —diu—. Per ajudar-lo a passar tot això. Per no obligar-lo mai a sortir de l’armari, que sé que no pot haver estat fàcil. El meu millor amic en va sortir dos anys més tard que jo, i gairebé em va fer tornar boig.

De totes les coses que em feien tornar boig, aquesta no era la més important. Però això no ho explico a en Taylor.

—Era una decisió seva —dic, en canvi—. Sempre ha sigut decisió seva.

—Ja ho sé. Només vull dir que ets un amic extraordinari. No fa cap falta que jo t’ho digui, això. Però per si de cas mai en dubtes, has de saber que ho ets. Encara no conec prou bé en Ryan, però d’això n’estic segur.

«Segueix! Calla! Explica’m més coses! Para de parlar!». El meu cap no sap què vol que faci en Taylor. Com més parla de com en Ryan i jo som amics, menys em sembla que ens coneix. M’alegro que en Ryan no m’hagi presentat al seu nou amor com una càrrega, un enamorat sense remei. M’alegro que els nostres secrets estiguin ben guardats.

—M’alegro que t’hagi trobat —dic—. I si mai li fas mal, et mataré com dicta la tradició.

—No esperaria menys —assenteix en Taylor.

En Ryan torna i, per la cara que fa, crec que ell tampoc no havia planejat deixar-nos sols.

—No pateixis, ha anat molt bé —li dic.

En Taylor somriu. Sé que ara mateix podria fer broma, fer veure que he explicat a en Taylor alguna cosa que en Ryan no voldria que sabés (com ara la nostra història sexual). Però avui és un dia important. No hi ha lloc per a bromes d’aquestes.

Tornem a mirar la sèrie. Ells dos seuen més junts, arraulits. En Ryan sembla molt més nerviós amb en Taylor del que mai ha estat amb mi. I també sembla molt més còmode amb ell del que mai ha estat amb mi davant de qualsevol altra persona.

Això, ja ho veig, és el futur.

—Què hi fem, aquí? —vaig preguntar a en Garrison Kline. Havíem anat a saludar els seus amics, que controlaven l’escena des del sofà. Ara només hi érem ell i nosaltres dos. Encara tenia la càmera a punt. La seva càmera sempre estava a punt, com si alguna cosa bonica pogués passar en qualsevol moment.

Estava comprovant que la Katie i jo estiguéssim bé, en el paper d’amfitrió encara que no fos la seva festa.

—Us convertirem en celebritats —ens va dir—. Si sabéssiu com n’és de fàcil, us quedaríeu parats.

—Però per què? —No ho podia entendre—. Per què ens fas aquest favor? —Llavors no ho vaig poder evitar. No m’ho podia treure del cap i ho vaig haver de preguntar—: No és perquè te’n vols anar al llit amb mi, oi?

—Mark! —va fer la Katie.

Però en Garrison Kline hi va treure importància amb un gest.

—No, és una pregunta vàlida. I està bé que sàpigues fer-la. Els motius són importants. I en aquest cas, el meu motiu és simple i misteriós alhora: veig que teniu alguna cosa. I tothom, tots i cadascun de nosaltres, necessita una mica d’ajuda per avançar. Resulta que estic en una situació en què puc ajudar. Abans estava al vostre costat de la tanca, i ara estic en aquest.

—Aquest costat és força maco —va comentar la Katie.

—Ho pot ser. Una nit de les bones.

—I és així que ens convertim en celebritats? —vaig preguntar—. Només presentant-nos aquí? Fent que els teus amics ho escampin?

En Garrison Kline fa que no amb el cap.

—No, n’hi ha més. Començaré amb una pregunta senzilla.

—Que és…?

—Qui sou? No com us dieu; això ja ho sé. Però necessito saber-ho: qui sou, vosaltres?

Tots ens presentem a l’institut l’últim dia del curs. Els armariets estan pràcticament buits. Les classes només són de més a més. L’únic motiu pel qual som aquí és estar amb els altres.

