«La loteria», un conte inquietant i duríssim, es va publicar per primera vegada a la revista americana The New Yorker l’any 1948 i va provocar un escàndol majúscul, Shirley Jackson va rebre una allau de cartes de lectors indignats i la revista va perdre un nombre considerable de subscriptors ofesos per la crítica cruel i esfereïdora a la mentalitat tancada, conservadora i hipòcrita de l’Amèrica profunda. Aquest és un dels temes centrals de l’obra de l’autora i el fil que vertebra aquest conjunt de relats, que exploren també la bogeria, l’alienació i l’horror que s’amaga a dins de cada casa, al centre de cada família, al cor de nosaltres mateixos. Jackson és absolutament genial mostrant l’alegria amarga, la crueltat banal, el desassossec de les vides malgastades i l’horror que batega en la calma quotidiana: cada un dels relats que teniu a les mans posen els pèls de punta.

Shirley Jackson

La loteria i altres contes

ePub r1.0

Titivillus 01.11.2025

Títol original: The Lottery and Other Stories

Shirley Jackson, 1948

Traducció: Martí Sales, 2024

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Per a la mare i el pare

I

L’EMBRIAC

Anava prou borratxo i coneixia prou la casa per poder arribar sol a la cuina, en principi a buscar gel, però en realitat perquè li passés una mica la borratxera: no era tan amic de la família per quedar-se inconscient al sofà de la sala. No li va costar deixar la festa enrere, la colla al voltant del piano cantant «Stardust», l’amfitriona xerrant seriosament amb un jove sorrut d’ulleres primes; va creuar amb cautela la sala, on un grupet de quatre o cinc persones assegudes debatien a consciència; les portes batents de la cuina es van obrir de cop en tocar-les, i va seure al costat d’una taula d’esmalt blanc, neta i freda al tacte. Va trobar un bon lloc per deixar el got i va veure una jove que el mirava encuriosida des de l’altra banda de la taula.

—Hola —va dir—. ¿Que ets la filla?

—Soc l’Eileen —va dir—. Sí.

Li va semblar una mica desmanegada, deu ser per com van vestides ara, les noies, va pensar emboirat; duia trenes a banda i banda de la cara i se la veia jove, fresca i gens tocada i posada. Portava un jersei morat i tenia els cabells foscos.

—Se’t veu maca i sòbria —va dir, adonant-se que això no se li deia a una joveneta.

—Estava prenent un cafè —va dir—. ¿Que en vol un?

Gairebé es posa a riure, pensant que segur que la noia creia que sabia com s’havia de tractar un borratxo maleducat.

—Gràcies —va dir—, crec que sí. Va esforçar-se per enfocar la vista; el cafè era calent, i quan li va posar la tassa al davant i li va dir «M’he imaginat que el voldria sol», ell va acostar la cara al vapor i va deixar que se li fiqués als ulls, amb l’esperança que li aclarís les idees.

—Sembla una festa maca —va dir ella com si res—, tothom s’ho deu estar passant molt bé.

—Sí que és una festa maca. —Va començar a beure’s el cafè, bullent, perquè volia que ella sabés que l’havia ajudat. Es va asserenar i li va somriure—. Em trobo millor —va dir—, gràcies.

—Deu fer molta calor a la sala —va dir amb suavitat.

Aleshores ell va fer una gran riallada i ella va arrufar les celles, però va continuar i ell va notar que l’excusava.

—Al primer pis feia tanta xafogor que se m’ha acudit baixar aquí i seure una estona.

—Dormies? —va preguntar—. ¿T’hem despertat?

—Feia els deures —va dir.

La va tornar a mirar, imaginant-se-la contra un fons de cal·ligrafies minucioses i redaccions, llibres de text atrotinats i rialles entre pupitres.

—¿Vas a l’institut?

—És el meu últim any. —Semblava que esperés que ell digués alguna cosa, i llavors va dir—: Vaig perdre un curs perquè vaig tenir una pneumònia.

Li costava trobar alguna cosa a dir (¿preguntar-li sobre els nois?, ¿sobre el bàsquet?), així que va fer veure que escoltava la remor llunyana de la part del davant de la casa.

—És una bona festa —va tornar a dir, vagament.

—Suposo que li agraden les festes —va dir.

Atordit, es va quedar mirant la tassa de cafè buida. Segurament sí que li agradaven; el to d’ella mostrava una mica de sorpresa, com si a continuació ell hagués de defensar les lluites dels gladiadors a l’arena amb feres salvatges o el ball solitari d’un boig fent cercles en un jardí. Gairebé et doblo l’edat, maca, va pensar, però no fa tant que jo també feia els deures.

—¿Que jugues a bàsquet? —va preguntar.

—No —va respondre.

Li va molestar que hagués arribat primera a la cuina, que visqués en aquella casa, que hagués de seguir parlant amb ella.

—¿De què són els deures? —va preguntar.

—Escric una redacció sobre el futur del món —va dir, i va somriure—. Quina bestiesa, oi? A mi m’ho sembla.

—A la festa d’aquí es parla d’això. És per això que he vingut. —Va veure perfectament que ella no es creia que fos per això que havia vingut, i va dir ràpidament—: ¿I què dius sobre el futur del món?

—No crec que en tingui gaire —va dir ella—, almenys tal com anem.

—És una època interessant de viure —va dir ell, com si encara fos a la festa.

—A veure, al capdavall —va dir ella—, no és que no ho sabéssim abans.

La va observar un moment; ella es va mirar absent la punta de les sabates, movent el peu amunt i avall, seguint-lo amb els ulls.

—És una època realment esgarrifosa si una noia de setze anys pensa coses així. —Quan jo era jove, va pensar de dir de broma, les noies només pensaven en beure i fer-se petons.

—Tinc disset anys. —Va mirar-lo i li va tornar a somriure—. Hi ha una gran diferència —va dir.

—Quan jo tenia la teva edat —va dir, amb èmfasi—, les noies només pensaven en beure i fer-se petons.

—Aquest és el problema, en part —li va respondre seriosament—. Si la gent hagués estat realment espantada quan vostès eren joves ara no estaríem tan malament.

La veu d’ell va agafar un to més afectat del que volia («Quan jo era jove!»), i es va allunyar una mica d’ella com volent mostrar el poc interès que té una persona gran fent-se la graciosa amb una de jove.

—M’imagino que crèiem que estàvem espantats. M’imagino que tots els joves als setze, disset anys se senten espantats. És part d’una etapa per la que passes, com la d’estar boja pels nois.

—No paro de pensar com serà. —Es dirigia molt baixet, molt clarament, a un punt just darrere seu, a la paret—. No sé per què crec que les esglésies desapareixeran primer, abans i tot que l’Empire State Building. I llavors tots els grans edificis d’apartaments a la vora del riu s’enfonsaran lentament a les aigües amb la gent a dins. I les escoles, potser a mitja classe de llatí, mentre llegim Cèsar. —Se’l va mirar a la cara, amb un esverament contingut—. Cada vegada que comencem un capítol de Cèsar em pregunto si no serà el que mai acabarem. Potser la nostra classe de llatí serem els últims a llegir Cèsar.

—Això estaria molt bé —va dir—. Jo detestava Cèsar.

—Suposo que quan vostè era jove tothom detestava Cèsar —va dir fredament.

Ell va esperar un moment abans de dir:

—Crec que és una mica absurd que t’obsessionis amb idees tan morboses. Compra’t una revista de cine i calma’t.

—Podré tenir totes les revistes de cine que vulgui —va dir, insistent—. Els metros s’estavellaran, sap, i els petits quioscos quedaran tots esclafats. Podràs agafar totes les llaminadures que vulguis, i revistes, pintallavis i flors artificials de les botigues de saldo, i vestits de les grans marques llançats pel carrer. I abrics de pells.

—Espero que les botigues de licors quedin ben obertes —va dir ell, que començava a estar una mica cansat d’ella—, hi entraria i m’agafaria una caixa de brandi i mai tornaria a preocupar-me per res.

—Els edificis d’oficines seran tot just piles de pedres esberlades —va dir amb els ulls oberts i emfàtics encara mirant-lo—. Tant de bo poguéssim saber exactament en quin moment serà.

—Ja t’entenc —va dir—. Totalment. T’entenc.

—Després tot serà diferent —va dir—. Tot el que fa que el món sigui com és ara ja no hi serà. Tindrem noves regles i noves maneres de viure. Potser hi haurà una llei que prohibeixi viure en una casa i així ningú es podrà amagar.

—Potser hi haurà una llei que faci que totes les noies de disset anys es quedin a l’institut per aprendre una mica de seny —va dir, aixecant-se.

—No hi haurà cap institut —va dir inexpressivament—. Ningú no aprendrà res. Per evitar que tornem on som ara.

—Bé —va dir, amb una rialleta—, fas que soni molt interessant. Em sap greu no ser-hi per veure-ho.

Va aturar-se amb l’espatlla contra la porta batent que donava al menjador. Tenia moltes ganes de dir alguna cosa entenimentada i mordaç, i malgrat això li feia por demostrar-li que l’havia estat escoltant, que quan ell era jove la gent no parlava així.

—Si tens problemes amb el llatí —va dir, finalment—, et puc donar un cop de mà encantat.

Ella va riure i això el va sorprendre.

—Encara faig els deures cada vespre —va dir.

Altre cop al menjador, amb la gent movent-se alegrement al seu voltant, la colla del piano que ara cantava «Home on the Range» i l’amfitriona, que conversava concentrada amb un home alt i elegant que duia un trajo blau, va trobar el pare de la noia i li va dir:

—Acabo de tenir una xerrada molt interessant amb la seva filla.

L’amfitrió va donar un cop d’ull ràpid a la sala.

—¿L’Eileen? ¿On és?

—A la cuina. Fent els deures de llatí.

—Gallia est omnia divisa in partes tres —va dir l’amfitrió, impertèrrit—. Ho sabia.

—Quina noia més extraordinària.

L’amfitrió va moure el cap, compungit:

—Els nanos d’avui en dia…

L’AMANT DIMONI

No havia dormit bé; des de dos quarts de dues, que en Jamie havia marxat i ella se n’havia anat parsimoniosament al llit, fins a les set, quan finalment va permetre’s llevar-se i fer-se el cafè, havia dormit malament, es despertava, obria els ulls i guaitava la penombra, recordant una vegada i una altra i tornant a submergir-se en un somni febril. Es va passar gairebé una hora amb el cafè —ja esmorzarien com cal pel camí— i després, tret que es volgués vestir aviat, no tenia res a fer. Va rentar la tassa i va fer el llit, va repassar bé la roba que es posaria, es va preocupar innecessàriament, des de la finestra, per si faria bon dia. Va seure per llegir, va pensar que valdria més que escrigués una carta a la seva germana i va començar, amb la seva millor lletra: «Estimada Anne, quan rebis aquesta carta ja m’hauré casat. ¿No et sembla graciós? Jo gairebé no m’ho crec, però quan t’expliqui com ha anat veuràs que encara és més estrany…».

Asseguda amb el bolígraf a la mà, va dubtar què dir a continuació, va llegir les línies que ja havia escrit i va estripar la carta. Va anar cap a la finestra i va veure que feia bon dia, sens dubte. Se li va acudir que potser no s’havia de posar el vestit blau, que era massa senzill, gairebé seriós, i volia ser dolça, femenina. Va remenar neguitosa els vestits de l’armari i va vacil·lar davant d’un estampat que havia dut l’estiu anterior; era massa jovenívol per a ella, i tenia un coll de volants, i encara era aviat per posar-se un vestit estampat, però de totes maneres…

Va penjar tots dos vestits de costat per la part de fora de la porta de l’armari i va obrir amb compte les portes de vidre que estaven tancades davant de l’armariet que li feia de cuina. Va encendre el cremador sota la cafetera i va anar cap a la finestra; feia sol. Quan la cafetera va començar a crepitar va tornar i se’n va servir una tassa. M’agafarà mal de cap si no menjo alguna cosa sòlida aviat, va pensar, tant de cafè i tant fumar, sense esmorzar com cal… Mal de cap el dia del seu casament; va anar a buscar la capsa metàl·lica d’aspirines de l’armariet del lavabo i se la va ficar a la bossa blava. Hauria d’agafar la marró si es posava el vestit estampat i l’única bossa marró que tenia estava atrotinada. Impotent, es va quedar mirant la bossa blava i el vestit estampat, i llavors va deixar la bossa, va anar a buscar el cafè i va seure a la vora de la finestra, a beure’s el cafè i mirar detingudament el seu pis d’una sola habitació. Tenien previst tornar-hi a la nit i tot havia d’estar al seu lloc. Tot d’una es va adonar, amb espant, que s’havia descuidat de posar llençols nets al llit; acabava de rebre la roba de la bugaderia i va agafar llençols nets i coixineres de la lleixa superior de l’armari i va desfer el llit, va actuar amb rapidesa per evitar pensar a consciència per què estava canviant els llençols. Era un llit plegable, amb un cobertor perquè semblés un sofà, i quan va acabar ningú no hauria dit que acabava de posar-hi llençols nets. Va dur els llençols i coixineres bruts al lavabo i els va entaforar a la cistella, i també hi va ficar les tovalloles del lavabo i les va canviar per unes de netes. Quan va tornar, el cafè estava fred però se’l va beure igualment.

Quan va mirar el rellotge, finalment, i va veure que eren més de les nou, va començar a afanyar-se. Es va banyar i va fer servir una de les tovalloles netes, que va ficar a la cistella i va canviar per una de neta. Es va vestir meticulosament, tota la roba interior era neta i en gran part nova; va ficar tot el que s’havia posat el dia abans, incloent-hi la camisa de dormir, a la cistella. Quan va estar a punt per vestir-se, va dubtar davant de la porta de l’armari. El vestit blau era apropiat, sens dubte, i net, i li quedava prou bé, però l’havia dut bastants cops amb en Jamie, i no tenia res que el fes especial per a un casament. El vestit estampat era espectacular, i nou per al Jamie, però un estampat així en aquesta època de l’any era com avançar-se a la temporada. Al final va pensar, Avui és el dia del meu casament, puc vestir-me com vulgui, i va agafar el vestit estampat del penjador. Quan se’l va posar pel cap va notar-ne la frescor i la lleugeresa, però quan es va mirar al mirall va recordar que els volants al coll no li quedaven gaire bé i que la faldilla amb tant de vol semblava feta irremeiablement per a una noia, per a algú que pogués córrer lliurement, ballar i remenar el cul a cada passa. Mirant-se al mirall va pensar amb disgust, És com si volgués semblar més bonica del que soc, només per a ell; creurà que vull semblar més jove perquè es casa amb mi; i es va treure el vestit estampat tan de pressa que se li va desfer una costura de sota el braç. Amb el vell vestit blau se sentia còmoda i bé, però insulsa. L’important no és el que et posis, va dir-se amb fermesa, i va tornar, consternada, cap a l’armari per veure si hi havia alguna cosa més. No hi havia res de remotament adequat per casar-se amb en Jamie, i per un instant va pensar de sortir corrents i anar a alguna botigueta de la vora a comprar-se un vestit. Aleshores va veure que gairebé eren les deu i només tenia temps per pentinar-se i maquillar-se. El pentinat era fàcil, els cabells recollits en un nus al clatell, però el maquillatge tornava a ser un equilibri delicat entre estar el més guapa possible i enganyar el mínim. No podia intentar amagar la grogor de la pell ni les arrugues dels ulls, avui, perquè hauria semblat que només ho feia pel seu casament, i tanmateix no podia suportar la idea que en Jamie es casés amb algú ullerós i ple d’arrugues. Al capdavall, tens trenta-quatre anys, va dir-se cruelment de cara al mirall del lavabo. Trenta, deia el carnet de conduir.

Passaven dos minuts de les deu; no estava contenta amb la roba, la cara ni el pis. Va reescalfar el cafè i va seure a la cadira al costat de la finestra. Ara no puc fer-hi res més, va pensar, no té sentit intentar millorar res a l’últim moment.

Reconciliada, convençuda, va intentar pensar en en Jamie i no era capaç de veure-li bé la cara, ni de sentir-li la veu. Sempre és així amb la persona que estimes, va pensar, i va deixar que la ment li fugís d’avui i demà cap al futur més llunyà, quan en Jamie s’hauria consolidat com a escriptor i ella hauria deixat la feina, el futur daurat de viure a la casa de camp que havien estat imaginant durant la setmana. «Jo era una cuinera fantàstica», li havia assegurat a en Jamie, «amb una mica de temps i pràctica podria recordar com fer un pastís d’àngel. I pollastre arrebossat», va dir, sabent que aquestes paraules es quedarien dins del cap d’en Jamie, amb una certa tendresa. «I salsa holandesa».

Dos quarts d’onze. Va aixecar-se i va anar decidida cap al telèfon. Va marcar, va esperar i la veu metàl·lica de la noia va dir: «… l’hora exacta són les deu i vint-i-nou minuts». Mig d’esma va endarrerir el seu rellotge un minut; recordava la seva pròpia veu la nit anterior, a la porta, dient: «Doncs quedem a les deu en punt. Estaré llesta. ¿Va de debò?».

I en Jamie que reia allunyant-se pel passadís.

A les onze ja s’havia cosit la costura desfeta del vestit estampat i havia guardat bé el cosidor a l’armari. Amb el vestit estampat posat, seia al costat de la finestra bevent una altra tassa de cafè. M’hauria pogut vestir amb més calma, al capdavall, va pensar; però ara era tan tard que ell podia arribar en qualsevol moment, i no va atrevir-se a arreglar res més sense tornar a començar de nou. Al pis no hi tenia res per menjar tret del que havia guardat per a la seva nova vida de parella: el paquet de béicon sense obrir, la dotzena d’ous a la seva capsa, el pa i la mantega sense obrir; eren per a l’esmorzar de l’endemà. Va pensar de baixar corrents les escales i anar a la cafeteria a menjar alguna cosa, deixant una nota a la porta. Però va decidir esperar una mica més.

A dos quarts de dotze estava tan fluixa i marejada que va haver de baixar. Si en Jamie hagués tingut telèfon li hauria trucat. En comptes d’això, va obrir l’escriptori i va escriure una nota: «Jamie, he baixat al drugstore. Torno d’aquí cinc minuts». El bolígraf li va tacar els dits i va anar al lavabo a rentar-se’ls, fent servir una tovallola neta, que va canviar. Va enganxar la nota a la porta, va fer una ullada al pis un altre cop per assegurar-se que tot estava perfectament i va tancar la porta sense passar la clau, per si ell venia.

Al drugstore es va adonar que no volia prendre res a banda de més cafè, i va deixar-lo a mitges perquè de sobte va pensar que en Jamie devia ser a dalt, esperant, impacient, neguitós per posar-se en marxa.

Però a dalt tot estava a punt i en silenci, tal com ho havia deixat, la nota sense llegir a la porta, l’aire del pis una mica carregat de massa cigarros. Va obrir la finestra i va seure-hi al costat fins que es va adonar que s’havia adormit i que eren tres quarts menys cinc d’una.

Llavors, de cop i volta, es va espantar. S’havia despertat de sobte en aquella habitació d’espera, on tot estava preparat, net i intocat des de les deu en punt, s’havia despertat i li va agafar la urgència d’afanyar-se. Es va alçar de la cadira i gairebé va córrer per l’habitació cap al quarto de bany, es va esquitxar la cara i va fer servir una tovallola neta; aquella vegada la va tornar al seu lloc sense fixar-s’hi ni canviar-la: ja hi hauria temps després. Sense barret, encara amb el vestit estampat i un abric per sobre, a la mà la bossa blava que no feia joc amb l’aspirina a dins, va tancar la porta del pis rere seu, aquesta vegada sense deixar cap nota, i va baixar corrents les escales. Va agafar un taxi a la cantonada i va dir-li l’adreça d’en Jamie al taxista.

No era gens lluny; hauria pogut anar-hi caminant si no se sentís tan fluixa, però al taxi tot d’una es va adonar de la imprudència de presentar-se sense vergonya a la porta d’en Jamie amb exigències. Per això va demanar al taxista que la deixés a la cantonada de cal Jamie i, després de pagar-li, va esperar que se n’anés abans d’encaminar-s’hi. No hi havia estat mai; l’edifici era agradable i antic, i el nom d’en Jamie no apareixia en cap de les bústies del vestíbul, ni als timbres. Va comprovar l’adreça; era correcta, i finalment va tocar el timbre que posava «Porteria». Al cap d’un moment, va sonar el zumzeig de la porta, va obrir-la i va entrar al vestíbul fosc, on es va quedar vacil·lant, fins que una porta al fons es va obrir i algú va dir, «Sí?».

En aquell precís instant va saber que no tenia ni idea de què preguntar, així que va avançar cap a la figura que esperava a contrallum davant de la porta oberta. Quan va ser-hi ben a prop, la figura va repetir, «Sí?», i va veure que era un home en mànigues de camisa, que no la podia veure millor que ella a ell.

Amb una valentia sobtada, va dir:

—Estic buscant algú que viu en aquest edifici i no trobo el seu nom a fora.

—¿Com es diu? —va preguntar l’home, i ella es va adonar que li hauria de respondre.

—James Harris —va dir—. Harris.

L’home va callar un moment i després va dir:

—Harris.

Va girar-se cap a dins de l’habitació des de l’entrada il·luminada i va dir:

—Margie, vine un moment.

—¿Què passa? —va dir una veu des de dins, i després d’esperar prou perquè una persona ben arrepapada s’aixequi, va aparèixer una dona amb ell a la porta, mirant cap al vestíbul fosc.

—Aquesta senyora —va dir l’home—, aquesta senyora busca un paio que es diu Harris i viu aquí. ¿És d’aquest edifici?

—No —va dir la dona. La veu sonava divertida—. Aquí no hi ha cap home que es digui Harris.

—Em sap greu —va dir l’home. Va començar a tancar la porta—. S’ha equivocat d’edifici, senyora —va dir, i va afegir en veu més baixa—: O de paio —i la dona i ell van riure.

Quan la porta gairebé s’havia tancat i ella s’havia quedat sola al vestíbul fosc, va dir, cap a l’escletxa de llum que encara hi havia:

—Però sí que viu aquí, ho sé.

—Miri —va dir la dona, obrint una mica la porta altre cop—, passa contínuament.

—No s’equivoqui, sisplau —va dir, i feia una veu molt digna, amb trenta-quatre anys d’orgull acumulat—. Em sembla que no ho entén.

—¿Quin aspecte té? —va dir la dona amb poques ganes, amb la porta mig oberta.

—És força alt i ros. Sovint porta un trajo blau. És escriptor.

—No —va dir la dona, i després—: ¿Que potser vivia al tercer?

—No n’estic segura.

—Hi havia un paio —va dir la dona, rumiant— que moltes vegades duia un trajo blau i va viure una temporada al tercer. Els Roysters li van deixar el pis mentre visitaven els seus pares al nord de l’estat.