L’últim dia del curs sempre m’ha semblat la porta de l’estiu, i res més. Però avui m’afecta d’una altra manera. Sento el futur que murmura que arribarà un dia que aquest edifici no serà el meu món. Aquests nois i noies no seran tota la població de la meva vida. Arribarà un dia, ben aviat, que hauré de marxar d’aquí. De tant en tant, hi tornaré com un fantasma, mentre els meus records caminen per aquests passadissos. Però jo ja seré a l’altre barri, que serà una vida nova i millor.

Li explico a la Katie com em sento, i sembla que ho entén. No ho explico a en Ryan perquè ell té les seves pròpies notícies al cap. És una desfilada de l’orgull d’un sol home: ahir a la nit vam decorar entre tots tres una samarreta perquè se la posés. «Per cert, sóc gai», diu. Unes quantes persones semblen sorpreses quan ho llegeixen.

Però en general?

La gent l’atura per dir-li que els encanta la samarreta.

«Qui sou?».

La Kate va contestar en Garrison Kline immediatament.

—Sóc una artista.

—No en tinc cap dubte —va dir ell, somrient—. Però ensenya-me’n alguna prova.

Així doncs, ella va treure el mòbil. Semblava tan nerviosa com devia semblar jo en el moment d’enfilar-me a la barra en calçotets. Li va ensenyar unes quantes fotos de la seva obra. Ell va semblar sincerament impressionat.

—De sobte, això s’ha tornat molt més interessant —va dir quan va haver passat les fotos. Llavors es va girar cap a mi—. I tu, qui ets?

I com que encara estava dolgut, i com que encara era conscient del silenci del mòbil que duia a la butxaca, em vaig trobar dient:

—No sóc el nòvio d’en Ryan.

—No sé si ho acabo d’entendre.

—Jo tampoc.

En Garrison Kline va assentir amb el cap. Llavors va dir, amb delicadesa:

—Em sembla que no és una resposta gaire bona, perquè em sembla que no és una resposta acurada. Vull que ho tornis a provar. Qui ets?

—Estic en procés de ser… —vaig començar a dir. Després ho vaig tornar a intentar—. Estic en procés de ser…

Però no se m’acudia cap manera d’acabar la frase.

—Potser això és la resposta —va dir la Katie—. Estàs en procés de ser. T’estàs transformant en alguna cosa. El que passa és que encara no saps què.

Això em va semblar bé. Semblava una bona idea aturar-se allà, de moment, mentre passejàvem pel futur.

Satisfet, el fotògraf va començar a retratar-nos. Junts i per separat.

No va ser fins l’endemà al matí que ho vam veure.

Estàvem magnífics.

Vaig tot sol cap al Pink Saturday. Demà en Ryan, en Taylor i uns quants amics d’en Taylor vindran amb nosaltres a la desfilada, però avui jo sóc l’únic que ha quedat amb la Katie i el seu contingent.

No és fins que sóc a una travessia del Castro que me n’adono: ho he fet jo tot sol. És la primera vegada que vinc aquí tot sol, i el més destacat és que no me n’he adonat fins ara. Ocupo el meu lloc entre la gentada: una gentada que no sembla anònima, perquè cadascun de nosaltres és un individu ben definit. Som de massa tipus diferents per comptar-los; el nostre orgull té massa variacions per encaixar en una classificació qualsevol. Veig gent de la meva edat i gent més gran que jo. Veig totes aquelles persones alliberades de definicions predeterminades i creant la seva pròpia manera de ser definits. Hi ha tios que em miren, això segur; i si bé no me n’amago, tampoc no els segueixo la veta. No he vingut a buscar parella ni que em trobin. He vingut per estar amb els meus amics.