—Podria ser; però jo pensava…

—Aquest gairebé sempre duia un trajo blau, però no sé si era gaire alt —va dir la dona—. Va estar-s’hi vora un mes.

—És fa un mes que…

—Pregunti-ho als Roysters —va dir la dona—. Han tornat aquest matí. Pis 3B.

Es va tancar la porta, del tot. El vestíbul era molt fosc i les escales encara ho semblaven més.

Al segon pis hi havia una mica més de llum, que venia d’una lluerna de molt amunt. Les portes dels pisos estaven una al costat de l’altra, quatre per replà, taciturnes i silencioses. A l’entrada del 2C hi havia una ampolla de llet.

Al tercer va esperar-se un moment. Darrere de la porta del 3B se sentia música i també veus. Finalment va picar i va tornar a picar. Es va obrir la porta i la música li va arribar de cop, la retransmissió d’una simfonia a primera hora de la tarda.

—Bona tarda —va dir educadament a la dona de la porta—. ¿La senyora Royster?

—Sí, soc jo. —La dona duia una bata i restes del maquillatge de la nit anterior.

—¿Que podríem parlar un moment?

—I tant —va dir la senyora Royster sense moure’s.

—Sobre el senyor Harris.

—¿Quin senyor Harris? —va dir la senyora Royster inexpressivament.

—En James Harris. El senyor a qui li han deixat el pis.

—Déu meu —va dir la senyora Royster. Semblava que obrís els ulls per primera vegada—. ¿Què ha fet?

—Res. És que l’estic buscant.

—Déu meu —va dir altre cop la senyora Royster. Va obrir més la porta i va dir—: Passi —i després—: Ralph!

A dins del pis la música sonava fort i hi havia maletes a mig desfer al sofà, a les cadires, a terra. En un racó hi havia una taula amb les restes d’un àpat i el jove que hi havia assegut, que per un moment li va semblar en Jamie, es va aixecar i es va acostar creuant l’habitació.

—¿Què passa? —va dir.

—Senyor Royster —va dir. Costava entendre’s amb la música—. La portera m’ha dit que aquí havia viscut el senyor Harris.

—Sí —va dir—. Si és que es deia així.

—Em pensava que li havia deixat el pis —va dir, sorpresa.

—No sé res d’ell —va dir el senyor Royster—. És un amic de la Dottie.

—No som amics —va dir la senyora Royster—. No és amic meu. —Havia anat cap a la taula i s’estava posant mantega de cacauet en una llesca de pa. En va fer un mos i va dir, amb la boca plena, brandant el pa amb mantega de cacauet cap al seu marit—: No és amic meu.

—El vas pescar en una d’aquestes reunions teves —va dir el senyor Royster. Va apartar una maleta d’una cadira al costat de la ràdio i s’hi va asseure, agafant una revista del terra—. Jo només hi vaig intercanviar quatre paraules.

—A tu et va semblar bé que li deixéssim el pis —va dir la senyora Royster abans de fer un altre mos—. No vas dir res en contra seva, fet i fet.

—No en dic mai res, dels teus amics —va dir el senyor Royster.

—Si hagués estat un amic meu ja et dic jo que n’hauries dit de tot —va dir la senyora Royster, malhumorada. Va fer un altre mos i va dir—: Ja em pot ben creure, n’hauria dit de tot.

—Ja hi tornem a ser —va dir el senyor Royster, per sobre de la revista—. Mira, ja n’hi ha prou.

—Veu? —va dir la senyora Royster assenyalant el seu marit amb el pa untat—. És així dia i nit.

Van callar. Només se sentia la música que retronava de la ràdio del costat del senyor Royster, i llavors ella va dir, en un to que no pensava que es pogués sentir per damunt del soroll de la ràdio:

—¿Se n’ha anat, doncs?

—Qui? —va preguntar la senyora Royster, mirant per damunt del pot de mantega de cacauet.

—En James Harris.

—Ell? Deu haver marxat aquest matí, abans que arribéssim. Per aquí no n’hi ha rastre.

—¿No hi és?

—Tot era al seu lloc, tot perfecte. Ja t’ho vaig dir —va dir al senyor Royster—, ja t’ho vaig dir, que ho deixaria tot perfecte. Sempre l’encerto.

—Has tingut sort —va dir el senyor Royster.

—Res fora de lloc —va dir la senyora Royster. Va fer un gest ample amb el pa untat—. Tot està tal com ho vam deixar —va dir.

—¿Que saben on és, ara?

—Ni la més mínima idea —va dir la senyora Royster alegrement—. Però, com deia, ho ha deixat tot perfecte. ¿Per què? —va preguntar de sobte—. ¿Que el busca?

—És molt important.

—Em sap greu que no sigui aquí —va dir la senyora Royster. Va fer una passa endavant, educadament, quan va veure que la visita es girava cap a la porta.

—Potser la portera l’ha vist —va dir el senyor Royster des de la revista.

Quan van tancar la porta darrere seu, el replà va tornar a quedar-se a les fosques, però el so de la ràdio es va esmorteir. Era a mitja escala cap al pis de baix quan la porta es va obrir i la senyora Royster va cridar:

—Si el veiem ja li direm que l’està buscant.

¿Ara què faig?, va pensar, altre cop al carrer. Tornar a casa, impossible si en Jamie era en algun lloc entre aquí i allà. Es va quedar parada a la vorera tanta estona que una dona, abocada a una finestra de l’altra banda del carrer, va girar-se i va dir a algú de dins que sortís a mirar-la. Al final, d’un rampell, va anar a la petita xarcuteria del costat de l’edifici, a la mateixa vorera que casa seva. Hi havia un homenet llegint el diari, recolzat al mostrador; quan va entrar va alçar la vista i va passar a l’altra banda del mostrador per atendre-la.

Per damunt de l’aparador de vidre que tapava les carns i els formatges va dir, tímidament:

—Busco un home que va viure a l’edifici d’aquí al costat, i em preguntava si el coneixia.

—¿Per què no ho pregunta a la gent que hi viu? —va dir l’home, amb els ulls entretancats, inspeccionant-la.

És perquè no compro res, va pensar, i va dir:

—Perdoni. Ja els ho he preguntat però no saben res d’ell. Creuen que se n’ha anat aquest matí.

—No sé què vol que hi faci —va dir, acostant-se una mica cap al diari—. No estic aquí per controlar la gent que entra i surt de la porteria del costat.

Ella va dir ràpidament:

—Pensava que potser s’hi hauria fixat, res més. Deu haver passat per aquí davant una mica abans de les deu. És força alt i normalment duu un trajo blau.

—Senyora, ¿vostè sap quants homes amb trajo blau passen per aquí cada dia? —va preguntar l’home—. Es pensa que no tinc res més a fer que…

—Perdoni —va dir. Va sentir que deia «Per l’amor de déu» mentre sortia.

Va anar cap a la cantonada i va pensar que devia haver fet aquest camí, el camí per anar a casa meva, és l’únic camí que es pot fer a peu. Va intentar pensar com en Jamie: ¿on devia haver creuat el carrer? ¿Quina mena de persona era, de fet: devia haver creuat davant del seu edifici, en un punt qualsevol o a la cantonada?

A la cantonada hi havia un quiosc; potser allà l’havien vist. Va afanyar-se i va esperar mentre un home comprava un diari i una dona preguntava una adreça. Quan el quiosquer se la va mirar, li va dir:

—¿Que em podria dir si un home força alt amb un trajo blau ha passat per aquí cap a les deu del matí?

El quiosquer se la va quedar mirant amb uns ulls com taronges i la boca una mica oberta i ella va pensar, creu que és una broma, o una enganyifa, i va afanyar-se a afegir:

—És molt important, sisplau, cregui’m. No li prenc el pèl.

—Miri, senyora —va començar l’home, i ella va dir, esverada:

—És escriptor. Potser li comprava revistes.

—¿Per què el busca? —va preguntar l’home. Se la va mirar, somrient, i es va adonar que hi havia un altre home darrere seu esperant i que el somriure del quiosquer també anava dirigit a ell.

—Deixi-ho estar —va dir.

—Escolti, potser sí que ha passat per aquí. —Somreia amb complicitat i va mirar cap a l’home de darrere seu per damunt de la seva espatlla. De sobte va ser molt conscient del seu vestit estampat, massa jovenívol, i es va tancar l’abric ràpidament. El quiosquer va dir, amb aire pensatiu—: No n’estic del tot segur, però podria ser que algú com el seu amic hagi passat per aquí aquest matí.

—¿Cap a les deu?

—Cap a les deu —va assentir el quiosquer—. Un paio alt, amb un trajo blau. No m’estranyaria.

—¿Cap a on anava? —va dir, esverada—. ¿Cap amunt?

—Sí —va dir el quiosquer—. Anava cap amunt. Exactament. ¿I vostè què vol, senyor?

Va fer una passa enrere, agafant-se l’abric. L’home que tenia al darrere se la va mirar per damunt l’espatlla i llavors el quiosquer i ell es van mirar. Per un moment ella va dubtar si donar una propina o no al quiosquer, però tots dos homes van començar a riure i ella es va afanyar a travessar el carrer.

Cap amunt, va pensar, vinga doncs, i va enfilar l’avinguda, pensant: No tenia per què creuar el carrer, només havia de pujar sis carrers i tombar pel meu, si és que havia anat cap amunt. Un carrer més enllà va passar per davant d’una floristeria; a l’aparador hi havia decoració de casament i va pensar, Al capdavall avui és el dia del meu casament, així que deu haver-hi comprat flors per a mi, i va entrar. El florista va sortir del fons de la botiga, somrient, elegant, i ella va dir, abans que ell pogués parlar, perquè no pogués arribar a pensar que venia a comprar:

—És molt important que trobi un senyor que aquest matí deu haver passat a comprar flors. Importantíssim.

Va aturar-se per agafar aire i el florista va dir:

—Sí, ¿quines flors eren?

—No ho sé —va dir, sorpresa—. Ell mai no… —va aturar-se i va dir—: És un jove alt, amb un trajo blau. Cap a les deu.

—Entesos —va dir el florista—. Doncs, miri, em sap greu…

—Però és que és molt important —va dir—. Segur que tenia pressa —va afegir per ajudar-lo.

—Aviam —va dir el florista. Va somriure cordialment, ensenyant totes les dentetes—. Per una dama —va dir. Va anar cap al mostrador i va agafar un gran llibre—. ¿On les havia d’enviar? —va preguntar.

—Com? —va dir—. No crec que les hagi enviat. De fet, com que havia de venir, és a dir, que ja les duria ell mateix.

—Senyora —va dir el florista. Estava ofès. El somriure es va tornar despectiu i va continuar—: De veritat que no veu que si no em dona cap informació…

—Faci memòria —va suplicar-li—. Alt, trajo blau, cap a les deu del matí.

El florista va tancar els ulls, amb un dit a la boca, i va rumiar-hi bé. Després va fer que no.

—No hi caic, impossible —va dir.

—Gràcies —va dir, desanimada, i anava cap a la porta quan el florista va dir amb una veu estrident i esverada:

—Esperi! Esperi un moment, senyora. —Es va girar i el florista, que tornava a pensar-hi, va dir, finalment—: Crisantems? —La va mirar amb interrogació.

—Oh, no —va dir; la veu li va tremolar una mica i va esperar un moment abans de continuar—. Per una ocasió així segur que no.

El florista va prémer els llavis i va apartar la mirada fredament.

—Bé, esclar que jo no sé de quina ocasió es tracta —va dir—, però estic gairebé convençut que el senyor pel qui pregunta ha vingut aquest matí i ha comprat una dotzena de crisantems. Per endur.