Des de dalt de tot del carrer Castro, fa l’efecte d’un riu de gent. Ara me n’adono, sembla una manifestació: fileres i fileres de persones, reunides per exercir el seu poder. Però aquest cop no ens manifestem. No cal que ensenyem com som de nombrosos per mostrar la nostra vàlua. Aquest cop el nostre poder ve del fet de ser en aquest espai, de trepitjar el terreny sagrat de la nostra història i donar-hi vida. Estic sol, sí. Però formo part de tot això. Sóc una part del tot. Ho noto: he estat vivint en un món, però el que tinc és un univers.

La Katie m’envia un missatge dient que m’espera a sota de la marquesina de neó del Castro Theatre. Sense pensar en res més, i sense dubtar gens, em capbusso entre la gent i vaig cap a ella. Salto a la palestra.

Ara estic preparat.

Estic en procés de ser…

Kate

22

—Ets aquí! —crido quan el veig.

En Mark s’ha separat de la gentada. Em mira i somriu, i jo l’agafo per abraçar-lo.

—Avui vas molt tu —diu—. I, Déu meu, com estàs!

Em poso a riure. Aquest matí he saquejat el material d’art i el cove de disfresses que tenim al garatge. He arribat a casa de la Lehna amb una bossa plena de pintures i purpurina per al cos, tutús, cintes i totes les coses amb l’arc iris que he trobat, relíquies del nostre primer any a l’institut ple d’orgull.

Ella ja s’ha preparat la roba amb molta cura. Una gorra amb la visera al darrere, shorts i una samarreta molt curta amb les mànigues tallades. L’he convençut perquè hi afegís uns tirants amb l’arc iris i després m’ho ha explicat tot sobre la Candace mentre jo em preparava el conjunt.

M’he decidit pels texans que portava dissabte passat, però aquest cop amb un mallot daurat metal·litzat i unes ales d’àngel. He deixat que els cabells em caiguin per sobre les espatlles i m’he posat una mica de purpurina daurada a les galtes i després m’he pintat els braços fent servir molts tons roses, vermells i daurats, amb tot de remolins, estrelles i alegria.

—Sembles una fada artista lesbiana —diu en Mark.

I jo em poso a riure un altre cop perquè ell va ben bé d’ell amb els texans, la samarreta llisa i la gorra de beisbol de l’equip de l’institut. I amb això vull dir que està perfecte. Molt lluny d’un noi que intenta guanyar-se l’amor del seu millor amic ballant gairebé despullat en un bar. Molt lluny d’algú que té el cor massa trencat per sortir del llit. Molt lluny d’un noi que m’esperava, perdut, en una vorera.

El torno a abraçar.

—Ens esperen un altre cop d’aquí a mitja hora —dic—. Llavors és quan arribarà la Violet.

—Trenta minuts per a nosaltres sols —diu—. Com els podríem omplir?

Li agafo la mà i el torno a estirar cap a la multitud.

—On anem? —pregunta, però no li contesto fins que no som davant de la porta del Happy Happy.

—Perfecte —diu aleshores, rient.

—A mi també m’ho ha semblat —dic.

Al cap d’un minut estem portant gintònics a la taula on jo seia el dia que va començar tot això. L’interior del bar està tranquil. L’autèntica festa és a fora al carrer; la majoria de bars no s’ompliran fins més tard. Hi ha molt per veure, i també molta necessitat de ser vist. Però de moment només vull passar uns minuts amb el meu amic. Ja m’ha explicat com va anar el dia amb en Taylor i en Ryan. Ja sap les ganes que tinc de veure la Violet.

En Mark aixeca el got.

—Hem de brindar —diu.

—Sí.

—Quina setmana —diu.

—D’una manera o altra, hem sobreviscut.

—Hem més que sobreviscut a aquesta setmana. Li hem fotut una bona pallissa.

—Li hem fet un petó amb llengua.

—Hòstia, si ens hi hem casat —diu en Mark—. Aquesta setmana ens acompanyarà tota la vida.

Fem xocar els gots, fem un glopet, i és el gintònic més fluix que m’he pres mai, però m’és igual.

—Crec que el del bar sap que som menors —murmura en Mark.

Ens somriem, i jo em conformaria a seure aquí i beure’ns les nostres tòniques en companyia de l’altre durant la resta de minuts que tenim per estar sols, però llavors s’obre la porta i el bar s’omple amb el brogit del carrer. Ens girem per mirar i ens quedem sincronitzadament bocabadats, perquè no ens ho podem creure.

És un altre adolescent, més jove que nosaltres. Acluca els ulls i llavors ens veu. S’atura de cop i fa un pas enrere cap a la porta. Li faig un gest que s’acosti.

—Us sembla que hauria de demanar una copa? —diu quan arriba a la nostra taula. I després murmura—: No tinc cap carnet fals.

Fins i tot mentre ho diu, es mira la cartera com si hi pogués aparèixer un carnet per art de màgia.

—No val la pena —dic—. És llençar deu dòlars de mala manera.

Es posa la cartera a la butxaca, però aleshores no té res per fer amb les mans, i m’adono que li tremolen.

—Què hi fas, aquí? —li pregunta en Mark.

—Ah, eh —diu vacil·lant el noi—. Jo, eh… Jo només…

Si en Garrison Kline fos aquí, amb una mirada al noi sabria exactament el que cal dir-li. No miraria a l’interior de l’ànima del noi, sinó que faria que hi mirés ell, fins que el que hi veiés ja no li fes tanta por.

Però en Garrison Kline ha desaparegut de les nostres vides amb un nuvolet de fum i pólvores de fada padrina. No sé per què, però és una certesa que tinc. Tot el que tenim, almenys de moment, és a nosaltres mateixos i l’un a l’altre.

Ens presentem, i el noi explica que es diu Wyatt, que havia llegit sobre aquest bar per Internet i que li havia semblat que era un lloc que molava per, ja sabeu, passar-hi algun dia, i no té ni idea de per què és aquí, que simplement li han agafat ganes de sortir de casa, i jo ja no aguanto més sentir-lo parlar així.

A la samarreta porta un pin minúscul amb un arc iris. El toco.

—És molt maco —dic, encara que sigui només metall de fireta i pintura barata—. Te l’has comprat per avui?

Para de xerrotejar. Fa que sí amb el cap.

—Me l’han donat quan he baixat del metro.

—I què se sent, portant-lo?

Agafa aire i el treu. Somriu a la taula i s’eixuga el front amb el braç.

Aplega tot el seu valor i em mira.

—Em sento bé —diu.

—Felicitats pel teu primer Orgull, Wyatt —dic solemnement—. Passa-t’ho molt bé.

—Gràcies —diu.

Amagar-lo, negar-lo i tenir por no és manera de tractar l’amor. L’amor requereix coratge. Tant és el motiu; l’amor espera que estiguem a l’altura, i això és el que tinc al cap quan miro el mòbil.

—Nois —dic—, hi ha una festa que ens espera.

La festa ha desbordat la casa de la Shelbie i ha sortit al carrer, on uns veïns posen música a tot volum des d’un altaveu enorme que tenen al garatge. La Lehna i la Candace seuen al porxo de la Shelbie, amb un braç a la cintura de l’altra. La Lehna somriu quan em veu. La June i l’Uma ballen amb molta altra gent. No sé si les persones del seu voltant són amics de la Shelbie, però sí que sé que en un dia com avui no hi ha desconeguts.

—Anem a ballar —dic al noi.

—No he ballat mai amb una tia amb mallot i ales —diu en Wyatt.

—Segur que tampoc no has ballat mai amb un tio —diu en Mark, i en Wyatt es posa vermell i en Mark li agafa la mà.