—¿N’està segur? —va preguntar.

—Totalment —va dir el florista amb èmfasi—. Era aquest senyor. —Va somriure, radiant, i ella li va tornar el somriure i li va dir:

—Doncs moltes gràcies.

Va acompanyar-la a la porta.

—¿Vol un bon ram? —va dir, mentre creuaven la botiga—. ¿De roses vermelles? ¿O gardènies?

—És molt amable d’ajudar-me —va dir a la porta.

—Les senyores sempre llueixen més entre flors —va dir ell, inclinant-se cap a ella—. ¿Orquídies, potser?

—No, gràcies —va dir, i ell va dir:

—Espero que trobi el seu jove amic —va dir en un to desagradable.

Pujant el carrer va pensar, Tothom ho troba tan graciós: i es va tancar més l’abric, així només es veien els volants de la part de baix del vestit estampat.

A la cantonada hi havia un policia, i va pensar, Per què no hi vaig, quan algú desapareix, es va a la policia. I llavors va pensar, Semblaria ximple. Es va imaginar a la comissaria dient: «Sí, avui ens havíem de casar però no ha vingut», i els policies, tres o quatre al seu voltant escoltant-la, mirant-la, mirant el seu vestit estampat, el seu maquillatge exagerat, somrient entre ells. No els podia dir res més que això, no els podia dir, «Sí, quina ximpleria, eh, jo tota arreglada buscant el jove que havia promès que es casaria amb mi, però ¿i què passa amb tot el que no saben? Soc molt més que això, molt més del que veuen: tinc talent, potser, i un sentit de l’humor especial, i soc una dama, i soc orgullosa, tendra i delicada, tinc les idees clares i sé com donar satisfacció, profit i alegria a un home; soc molt més del que es pensen quan em miren».

Això d’anar a la policia no tenia ni cap ni peus, deixant de banda en Jamie i el que en pensaria quan sabés que havia anat a la policia perquè el busquessin.

—No, no —va dir en veu alta, afanyant-se, i algú que passava es va aturar i se la va mirar.

A la cantonada següent —era a tres carrers de casa seva— hi havia un enllustrador de sabates, un vell gairebé adormit assegut en una de les cadires. Va aturar-se davant seu i va esperar, i al cap d’un moment va obrir els ulls i li va somriure.

—Miri —va dir, les paraules li sortien abans que les pogués pensar—, perdoni que el molesti, però és que busco un jove que ha passat per aquí aquest matí cap a les deu, ¿que l’ha vist? —I va començar a descriure’l—. ¿Alt, amb un trajo blau i un ram de flors?

El vell va començar a fer que sí abans que ella acabés.

—Sí que l’he vist —va dir—. ¿Que és amic seu?

—Sí —va dir, li va somriure sense voler.

El vell va parpellejar i va dir:

—Recordo que he pensat, Segur que vas a veure la teva nòvia, nano. Tots van a veure les seves nòvies —va dir, i va moure el cap amb benevolència.

—¿Cap a on anava? ¿Amunt per l’avinguda?

—Exactament —va dir el vell—. Li he enllustrat les sabates, duia les seves flors, anava ben vestit, tenia molta pressa. Tens una nòvia, he pensat.

—Gràcies —va dir, buscant monedes a la butxaca.

—Segur que ella s’ha alegrat de veure’l, feia patxoca.

Per primera vegada estava convençuda que devia estar esperant-la, i va afanyar-se cap a casa, amb la faldilla del vestit estampat voleiant sota l’abric, i va tombar pel seu carrer. Des de la cantonada no veia la seva finestra, no veia si en Jamie hi mirava, esperant-la, i fins a casa seva gairebé va córrer. La clau li va tremolar entre els dits a la porta del carrer i mentre mirava cap a l’interior del drugstore va pensar en el seu pànic, mentre hi prenia el cafè aquell matí, i gairebé va riure. Davant de la porta del seu pis no va poder-se aguantar més i va començar a dir, «Jamie, soc aquí, estava tan amoïnada» abans i tot d’obrir la porta.

Era el seu pis el que l’esperava, amb les ombres silencioses i desolades de la tarda allargant-se per la finestra. Per un moment només va veure la tassa buida de cafè i va pensar, ha estat aquí esperant, abans d’adonar-se que era la seva, la que havia deixat al matí. Va mirar per tot el pis, a l’armari, al quarto de bany.

—No l’he vist —va dir el dependent del drugstore—. Ho sé perquè m’hauria fixat en les flors. No ha vingut ningú així.

El vell enllustrador es va tornar a aixecar quan la va veure davant seu.

—Hola altre cop —va dir, i va somriure.

—¿N’està segur? —va preguntar—. ¿Que ha enfilat l’avinguda?

—M’hi he fixat —va dir el vell, tot seriós pel to d’ella—. He pensat, Aquest nano té una nòvia, i he vist com entrava a la casa.

—¿Quina casa? —va dir, distant.

—Aquesta d’aquí mateix —va dir el vell. Es va inclinar endavant per assenyalar-l’hi—. A l’altra banda del carrer. Amb les seves flors, ben enllustrat, anant a veure la seva nòvia. Directe a casa d’ella.

—Quina? —va dir.

—Cap a la meitat del carrer —va dir el vell. Se la va mirar amb suspicàcia i va dir—: ¿Què hi pretén fer, vostè, per cert?

Se’n va anar gairebé corrent, sense aturar-se per dir-li «Gràcies». Va encaminar-se ràpidament cap al carrer següent, inspeccionant els edificis per fora per si en Jamie mirava per la finestra, parant l’orella per si sentia la seva rialla per allà dins.

Davant d’un dels edificis hi havia una dona asseguda, fent anar monòtonament un cotxet endavant i endarrere amb el braç. A l’interior, el nadó dormia amb el vaivé.

A aquelles alçades, ja no li costava fer la pregunta:

—Perdoni, ¿que ha vist un jove entrar en algun d’aquests edificis aquest matí, cap a les deu? Alt, amb un trajo blau i amb un ram de flors.

Va arribar un nano d’uns dotze anys i va escoltar, mirant-les amb atenció, de vegades al nadó.

—Escolti —va dir la dona amb cansament—, el nen es banya a les deu. ¿A vostè li sembla que puc fixar-me en els desconeguts que passen per aquí?

—¿Un gran ram de flors? —va preguntar el nano, estirant-li l’abric—. ¿Un gran ram de flors? Jo l’he vist, senyora.

Se’l va mirar i el nano va somriure-li insolent.

—¿A quina casa ha entrat? —va preguntar-li amb fatiga.

—¿Que se’n vol divorciar? —va preguntar el nano amb insistència.

—Això no se li pregunta a una senyora —va dir la dona que bressolava el nadó.

—Escolti —va dir el nano—, jo l’he vist. Ha entrat aquí. —Va assenyalar la porta del costat—. L’he seguit —va dir el nano—. M’ha donat una moneda. —El nano va fer més greu la veu i va dir—: «Avui és un gran dia per mi, noi», m’ha dit. Doni’m un quart de dòlar.

Ella li va donar un dòlar.

—On? —va dir.

—A l’àtic —va dir el nano—. L’he seguit fins que m’ha donat la moneda. Fins a dalt de tot. —Va recular per la vorera, fins a quedar fora d’abast, amb el bitllet de dòlar—. ¿Se’n divorciarà? —va tornar a preguntar.

—¿Duia flors?

—Sí —va dir el nano. Va començar a cridar—: ¿Que se’n divorciarà, senyora? ¿Que n’hi ha fet alguna? —Corria pel carrer, udolant—: Pobre paio, aquesta senyora sap que n’hi ha fet alguna. —I la dona que bressolava el nadó va riure.

La porta del carrer de l’edifici no estava tancada; no hi havia timbres al vestíbul ni cap llista de noms. Les escales eren estretes i brutes; hi havia dues portes al replà de dalt de tot. La del davant era la bona: al davant, a terra, hi havia un paper de florista arrugat i una cinta de paper, com una pista, com la pista final de la investigació.

Va picar i li va semblar que sentia veus a dins, i va pensar, de sobte, terroritzada, ¿Què diré si en Jamie hi és i ve a obrir la porta? De sobte les veus van callar. Va tornar a picar i només hi havia silenci, tret del que potser havia estat una rialla llunyana. Em pot haver vist per la finestra, va pensar, el pis dona al carrer i aquest marrec ha fet molt de xivarri. Va esperar i va tornar a picar, però només hi havia silenci.

Al final, va anar a l’altra porta del replà i va picar. La porta es va obrir amb l’empenta de la seva mà i va veure unes golfes buides, amb les parets de fusta pelada i l’entarimat sense pintar. Va entrar una mica, va mirar al voltant: l’espai estava ple de sacs de guix, piles de diaris vells, un bagul trencat. Se sentia alguna cosa que de sobte va adonar-se que era una rata, i llavors la va veure, molt a prop seu, al costat de la paret, la cara vil a l’aguait, mirant-la amb ulls brillants. Amb pressa per sortir, va ensopegar amb la porta tancada, se li va enganxar la faldilla i se li va esquinçar.

Sabia que hi havia algú, a l’altre pis, perquè estava convençuda que sentia veus baixes i de vegades rialles. Va tornar moltes vegades, la primera setmana cada dia. Hi passava anant cap a la feina, als matins; als vespres, quan anava cap a sopar sola, però era igual si picava molt sovint o molt fort: ningú no li va obrir mai la porta.

COM ELS FEIA LA MARE

En David Turner, que tot ho feia amb petits gestos ràpids, va afanyar-se des de la parada de l’autobús de l’avinguda cap al seu carrer. Va arribar a la botiga de queviures de la cantonada i va dubtar, ¿què era? Mantega, va recordar i es va quedar descansat: aquell matí, anant cap a la parada de l’autobús de l’avinguda, no parava de repetir-se mantega, no t’oblidis de la mantega quan tornis al vespre a casa, quan passis per la botiga de queviures recorda la mantega. Va entrar a la botiga i va esperar el seu torn, mirant les llaunes de les lleixes. Tornaven a tenir salsitxes de porc i carn de vedella en conserva. Una safata plena de panets li va cridar l’atenció, i llavors la dona de davant seu se’n va anar i el dependent es va girar cap a ell.

—¿A quant va la mantega? —va preguntar en David amb cautela.

—A vuitanta-nou —va respondre el dependent sense dubtar.

—¿A vuitanta-nou? —En David va arrufar les celles.

—Exactament —va dir el dependent. Va mirar el següent client per sobre d’en David.

—Doncs posi-me’n un quart de lliura, sisplau —va dir en David—. I una dotzena de panets.

Mentre duia el paquet cap a casa, va pensar, No hi hauria d’anar més; crec que em coneixen prou per tractar-me millor.

A la bústia hi havia una carta de la seva mare. La va posar damunt de la bossa dels panets i va pujar fins al tercer pis. No es veia cap llum al pis de la Marcia, l’únic altre pis del replà. En David va dirigir-se a la seva porta i la va obrir, encenent el llum en entrar. Aquesta nit, com cada nit que tornava a casa, el pis semblava acollidor, agradable i bo; el petit rebedor, amb una tauleta maca i quatre cadiretes; i el gerro amb petites calèndules davant de les parets verd clar que en David havia pintat; més enllà, la cuineta, i encara més enllà, la gran sala on en David llegia i dormia i tenia un sostre que sempre li donava problemes: el guix queia en una de les cantonades i cap força de la terra podia dissimular-ho. En David es consolava tota l’estona sobre el guix amb el pensament que potser si no hagués agafat un pis en un edifici vell no li cauria el guix, però vaja, pel que pagava no hauria trobat un pis amb un rebedor, una gran sala i una cuineta a cap altre lloc.