La calidesa del sol. La gent que omple els carrers. Els baixos tan potents que vibren dins meu. La gent que ven pel carrer gotets de gelatina amb licor i ampolles d’aigua. Les drag queens i els drag kings. Els homes i dones trans. Les parelles heteros que ens aplaudeixen i animen. Les noies en topless que ens saluden des dels apartaments de damunt nostre. Els nois gais que remenen el cul a les escales d’incendis. Els óssos, agafats de la mà amb anells de casament a joc. Les mares lesbianes amb nens petits a coll. I tots els que no són tan fàcils d’identificar o definir. Els bi, els genderqueer, els que no ho tenen clar. Tots amb el cor ple d’amor.

Tots formem part d’això.

Em vibra el mòbil.

Passava per Dolores Park. He trobat Greer i Quinn! Quedem allà?

—Dolores Park? —crido, i la Shelbie corre cap a dins per tornar amb una manta de pícnic. Ens obrim pas tots junts entre la gent.

Al carrer Dolores, la fila de motos i escúters ocupa unes quantes travessies, i a dalt hi ha dones de totes les edats i colors, vestides amb talons d’agulla i botes militars, llenceria i cuir, i en un cas res de res. El sol m’escalfa la pell i la pintura dels braços conserva els colors. Veig un moment el meu reflex al retrovisor d’un cotxe i les galtes encara em brillen amb un toc daurat.

«Violet», penso.

El seu nom ja no és cap encanteri que intenti llançar o una manera d’oblidar-me de tot. És una emoció que em recorre tot el cos, un corrent d’amor, i llavors ella és allà, saludant-me amb la mà.

—Estàs increïble —diu, i em toca les galtes, em toca els cabells, el coll del mallot i les vores de les ales. Em fa giravoltar i després em passa els braços pel voltant del coll i em fa un petó, aquí, sota el sol que ens escalfa, amb la boca càlida i suau, i jo no en puc tenir mai prou.

Ens fem petons, i petons, i més petons.

No en tindré mai prou.

I quan parem de fer-nos petons, dic:

—T’he de dir una cosa.

—Digues.

—Els meus pares han dit que sí —dic—. He escrit un correu electrònic a l’oficina d’admissions. Per tant, ja és oficial: seré lliure un any més.

—Oh, Kate —diu—. Fem alguna cosa extraordinària.

Les motos s’engeguen amb un rugit. Els coloms surten volant. La gent es torna boja.

En Quinn va vestit amb una disfressa de conillet de color rosa llampant.

—No tens calor, aquí dins? —crido per damunt del soroll dels motors.

—Què dius? —crida ell.

—Dic que si no tens calor, aquí dins!

—És el que em pensava que deies!

I llavors, amb un gran gest, es descorda la cremallera i surt de la disfressa vestit només amb un banyador ajustat rosa i amb lluentons.

—Déu meu —dic—. Tot el dia que esperaves per fer això?

—Sí —diu, i es posa a ballar.

I el sol s’enfila més pel cel i després comença a baixar. Ocupem tres taules d’un restaurant mexicà ple de gent i anem a seure al costat d’una persona diferent cada cop que algú crida «Canvi de parella!». Portem els plats i coberts a cada lloc nou i no fem cas de la irritació dels cambrers, que van de bòlit.

Sec al costat de la Violet i li agafo la mà.

Sec al costat d’en Wyatt i li poso purpurina als pòmuls.

Sec al costat de la Lehna i fem plans per anar a sopar després de la graduació.

Sec al costat de Greer i li dic que em va encantar el seu poema.

—Tant de bo ens coneguem així de bé durant molt temps —dic quan sec al costat d’en Mark.

Sec al costat d’en Quinn, que em fa un petó a la boca pels vells temps.

Sec al costat d’una noia que no conec.

—Com et dius? —pregunto.

—Sky —diu.

Torno a seure al costat de la Violet.

—Podríem travessar el país amb cotxe —diu—. Podríem anar de voluntàries a construir cases. Podríem anar a viure en una granja. Encara m’ho estic pensant.