Va deixar la bossa a la taula i va desar la mantega a la nevera i els brioixos a la panera. Va plegar la bossa i la va ficar en un calaix de la cuineta. Llavors va penjar l’abric a l’armari de l’entrada i va anar a la gran sala, que ell anomenava el seu menjador, i va encendre el llum de l’escriptori. Al seu cap, la paraula per a aquella sala era encantadora. Sempre li havien agradat els grocs i els marrons, i havia pintat l’escriptori, la llibreria i les tauletes ell mateix, fins i tot les parets, i havia voltat per la ciutat per trobar les cortines exactes de tweed fosc que tenia al cap. La sala el satisfeia: la catifa era d’un marró fosc que lligava amb les vetes més fosques de les cortines, els mobles eren gairebé grocs, el cobertor del sofà i la làmpara eren taronges. Les fileres de plantes a l’ampit de la finestra donaven a la sala el toc de verd que li calia; ara en David buscava alguna cosa per decorar la tauleta, però tenia el cor robat per un gerro baix, d’un verd translúcid, per posar-hi més calèndules, i les coses així costaven més del que es podia permetre, després de la coberteria de plata.

Sempre que entrava a aquesta sala tenia la sensació que era la casa més acollidora que havia tingut; aquella nit, com sempre, la va repassar lentament amb la mirada, del sofà a les cortines, a la llibreria, va imaginar-se el gerro verd a la tauleta, i va sospirar mentre anava cap a l’escriptori. Va agafar el bolígraf del seu lloc i un full de la pila que tenia en un dels compartiments de l’escriptori, i va escriure amb cura: «Estimada Marcia, recorda que avui vens a sopar. T’espero a les sis». Va signar la nota amb una «D» i va agafar la clau del pis de la Marcia d’allà on desava els llapis a l’escriptori. Tenia una clau del pis de la Marcia perquè no era mai a casa quan venia el de la bugaderia, o quan venien a arreglar-li la nevera, el telèfon o les finestres, i algú els havia de fer passar perquè al propietari no li feia gràcia pujar tres pisos amb la clau mestra. La Marcia mai havia suggerit tenir una còpia de la clau del pis d’en David i ell mai n’hi havia ofert cap; a ell li agradava tenir només una clau de casa seva, i tenir-la en lloc segur, a la seva butxaca; li feia sentir una sensació plaent, petita i sòlida, era l’única manera d’entrar a la seva llar encantadora.

Va deixar la porta d’entrada oberta i va creuar el replà fosc cap a l’altre pis. Va obrir la porta amb la seva clau i va encendre el llum. No li agradava entrar en aquell pis; era exactament igual que el seu: rebedor, cuineta, menjador, i sempre li recordava el primer dia que va entrar al seu pis, quan la perspectiva de tot el que s’havia de fer per convertir-lo en una llar gairebé el va aclaparar completament. A casa de la Marcia tot estava per fer i de qualsevol manera: un piano de paret que un amic li havia donat feia poc, el tenia al mig del rebedor, mig tort, perquè l’habitació petita era massa estreta i la gran estava massa plena per poder-lo posar enlloc; el llit de la Marcia estava per fer i a terra hi havia una pila de roba bruta. La finestra s’havia passat tot el sant dia oberta i tot de papers s’havien escampat per terra de mala manera. En David va tancar la finestra, va vacil·lar davant dels papers, i llavors va allunyar-se’n ràpidament. Va deixar la nota damunt de les tecles del piano i va tancar la porta amb clau darrere seu.

Al seu pis, es va posar alegrement a fer el sopar. La nit anterior havia fet una mica d’estofat per al sopar; el va treure de la nevera i va tallar la carn fina i la va posar en una plata amb julivert. Les seves plates eren taronges, gairebé el mateix color que el cobertor del sofà, i li agradava preparar l’amanida amb l’enciam en una plata taronja, i el cogombre tallat fi. Va posar la cafetera al foc, va tallar les patates per fregir-les i llavors, mentre el sopar s’anava fent agradablement, amb la finestra oberta perquè se n’anés la pudor de les patates fregides, va posar-se a parar la taula amb cura. Primer les estovalles, d’un verd clar, evidentment. I dos tovallons verds nets. Les plates taronges i les tasses amb els seus platets a cada lloc. Al centre la plata amb els brioixos i la sal i el pebre com dues granotes verdes. Dos gots —eren de la botiga de saldos, però tenien una franja verda— i finalment, amb molt de compte, els coberts. De mica en mica, tendrament, en David s’estava comprant un joc sencer de coberts de plata; va començar amb un modest servei per a dues persones, que havia anat completant i ara ja en tenia més que per a quatre, però no prou com per a sis, perquè li faltaven els coberts per servir l’amanida i les culleres de sopa. Havia triat un estil poc cridaner, bonic, que anava bé amb qualsevol taula parada, i cada matí s’hi delectava amb un esmorzar que començava amb una cullereta de plata per al pomelo, i tenia un bon ganivet de la mantega per a la torrada i un ganivet sòlid i massís per trencar la closca de l’ou, i una cullereta de plata per al cafè, i s’hi posava sucre amb una cullereta especial per al sucre. Desava la coberteria de plata en una capsa perquè no es fessin malbé en una lleixa alta només per a ella, i en David la va baixar amb compte per agafar-ne un servei per a dos. A taula feia molta patxoca: els ganivets, les forquilles, els coberts de servir, els coberts per al pastís, una cullera a cada lloc, i estris especials per servir, la cullereta del sucre, els cullerots grans per a les patates i l’amanida, la forquilla per a la carn i la del pastís. Quan a la taula hi va haver tota la coberteria de plata que podien menester dues persones, va tornar la capsa a la seva lleixa i va apartar-se per repassar-ho tot i admirar la taula, tan neta i brillant. Llavors va tornar a la sala per llegir la carta de la seva mare i esperar la Marcia.

Les patates ja estaven quan va arribar la Marcia, que va obrir la porta sobtadament i va entrar fent un crit, amb un cop d’aire fresc i desordre. Era una noia alta i guapa, tenia una veu forta, duia un impermeable brut i va dir:

—No me n’havia oblidat, Davie, arribo tard com sempre. ¿Què hi ha per sopar? No t’has enfadat, oi?

En David es va aixecar i va anar a agafar-li l’abric.

—T’he deixat una nota —va dir.

—No l’he vista —va dir la Marcia—. No he passat per casa. Fa molt bona olor.

—Patates fregides —va dir en David—. Tot és a punt.

—Renoi! —La Marcia va deixar-se caure en una cadira amb les cames estirades davant seu i els braços penjant—. Estic cansada —va dir—. A fora fa fred.

—Quan venia cap a casa començava a fer fred —va dir en David. Estava portant el sopar a taula, la plata de la carn, l’amanida i les patates fregides. Anava a poc a poc de la cuineta a la taula, esquivant els peus de la Marcia—. Crec que no havies vingut des que tinc la coberteria de plata —va dir.

La Marcia va donar la volta a la taula i va agafar una cullera.

—És preciosa —va dir, passant-hi el dit—. Quin gust menjar-hi.

—El sopar és a punt —va dir en David. Va apartar-li la cadira i va esperar que segués.

La Marcia sempre tenia gana; es va servir carn, patates i amanida al plat sense dir res dels coberts de servir de plata i va començar a menjar amb entusiasme.

—Tot és preciós —va dir—. El menjar és deliciós, Davie.

—Que bé que t’agradi —va dir en David. Li agradava la sensació de la forquilla a la mà, fins i tot veure la forquilla com anava cap a la boca de la Marcia.

La Marcia va fer un gest ample amb la mà.

—Vull dir tot —va dir—, els mobles, i quin pis més bonic que tens, i el sopar, i tot.

—M’agrada així —va dir en David.

—Ho sé. —La veu de la Marcia sonava trista—. Suposo que algú me n’hauria d’ensenyar.

—Hauries de tenir la casa més endreçada —va dir en David—. Almenys t’hauries de comprar unes cortines, i tancar les finestres.

—Mai me’n recordo —va dir—. Davie, ets un cuiner fantàstic. —Va apartar el plat i va sospirar.

En David va posar-se vermell, content.

—Que bé que t’agradi —va repetir, i va riure—. Ahir a la nit vaig fer un pastís.

—Un pastís. —La Marcia se’l va mirar un moment i va dir—: ¿De poma?

En David va fer que no i ella va dir:

—Pinya?

Ell va tornar a fer que no i com que no es podia aguantar, va dir-li:

—Cireres.

—Déu meu! —La Marcia es va aixecar i el va seguir fins a la cuina i va mirar per damunt de la seva espatlla mentre treia amb compte el pastís de la panera—. ¿És el primer pastís que fas?

—Ja n’havia fet un parell —va admetre en David—, però aquest ha sortit millor que els altres.

Ella va mirar alegrement com en David tallava grans trossos de pastís i els posava en altres plats taronges, i llavors ella va dur-se el plat a la taula, va tastar el pastís i va gesticular per mostrar que li agradava molt. En David va tastar el pastís i va dir, crític:

—Crec que m’ha quedat un pèl àcid. Se m’ha acabat el sucre.

—És perfecte —va dir la Marcia—. Sempre m’han agradat els pastissos de cirera ben àcids. De fet aquest encara ho podria ser més.

En David va desparar la taula i va servir el cafè, i mentre tornava la cafetera a la cuina, la Marcia va dir:

—Sento el timbre del meu pis.

Va obrir la porta del pis i van escoltar: tots dos van sentir com sonava el timbre de casa seva. Va prémer l’intèrfon del pis d’en David, que va obrir la porta del carrer i, de lluny, van sentir unes passes feixugues que començaven a pujar les escales. La Marcia va deixar la porta oberta i va tornar a la taula, cap al seu cafè.

—Segur que és el propietari —va dir—. Aquest mes tampoc he pagat el lloguer.

Quan les passes van arribar al capdamunt de les escales, la Marcia va cridar, «Hola?», tirant enrere la cadira per poder veure el replà per la porta oberta. Llavors va dir:

—Senyor Harris, quina sorpresa. —Va aixecar-se, va anar cap a la porta i va allargar-li la mà—. Passi —va dir.

—Se m’ha acudit passar a saludar —va dir el senyor Harris. Era un home molt gros i els ulls van observar, encuriosits, les tasses de cafè i els plats buits a la taula—. No voldria interrompre el seu sopar.

—No passa res —va dir la Marcia, estirant-lo cap a la sala—. Només som en Davie i jo. Davie, aquest és el senyor Harris, treballa a la meva oficina. Aquest és el senyor Turner.

—Encantat —va dir en David educadament, i l’home se’l va mirar atentament i va dir—: Encantat.

—Segui, segui —va dir la Marcia, oferint-li una cadira—. Davie, ¿tens una tassa de cafè pel senyor Harris?

—Sisplau, no s’amoïni —va dir el senyor Harris—. Només passava a saludar.

Mentre en David agafava una altra tassa i un altre platet i una altra cullereta de la capsa de la coberteria de plata, la Marcia va dir:

—¿Que li agrada el pastís fet a casa?

—Renoi —va dir el senyor Harris, admirat—. Ja no recordo ni quina pinta fa un pastís fet a casa.

—Davie —va dir la Marcia tota contenta—, ¿que li duries un tros de pastís al senyor Harris?

Sense respondre, en David va treure una forquilla de la capsa de la coberteria de plata, va baixar un plat taronja i va posar-hi un tros de pastís. Els plans per al vespre eren vagues: potser veure una pel·lícula si no feia massa fred al carrer, i almenys una mica de conversa amb la Marcia sobre l’estat del pis d’ella; el senyor Harris s’havia posat còmode i, quan en David va deixar-li el pastís davant seu sense dir res, se’l va mirar un moment tot admirat abans de tastar-lo.

—Renoi —va dir, finalment—, sí que és bo, aquest pastís. —Va mirar la Marcia—. És bo de debò —va dir.

—¿Li agrada? —va preguntar la Marcia, amb modèstia. Va mirar cap a en David i li va somriure per sobre del cap del senyor Harris—. Només n’havia fet un parell o tres, abans —va dir.

En David va aixecar la mà per protestar, però el senyor Harris va girar-se cap a ell i li va preguntar:

—¿Oi que mai no n’havia tastat cap de tan bo?

—No crec que a en Davie li hagi agradat gaire —va dir la Marcia, amb malícia—, crec que era massa àcid per ell.

—A mi m’agraden, els pastissos àcids —va dir el senyor Harris. Va mirar amb recel en David—. Un pastís de cirera ha de ser àcid.

—Sigui com sigui, me n’alegro que li agradi —va dir la Marcia. El senyor Harris va fer l’últim mos del pastís, va acabar-se el cafè i va arrepapar-se.

—Me n’alegro d’haver passat —va dir-li a la Marcia.

El desig d’en David de desfer-se del senyor Harris s’havia convertit, imperceptiblement, en una urgència de desfer-se de tots dos; la seva casa neta, la seva plata preciosa, no eren pas fets per sostenir aquesta xerrameca idiota a què jugaven la Marcia i el senyor Harris. Gairebé amb rudesa, va endur-se cap a la cuina la tassa de cafè que la Marcia estava a punt d’agafar i va tornar i va agafar la tassa del senyor Harris.

—No cal, Davie, de veritat —va dir la Marcia. Va mirar-lo, altre cop amb un somriure, com si en David i ella conspiressin contra el senyor Harris—. Ja endreçaré demà, rei —va dir.

—Esclar —va dir el senyor Harris. Va aixecar-se—. Que s’esperin. ¿Anem al saló i ens posem còmodes?

La Marcia es va aixecar i el va dur al saló, i van seure al sofà.

—Vine, Davie —va dir la Marcia.

La visió de la seva taula bonica amb els plats bruts i la cendra del tabac l’hi va impedir. Va dur els plats i les tasses i els coberts de plata a la cuina i va apilar-los a la pica, i llavors, com que no suportava la idea que s’hi passessin gaire estona, que la brutícia s’hi anés endurint, va posar-se un davantal i va començar a rentar-los amb cura. De tant en tant, mentre els rentava, els eixugava i els desava, la Marcia li parlava. De vegades li preguntava: «Davie, ¿què estàs fent?», o «Davie, ¿per què no ho deixes estar i vens?». Un cop va dir: «Davie, no vull que rentis tots aquests plats», i el senyor Harris va dir: «Deixa’l, no li fa res».

En David va desar les tasses grogues i els platets, tot ben net, al seu lloc: ara ja no es podia reconèixer la tassa del senyor Harris; de la filera de tasses netes no podries dir quina s’havia fet servir, quina havia tacat la Marcia amb el pintallavis, o de quina havia begut cafè en David, que se l’havia acabat a la cuina. I, finalment, va baixar la capsa dels coberts de plata i els va desar. Primer les forquilles, totes juntes en els petits solcs que en contenien dues —més endavant, quan tingués tot el joc, en contindrien quatre—, després les culleres, ben posades una damunt de l’altra en el seu propi solc; i els ganivets ben endreçats, tots mirant cap a la mateixa direcció, en unes cintes especials que hi havia a la tapa de la capsa. Els ganivets de la mantega, les culleres de servir i el ganivet del pastís van anar tots al seu lloc, i llavors en David va abaixar la tapa damunt d’aquells coberts lluents i preciosos i va desar la capsa a dalt de tot. Després d’escórrer la baieta i de penjar l’eixugamà i treure’s el davantal ja ho tenia, i va anar a poc a poc cap al saló. La Marcia i el senyor Harris eren al sofà, asseguts molt a prop, entretinguts xerrant.

—El meu pare es deia James —deia la Marcia quan en David va entrar, com si donés per acabada una discussió. Es va girar cap a en David i li va dir—: Davie, moltes gràcies per rentar tots aquests plats tu solet.

—No passa res —va dir en David una mica incòmode. El senyor Harris se’l mirava amb impaciència.

—T’hauria d’haver ajudat —va dir la Marcia. Es va fer un silenci i llavors la Marcia va dir—: ¿Per què no seus, Davie?

En David va reconèixer el to de veu: era el que feia servir l’amfitrió quan no sap què més dir-te o quan has arribat massa d’hora o quan trigues a marxar. Era el to que en David esperava que la Marcia utilitzés amb el senyor Harris.

—En James i jo xerràvem de… —La Marcia va aturar-se i va riure—. ¿De què xerràvem? —va preguntar, girant-se cap al senyor Harris.

—De res en particular —va dir el senyor Harris. Encara es mirava en David.

—Bé —va dir la Marcia, deixant que la veu s’apagués. Va girar-se cap a en David, li va somriure i va dir altre cop—: Bé.

El senyor Harris va agafar el cendrer de la tauleta i el va posar al sofà entre la Marcia i ell. Va treure’s un puro de la butxaca i li va dir a la Marcia:

—¿Et fa res que fumi? —I quan la Marcia va fer que no, ell va desembolicar el puro amb cura i en va mossegar la punta—. El fum dels puros va bé per les plantes —va dir amb veu ronca mentre se l’encenia, i la Marcia va riure.

En David, dret, va pensar un moment de dir alguna cosa que comencés així: «Senyor Harris, moltes gràcies per…», però el que finalment va dir va ser, mentre la Marcia i el senyor Harris se’l miraven:

—Suposo que val més que me’n vagi, Marcia.

El senyor Harris va aixecar-se i va dir, cordialment:

—Ha estat un plaer coneixe’l. —Va donar-li la mà i en David va encaixar amb la mà fluixa.

—Tinc molta feina per fer —va dir en David, molt més amistosament del que volia, i la Marcia li va tornar a somriure com si fossin conspiradors i va anar cap a l’escriptori i li va dir:

—No et descuidis la clau.

Sorprès, en David va agafar la clau del pis d’ella, va dir bona nit al senyor Harris i va anar cap a la porta.

—Bona nit, David, rei —va dir la Marcia, i en David va dir:

—Gràcies per un sopar meravellós, Marcia —i va tancar la porta rere seu.

Va creuar el replà i va entrar al pis de la Marcia. El piano encara estava tort, els papers encara eren per terra, la roba bruta escampada, el llit per fer. En David va seure al llit i va mirar al voltant. Feia fred, tot estava brut, i mentre recordava amb pena el seu pis acollidor va sentir fluix, a l’altra banda del replà, el so d’unes rialles i d’una cadira arrossegada. Aleshores, també fluix, el so de la seva ràdio. Sense esma, en David va ajupir-se i va agafar un paper de terra, i després va començar a recollir-los tots, un rere l’altre.

JUDICI PER COMBAT

Quan l’Emily Johnson va tornar aquell vespre a la seva habitació llogada i va veure que li faltaven els millors mocadors de la calaixera, sabia perfectament qui havia estat i què fer. Feia sis setmanes que vivia en aquella habitació i les dues últimes havia anat trobant a faltar algunes coses. Faltaven uns quants mocadors, i una agulla amb la seva inicial que gairebé no es posava mai i que havia comprat en una botiga de saldos. També va trobar a faltar una ampolleta de perfum i un joc de gossets de porcellana. L’Emily feia dies que sabia qui s’enduia les coses, però va ser aquell vespre que va decidir què fer. No li feia el pes queixar-se’n a la propietària perquè el que li faltava eren objectes trivials i perquè tenia la seguretat que tard o d’hora sabria com resoldre ella mateixa la situació. Des del principi, li va semblar lògic que l’única persona que es passava el dia a la pensió fos la més sospitosa, i un diumenge al matí, baixant del terrat on havia estat prenent el sol, l’Emily va veure algú sortir de la seva habitació i anar-se’n escales avall, i va reconèixer la persona. Aquesta nit li va semblar que ja sabia exactament què s’havia de fer. Es va treure l’abric i el barret, va deixar les bosses a terra i, mentre s’escalfava una llauna de tamales a la cuina elèctrica, va repassar el que volia dir.

Després de sopar, va tancar amb clau la seva porta i va baixar les escales. Va picar fluixet a la porta de l’habitació just a sota de la seva, i quan li va semblar que sentia que algú li deia «Passi», va dir «¿Senyora Allen?», va obrir la porta amb compte i va entrar.

L’habitació, l’Emily se’n va adonar immediatament, era gairebé igual que la seva —el mateix llit estret amb el cobrellit marró, la mateixa calaixera i butaca d’auró; l’armari era a l’altra banda de l’habitació, però la finestra era al mateix lloc. La senyora Allen seia a la butaca. Tenia uns seixanta anys. Més del doble que jo, va pensar l’Emily, encara a la porta, i encara tota una dama. Va vacil·lar un moment, mirant els cabells blancs i pulcres de la senyora Allen, i la seva impecable bata blau fosc, abans de parlar.

—Senyora Allen —va dir—, soc l’Emily Johnson.

La senyora Allen va abaixar la revista Woman’s Home Companion que estava llegint i va aixecar-se a poc a poc.

—Molt de gust —va dir, amablement—. L’he vist, esclar, moltes vegades, i he pensat que semblava encantadora. És tan difícil trobar algú —la senyora Allen va dubtar—, algú tan maco —va continuar—, en un lloc com aquest.

—Molt de gust —va dir l’Emily.

La senyora Allen li va assenyalar la butaca d’on s’havia aixecat.

—¿Vol seure?

—Gràcies —va dir l’Emily—. Segui-hi vostè. Jo seuré al llit. —Va somriure—. Tinc la sensació que conec tots els mobles. La meva habitació té els mateixos.

—És una vergonya —va dir la senyora Allen, que tornava a seure a la butaca—. Li he dit mil cops a la propietària que la gent no se sent a casa seva si totes les habitacions tenen els mateixos mobles. Però diu que aquests mobles d’auró són soferts i barats.

—Són millors que la majoria —va dir l’Emily—. Vostè els té molt més macos que jo.

—Fa tres anys que visc aquí —va dir la senyora Allen—. Vostè només un mes o així, oi?

—Sis setmanes —va dir l’Emily.

—La propietària m’ha parlat de vostè. El seu marit és militar.

—Sí. Jo treballo aquí a Nova York.

—El meu marit també era militar —va dir la senyora Allen. Va assenyalar unes fotos damunt de la calaixera d’auró—. D’això fa molts anys, esclar. Fa gairebé cinc anys que és mort.

L’Emily va aixecar-se i va anar cap a les fotos. En una hi havia un home alt, circumspecte, vestit de militar. Moltes eren de criatures.

—Era un home d’una gran presència —va dir l’Emily—. ¿Són els seus fills?

—No en tinc, per desgràcia meva —va dir la senyora gran—. Aquests són els nebots i nebodes del meu marit.

L’Emily, davant de la calaixera, es va mirar l’habitació.

—Veig que també té flors —va dir. Va anar cap a la finestra i va mirar la filera de testos—. M’encanten, les flors —va dir—. Ahir al vespre em vaig comprar un gran ram de margarides per alegrar l’habitació. Però es marceixen molt de pressa.