Encara ens afegim a una altra festa de gent que balla al carrer. Ens arrosseguen a la sala d’estar d’un desconegut per fer de jutges d’una ronda de karaoke on tots van beguts. Fem cua per comprar un gelat a Bi-Rite i acabem un altre cop al parc amb les mans enganxoses, intentant predir on serem tots d’aquí a cinc anys.

La Shelbie diu que ens podem quedar a dormir a casa seva, i ser dels primers a arribar demà a la desfilada. Tothom envia missatges als pares (tret de Greer, que truca al centre) i tots els pares i el tutor de Greer diuen que sí. Demà ens posarem tots en fila a la vorera del carrer Market, espatlla contra espatlla. Les lesbianes de Dykes on Bikes tornaran a ser allà amb les motos per donar el toc de sortida, i també hi haurà l’alcalde, i tots els policies i bombers gais. Les esbojarrades monges de les Sisters of Perpetual Indulgence hi aniran amb tot el seu vestuari, fent playback d’alguna cançó de Katy Perry. Hi haurà carrosses i cotxes antics, i eslògans i cançons i llàgrimes. Hi haurà gent gran que va lluitar molt per aconseguir tot el que ara tenim. Hi haurà nadons que només coneixeran un país on tothom es pot casar. Hi haurà pancartes per recordar-nos que encara ens queda molt camí per recórrer. Mirarem passar a tothom, i els cors se’ns ompliran de joia i orgull en veure’ls.

Però encara no.

Ara és tard, i anem tots caminant al supermercat per comprar raspalls de dents i un parell de coixins més. És tard, però encara estem ben desperts, i cada cop que la Violet em toca em quedo meravellada, perquè aviat trobarem un racó tranquil al terra de la sala d’estar de la Shelbie per compartir tota la nit.

—Molt bé, tres idees més —diu—. Podríem anar al Gran Canyó. Podríem aprendre a cuinar, de manera autodidacta. Podríem aprendre una llengua en extinció i mantenir-la viva.

—Com triarem?

—Simplement ens quedarem amb alguna —diu—. Tampoc no importa quina.

Anem uns passos per davant del grup. Camino més a poc a poc, em giro per mirar-los. Ara estem sols i el carrer és buit, però el soroll de les celebracions ressona en la nit. Som aquí. La Lehna i la Candace i la Shelbie, la June i l’Uma, en Mark, en Quinn i en Wyatt i la Sky i Greer, i la Violet, i jo. No sé si mai tornarem a estar junts com avui. No sé si amb la Sky, en Wyatt i Greer ens farem amics per tota la vida o només aquests dos dies tan curts. No sé si la Lehna i jo acabarem assegudes juntes en un porxo quan siguem velles, discutint com bones amigues, o si aquesta setmana haurà estat el principi d’una lenta desaparició de la vida de l’altra. No sé si la Violet i jo ens en sortirem… però espero que sí, espero que sí. Ara ens han atrapat, en aquesta cantonada, amb les llums de la botiga a només una travessia. I baixem de la vorera, tots alhora, com per dir som aquí… els dies bons i els dolents, en la desesperació i en la joia, en l’amor i el desamor, només un moment o per sempre. Som aquí. És la nostra festa.

AGRAÏMENTS

Aquest llibre es va començar a gestar en una conversa l’11 d’octubre del 2012, i el primer capítol es va enviar el 20 de gener del 2013, quan van començar un seguit d’intercanvis amunt i avall que es va acabar el 28 de juny del 2015. Podem dir que l’octubre del 2012 cap dels dos no s’imaginava que l’hipotètic llibre del qual parlàvem s’acabaria el cap de setmana d’una a) Setmana de l’Orgull en què tots dos érem b) a San Francisco just després que c) el Tribunal Suprem dictaminés a favor del dret a casar-se de les persones com nosaltres. Ens va agradar imaginar-nos la Katie i en Mark celebrant-ho amb nosaltres pels carrers.