—És per això que prefereixo les plantes —va dir la senyora Allen—. Però ¿per què no posa una aspirina a l’aigua de les flors? Així duren molt més.

—No en sé gaire, de flors —va dir l’Emily—. No sabia això de l’aspirina a l’aigua, per exemple.

—Jo sempre ho faig, amb flors tallades —va dir la senyora Allen—. Les flors fan que les habitacions es tornin molt més acollidores.

L’Emily va quedar-se a la vora de la finestra un moment, mirant el que veia la senyora Allen cada dia: l’altra escala d’incendis, un tall oblic del carrer de sota. Aleshores va respirar fondo i es va girar.

—De fet, senyora Allen —va dir—, he vingut per un motiu.

—¿A banda de presentar-se? —va dir la senyora Allen, somrient.

—No sé què fer —va dir l’Emily—. No m’agrada dir-li res a la propietària.

—Quan hi ha alguna urgència, la propietària no és de gaire ajuda —va dir la senyora Allen.

L’Emily va tornar a seure al llit, mirant seriosament la senyora Allen, que semblava una velleta encantadora.

—No té gaire importància —va dir—, però algú ha estat entrant a la meva habitació.

La senyora Allen va alçar la mirada.

—Em falten coses —va continuar l’Emily—, un mocador, bijuteria. Res de l’altre món. Però algú ha estat entrant a la meva habitació i s’endú coses.

—Em sap greu —va dir la senyora Allen.

—Miri, no voldria molestar —va dir l’Emily—. És només que algú ha estat entrant a la meva habitació. No m’han agafat res de valor.

—Ahà —va dir la senyora Allen.

—Me n’he adonat fa pocs dies. I aquest diumenge, quan baixava del terrat vaig veure algú que sortia de la meva habitació.

—¿Té alguna idea de qui és? —va dir la senyora Allen.

—Crec que sí —va dir l’Emily.

La senyora Allen va callar un moment.

—Ara entenc per què no vol parlar amb la propietària —va dir, finalment.

—Esclar —va dir l’Emily—. Només vull que s’acabi.

—L’entenc perfectament —va dir la senyora Allen.

—Miri, vol dir que algú té la clau de la meva habitació —va dir l’Emily, peremptòria.

—Totes les claus d’aquesta casa obren totes les portes —va dir la senyora Allen—. Tenen panys antics.

—Això s’ha d’acabar —va dir l’Emily—. Si no s’acaba, hauré de fer alguna cosa.

—Ho entenc —va dir la senyora Allen—. Tot plegat no fa cap gràcia. —Va aixecar-se—. M’haurà de perdonar —va continuar—. Em canso de seguida i m’he de ficar d’hora al llit. Em fa molta il·lusió que m’hagi vingut a veure.

—Estic molt contenta d’haver-la conegut, finalment —va dir l’Emily. Va anar cap a la porta—. Espero que no em tornin a molestar —va dir—. Bona nit.

—Bona nit —va dir la senyora Allen.

L’endemà al vespre, quan l’Emily va tornar de la feina, li faltaven un parell d’arracades barates i dos paquets de tabac que tenia desats a la calaixera. Aquell vespre es va passar una bona estona asseguda a l’habitació rumiant. Aleshores va escriure-li una carta al marit i se’n va anar a dormir. L’endemà al matí es va llevar, va vestir-se i va anar al drugstore de la cantonada, des d’on va trucar a l’oficina per dir que estava malalta i que no hi aniria en tot el dia. Llavors va tornar a l’habitació. S’hi va estar gairebé una hora amb la porta entreoberta fins que va sentir que s’obria la porta de la senyora Allen i que sortia i baixava a poc a poc les escales. Un cop la senyora Allen va haver sortit al carrer, l’Emily va tancar la seva porta i, amb la clau a la mà, va baixar a l’habitació de la senyora Allen.

Anava pensant, si algú arriba, faré veure que és la meva habitació, que m’he equivocat de pis. Per un moment, quan va obrir la porta, li va semblar que sí que era a la seva habitació. El llit estava ben fet i les cortines corregudes a les finestres. L’Emily va deixar la porta sense tancar amb clau i va anar a obrir les cortines. Ara que l’habitació estava il·luminada, va donar-hi un cop d’ull. De sobte va tenir una sensació insuportable d’intimitat amb la senyora Allen, i va pensar, així es deu sentir ella a la meva habitació. Tot estava net i endreçat. El primer que va mirar va ser l’armari, però no hi havia res més, a banda de la bata blava de la senyora Allen i un o dos vestits senzills. L’Emily va anar cap a la calaixera. Va mirar un moment la foto del marit de la senyora Allen, i llavors va obrir el calaix de dalt i va mirar-hi. Hi havia els seus mocadors ben posats en una pila, i al costat els cigarros i les arracades. En un racó hi havia el gosset de porcellana. Hi era tot, va pensar l’Emily, tot ben desat i endreçat. Va tancar el calaix i va obrir els altres dos. Tots dos eren buits. Va obrir altre cop el de dalt. A banda de les seves coses, també hi havia un parell de guants negres de cotó, i sota la pila dels seus mocadors, dos més de blancs. Hi havia una capsa de Kleenex i una llauneta d’aspirines. Per a les seves plantes, va pensar l’Emily.

L’Emily comptava els mocadors quan un soroll darrere seu la va fer girar. La senyora Allen era a la porta observant-la sense dir res. L’Emily va deixar caure el mocador que tenia a la mà i va fer un pas enrere. Va notar que s’enrojolava i sabia que li tremolaven les mans. Ara, va pensar, ara et gires i l’hi dius.

—Escolti, senyora Allen —va començar, i es va aturar.

—Sí? —va dir amablement la senyora Allen.

L’Emily es va trobar mirant la foto del marit de la senyora Allen, sembla molt atent, va pensar. Deuen haver passat una vida molt agradable plegats, i ara ella tenia una habitació com la meva, amb només dos mocadors propis a la calaixera.

—Sí? —va repetir la senyora Allen.

Què pretén que li digui, va pensar l’Emily. ¿Què deu esperar que digui, amb aquestes maneres tan de senyora?

—He baixat —va dir l’Emily, i va dubtar. També feia una veu molt de senyora, va pensar—. Tenia un mal de cap terrible i he baixat a demanar-li una aspirina —va dir ràpidament—. Tenia un mal de cap espantós i quan he vist que no hi era he pensat que segur que no li faria res si li agafava una aspirina.

—Em sap molt de greu —va dir la senyora Allen—. Però me n’alegro que ja em tingui confiança.

—Mai no m’hauria passat pel cap entrar —va dir l’Emily— si no fos per aquest mal de cap insuportable.

—Esclar —va dir la senyora Allen—. Deixem-ho estar. —Va anar cap a la calaixera i va obrir el calaix de dalt. L’Emily, al seu costat, va mirar com passava les mans per damunt dels mocadors i agafava l’aspirina—. Prengui-se’n dues i fiqui’s una horeta al llit —va dir la senyora Allen.

—Gràcies. —L’Emily va anar cap a la porta—. És molt amable.

—Si necessita res més, ja ho sap.

—Gràcies —va repetir l’Emily, obrint la porta. Va esperar un moment i va girar-se cap a les escales que pujaven cap a la seva habitació.

—Ja passaré més tard —va dir la senyora Allen— per veure com es troba.

GENT DEL VILLAGE

La senyoreta Clarence va aturar-se a la cantonada de Sixth Avenue i Eighth Street i va mirar-se el rellotge. Un quart de tres; arribava més d’hora del que es pensava. Va entrar a Whelan’s, va seure a la barra i va deixar la seva revista Villager al damunt de la barra, al costat de la bossa i de La cartoixa de Parma, que havia llegit amb entusiasme fins a la pàgina cinquanta i que ara només duia per presumir. Va demanar un cafè i mentre el cambrer l’hi feia va anar a la secció de tabac i va comprar un paquet de Kools. Va tornar a la barra, va obrir el paquet i va encendre’s un cigarro.

La senyoreta Clarence tenia uns trenta-cinc anys i en feia dotze que vivia a Greenwich Village. Als vint-i-tres va arribar a Nova York d’un poblet del nord de l’estat perquè volia ser ballarina, i perquè tothom que volia estudiar dansa o escultura o enquadernació anava a Greenwich Village, en aquella època, normalment amb l’ajut econòmic dels pares i plans de treballar a Macy’s o en una llibreria fins que tinguessin prou diners per poder dedicar-se a les arts. La senyoreta Clarence, afortunada d’haver fet un curs de taquigrafia i mecanografia, havia anat a treballar de taquígrafa en una empresa de carbó i coc. Ara, després de dotze anys, era secretària personal a la mateixa empresa, i guanyava prou diners per viure en un bon pis al Village, a la vora del parc, i comprar-se roba maca. Encara anava a algun espectacle de dansa amb una altra noia de l’oficina, i de vegades, quan escrivia a les antigues amigues del poble, es referia a ella mateixa com «del Village de cap a peus». Quan la senyoreta Clarence pensava una mica en el tema, es felicitava per haver sabut triar amb seny i conservar una bona feina i guanyar-se la vida millor que al seu poble.

Convençuda que feia patxoca amb el seu vestit gris de tweed i l’agulla de coure d’una joieria del Village a la solapa, la senyoreta Clarence va acabar-se la berlina i va tornar a mirar-se el rellotge. Va pagar al caixer, va sortir a Sixth Avenue, i va començar a caminar amunt a bon ritme. Ho havia calculat bé: la casa que buscava era just pujant Sixth Avenue a mà esquerra, i s’hi va aturar al davant un moment, satisfeta d’ella mateixa, i comparant l’edifici amb el seu. La senyoreta Clarence vivia en una pintoresca casa moderna de maons i estucat; aquest edifici era vell i de fusta, amb un portal molt nou que enganya fins que mires cap amunt i veus que la construcció és del tombant de segle. La senyoreta Clarence va tornar a comprovar l’adreça de l’anunci al Villager i aleshores va obrir la porta principal i va entrar al vestíbul llòbrec. Va trobar el nom Roberts i el número del pis, 4B. La senyoreta Clarence va sospirar i va començar a pujar les escales.

Va aturar-se a descansar al tercer replà, i va encendre’s un altre cigarro per entrar al pis com cal. Al replà del quart va trobar la porta 4B, amb una nota enganxada. La senyoreta Clarence la va agafar de la xinxeta que l’aguantava i la va acostar a la llum. «Senyoreta Clarence», va llegir, «he hagut de sortir un moment, però tornaré a dos quarts de quatre. Sisplau, passi i miri fins que jo torni: tots els mobles tenen el preu posat. Em sap molt de greu: Nancy Roberts».

La senyora Clarence va empènyer la porta i va veure que no estava tancada amb clau. Amb la nota encara a la mà, va entrar i va tancar la porta darrere seu. L’habitació era un caos: capses de papers mig buides i llibres per terra, les cortines corregudes i els mobles plens de maletes a mig omplir i roba. El primer que va fer la senyoreta Clarence va ser anar cap a la finestra: des del quart pis, va pensar, potser tenien una bona vista. Però només va veure terrats bruts i, lluny a mà esquerra, un edifici alt coronat amb un jardí floral. Algun dia hi viuré, va pensar, i va tornar a l’habitació.