Hem de donar les gràcies a moltes persones pel llibre que teniu a les mans. A tots dos ens agradaria donar les gràcies a l’extraordinària Sara Goodman, la il·lusió contagiosa i les paraules assenyades de la qual sempre hem valorat en gran manera. També volem donar les gràcies a la resta de gent de St. Martin’s, i de totes les nostres editorials estrangeres, per creure en aquest llibre. Els nostres agents, la Sara Crowe i en Bill Clegg, i les moltes persones que els donen suport, també són receptors de la nostra profunda gratitud.

La Nina voldria donar gràcies a tots els adolescents que ha conegut, en la vida real o a través de la pantalla d’un ordinador, que no han tingut por d’expressar la seva incertesa. Li heu recordat que no tenir-ho tot clar pot ser tot un do. També voldria donar les gràcies a una certa noia rossa que el 2010, a classe de redacció, va dir que li feia por deixar de ballar quan fos gran i oblidar que temps enrere ho havia estat tot per a ella. Finalment, moltes gràcies al seu grup d’escriptura pel suport moral i artístic, i a la família i els amics per fer del seu món un lloc bonic; sobretot a l’Amanda, que ha tingut temps d’escriure molts d’aquests capítols, i a la Kristyn i la Juliet, per innombrables meravelles quotidianes.

En David voldria donar les gràcies a la seva família i als amics (com sempre), amb un toc especial la Stephanie Perkins, la Rainbow Rowell i tots els autors d’Openly YA amb qui ha fet gires durant els darrers anys, incloent-hi (però no només) en Bill Konigsberg, la Sandy London, l’Aaron Hartzler, la Sara Farizan, en Will Walton, l’Adam Silvera i la Juno Dawson. També li agradaria donar les gràcies a la Nancy Garden per obrir-nos el camí a tota la resta, i a la Jen Corn, la Sarah (Roo) Cline, i als seus fills Maizie i Amon, a la Jane Mason, la Sarah Hines Stephens i tota la gent de Books Inc., perquè no em podria imaginar escriure un llibre que passi a San Francisco sense saludar-vos.

I de part de tots dos: gràcies als lectors que ens empenyeu a continuar, una vegada i una altra.

DAVID LEVITHAN (Nova Jersey, 1972). Es va graduar en Literatura anglesa i en Ciències Polítiques a la Universitat de Brown. És director editorial de Scholastic i fundador del segell PUSH. La seva primera novel·la, Boy meets Boy, publicada el 2003, el va catapultar com una de les veus de la literatura juvenil actual, sovint de temàtica homosexual. És autor, juntament amb John Green, de Will Grayson, Will Grayson (2010). Amb Nina LaCour ha escrit You Know Me Well (2016).

NINA LACOUR és autora de diverses novel·les per a joves adults, aclamades per la crítica, com Hold Still (2009), The Disenchantments (2012) i Everything Leads to You (2014). Ha publicat també You Know Me Well (2016), una novel·la escrita en col·laboració amb David Levithan.

Ha tutoritzat, impartit i professorat a diversos llocs, incloent Berkeley City College, Maybeck High School, Stanford University i Mills College, on va rebre un MFA en Redacció creativa el 2006. Les seves novel·les han estat seleccionades per Junior Library Guild, ALA, els millors llibres per a joves adults, i han aparegut en moltes llistes estatals i regionals. Nina va guanyar el Premi del Llibre del Nord de Califòrnia per a la literatura infantil de l’any 2009, es va presentar a Editors Setmanals com a autora novella, i va ser finalista del premi William C. Morris. Li encanta l’ensenyament, el treball de lectura d’escriptors emergents i establerts, i parlar sobre l’artesania de la ficció.

Viu a la zona de la badia de San Francisco amb la seva esposa, la fotògrafa Kristyn Stroble, i la seva filla.

Notes

[1] En l’original anglès, les primeres lletres de cada vers formen les paraules «Queer Pride» («orgull queer»), que es repeteixen tres vegades. (N. de la T.) <<