Va anar cap a la cuina, un raconet amb dos fogons i una nevera a sota, amb una pica menuda al costat. No deuen cuinar gaire, va pensar la senyoreta Clarence, no han netejat mai els fogons. A la nevera hi havia una ampolla de llet, tres de Coca-Cola i un pot mig buit de mantega de cacauet. Fan tots els àpats fora, va pensar la senyoreta Clarence. Va obrir l’armari de la cuina: un got i un obridor. L’altre got deu ser al quarto de bany, va pensar la senyoreta Clarence; cap tassa: al matí ella no es fa ni el cafè. Hi havia un escarabat a la part de dins de la porta de l’armari de la cuina; la senyoreta Clarence va tancar-lo ràpidament i va tornar a la sala gran. Va obrir el quarto de bany i va donar-hi un cop d’ull: una banyera de les antigues, amb potes, no hi havia dutxa. El quarto de bany estava brut, i la senyoreta Clarence estava convençuda que també hi devia haver escarabats.

Finalment, la senyoreta Clarence va anar a la sala atapeïda. Va apartar una maleta i una màquina d’escriure d’una de les cadires, va treure’s el barret i l’abric i va seure, encenent-se un altre dels seus cigarros. Ja havia decidit que no aprofitaria cap dels mobles: les dues cadires i el llit eren d’auró; el que la senyoreta Clarence considerava Village Modern. La petita tauletallibreria era un moble bonic, però tenia una rascada llarga a dalt i unes quantes taques de got. L’etiqueta deia deu dòlars, i la senyoreta Clarence es va dir a si mateixa que per aquest preu en podia aconseguir una dotzena de noves. La senyoreta Clarence, amb una mica d’animadversió cap a l’empresa de carbó i coc, s’havia fet el seu pis tranquil en tons de beix i blanc trencat, i la idea d’incorporar-hi aquell auró brillant l’espantava. Es va imaginar ràpidament una colla de joves del Village, parroquians de llibreries, arrepapats en aquelles cadires d’auró bevent rom amb coca-cola i deixant els gots per tot arreu.

Per un moment, la senyoreta Clarence va pensar que podria comprar alguns llibres, però els que hi havia amuntegats sobre les caixes eren sobretot llibres d’art i àlbums. En alguns llibres, a dins, hi havia escrit «Arthur Roberts»; l’Arthur i la Nancy Roberts, va pensar la senyoreta Clarence, una parella de joves encantadors. L’Arthur era l’artista, i la Nancy… La senyoreta Clarence va mirar alguns dels llibres i en va trobar un de fotografies de dansa contemporània; es va preguntar si la Nancy devia ser ballarina…

Va sonar el telèfon i la senyoreta Clarence, a l’altra banda de la sala, va dubtar un moment abans d’anar-hi i agafar-lo. Quan va respondre «Digui?», un home va dir:

—Nancy?

—No, ho sento, no és a casa —va dir la senyoreta Clarence.

—¿Amb qui parlo? —va preguntar la veu.

—Espero la senyoreta Roberts —va dir la senyoreta Clarence.

—Doncs —va dir la veu— jo soc l’Artie Roberts, el seu marit. Quan torni, li diu que em truqui, sisplau.

—Senyor Roberts —va dir la senyoreta Clarence—. Potser vostè em podria ajudar, llavors. He vingut a veure els mobles.

—¿Qui és vostè?

—Em dic Clarence, Hilda Clarence. Estic interessada en comprar mobles.

—I què, Hilda —va dir l’Artie Roberts—, ¿què li semblen? Tot està en bones condicions.

—No m’acabo de decidir —va dir la senyoreta Clarence.

—El llit està com nou —va continuar l’Artie Roberts—, m’ha sortit l’oportunitat d’anar a París, sap. És per això que ens els venem.

—Que bé —va dir la senyoreta Clarence.

—La Nancy se’n torna amb la seva família a Chicago. Ens ho hem de vendre i tancar tot en molt poc temps.

—Ho sé —va dir la senyoreta Clarence—. Quina llàstima.

—Bé, Hilda —va dir l’Artie Roberts—, parli amb la Nancy quan vingui i estarà encantada d’explicar-li tot el que faci falta. No se’n penedirà, li garanteixo que tot és molt còmode.

—N’estic convençuda —va dir la senyoreta Clarence.

—Digui-li que em truqui, eh?

—Ho faré, no es preocupi —va dir la senyoreta Clarence.

Va dir-li adeu i va penjar.

Va tornar a la cadira i va mirar-se el rellotge. Les tres i deu. M’esperaré fins a dos quarts, va pensar la senyoreta Clarence, i llavors me n’aniré. Va agafar un llibre de fotografies de dansa i va fullejar-lo fins que una imatge li va cridar l’atenció i se la va tornar a mirar. Feia anys que no la veia, va pensar la senyoreta Clarence: la Martha Graham. Li va venir al cap una imatge d’ella mateixa quan tenia vint anys, abans i tot d’anar-se’n a Nova York, practicant una postura de dansa. La senyoreta Clarence va deixar el llibre a terra i es va aixecar, estirant els braços cap amunt. No m’és tan fàcil com abans, va pensar, se m’enganxen les espatlles. Mirava el llibre per sobre l’espatlla, intentant posar bé els braços, quan van trucar i van obrir la porta. Un jove —de l’edat de l’Arthur, va pensar la senyoreta Clarence— va entrar i es va quedar a la porta, com si li sabés greu.

—Estava mig oberta —va dir—, per això he entrat.

—Hola? —va dir la senyoreta Clarence, abaixant els braços.

—¿És la senyoreta Roberts? —va preguntar el jove.

La senyoreta Clarence, intentant tornar amb naturalitat a la seva cadira, no va dir res.

—He vingut pels mobles —va dir l’home—. M’interessen les cadires.

—Molt bé —va dir la senyoreta Clarence—. Tot té el preu marcat.

—Em dic Harris. Soc nou a la ciutat i m’estic moblant el pis.

—És molt difícil trobar res últimament.

—Deu ser el desè lloc que visito. Busco un arxivador i una gran butaca de pell.

—Doncs em sap greu… —va dir la senyoreta Clarence, ensenyant la sala amb un gest.

—Ho sé —va dir en Harris—. Últimament, si algú en té, s’ho queda. Soc escriptor —va afegir.

—¿De veritat?

—O, més aviat, vull ser escriptor —va dir en Harris. Tenia una cara rodona i agradable i quan va dir això va somriure encantadorament—. Vull aconseguir una feina de dia per escriure a les nits —va dir.

—Segur que no li costarà gens —va dir la senyoreta Clarence.

—¿Hi viu algun artista, aquí?

—El senyor Roberts —va dir la senyoreta Clarence.

—Quina sort que té —va dir en Harris. Va anar cap a la finestra—. És més fàcil pintar que escriure. Aquest pis és més maco que el meu, sens dubte —va afegir de cop i volta, mirant per la finestra—. El meu és un forat.

A la senyoreta Clarence no se li acudia res a dir, i ell se la va tornar a mirar, encuriosit.

—¿Vostè també és artista?

—No —va dir la senyoreta Clarence. Va respirar fondo—. Ballarina —va dir.

Ell va tornar a somriure, simpàtic.

—M’ho hauria d’haver imaginat —va dir— quan he entrat.

La senyoreta Clarence va riure amb modèstia.

—Deu ser meravellós —va dir.

—És difícil —va dir la senyoreta Clarence.

—Ho deu ser. ¿Ha tingut sort, de moment?

—No gaire —va dir la senyoreta Clarence.

—Suposo que així són les coses —va dir.

Va voltar i va obrir la porta del quarto de bany; quan hi va treure el nas, la senyoreta Clarence es va avergonyir. Va tancar la porta sense dir res i va obrir la de la cuina.

La senyoreta Clarence va aixecar-se i va anar cap al seu costat i va mirar la cuina amb ell.

—No cuino gaire —va dir.

—No m’estranya, hi ha tants restaurants. —Va tancar la porta i la senyoreta Clarence va tornar a seure—. Però no puc esmorzar fora. És l’únic que no puc fer —va dir.

—¿Se’l fa vostè mateix?

—Ho intento —va dir—. Soc el pitjor cuiner del món. Però és millor que esmorzar fora. El que em cal és una dona. —Va tornar a somriure i va anar cap a la porta—. Em sap greu pels mobles —va dir—, tant de bo hagués trobat alguna cosa.

—No passa res.

—¿Ja no tenen dona de fer feines?

—Ens hem hagut de desfer de tot —va dir la senyoreta Clarence. Va dubtar—. L’Artie se’n va a París —va dir, finalment.

—Tant de bo fos jo —va sospirar—. Bé, bona sort per a tots dos.

—Per a vostè també —va dir la senyoreta Clarence, i va tancar la porta darrere seu a poc a poc. Va escoltar el so de les passes que baixaven les escales i llavors va mirar-se el rellotge. Eren dos quarts menys cinc de quatre.

Amb una pressa sobtada, va trobar la nota que la Nancy Roberts li havia deixat i a darrere hi va escriure amb un llapis que va agafar d’una de les caixes: «Estimada senyora Roberts, he esperat fins a dos quarts de quatre. Em sap greu, però no he pogut trobar cap moble que em serveixi. Hilda Clarence». Amb el llapis a la mà, va rumiar un moment. Aleshores va afegir: «PS. El seu marit ha trucat i diu que el truqui».

Va recollir la seva bossa, La cartoixa de Parma i el Villager, i va tancar la porta. La xinxeta encara era allà i la va fer servir per clavar-hi la nota. Llavors es va girar i va baixar les escales per anar cap a casa seva, al seu pis. Li feien mal les espatlles.

LA MEVA VIDA AMB R. H. MACY

I el primer que van fer va ser segregar-me. Em van segregar de l’única persona d’allà amb qui havia intercanviat unes paraules. Una noia que m’havia trobat pel passadís i em va dir: «¿Tens tanta por com jo?». I quan vaig dir «Sí», ella va dir «Soc a llenceria, ¿i tu?», i després de pensar-hi un moment vaig dir «a decoració», que va ser la millor resposta que se’m va acudir, i va dir «Ah, bé, et passo a buscar d’aquí un moment». I se’n va anar, la van segregar i ja no la vaig tornar a veure.

I no paraven de cridar el meu nom i jo m’afanyava cap a on em cridaven i elles em deien («elles» sempre eren dones joves d’una bellesa impressionant, que duien vestits a mida i els cabells curts), «Ves amb la senyoreta Cooper. Ella et dirà què has de fer». Totes les dones que vaig conèixer el primer dia es deien senyoreta Cooper. I la senyoreta Cooper em deia: «¿De quina secció ets?» i ja havia après que havia dir «Llibres», i ella deia «Ah, bé, doncs, llavors ets de la senyoreta Cooper d’allà», i llavors cridava «¿Senyoreta Cooper?» i una altra jove venia i la primera deia «la 13-3138 és teva», i la senyoreta Cooper deia «¿De quina secció és?» i la senyoreta Cooper responia «Llibres», i jo me n’anava i em tornaven a segregar.

Aleshores me’n van ensenyar. Finalment em van segregar a una classe i vaig seure una estona tota sola (així de segregada estava) i llavors unes quantes noies més van entrar, totes duien vestits a mida (jo duia un vestit de tarda de vellut vermell) i vam seure i ens van ensenyar. Ens van donar a cadascuna un gran llibre on hi posava R. H. Macy, i a l’interior del llibre hi havia blocs de fulls petits on hi posava (d’esquerra a dreta): «Comp. guardar per ref. client. n. o c.t. n. llibre de vendes n. talonari n. dependent n. dept data M.». Després de la M hi havia una línia llarga pel Sr. o Sra. i el nom, i llavors tornava a començar amb «N. item classe preu total». I a baix de tot hi posava original i llavors altre cop «Comp. guardar per ref.» i «Aquí el segell groc de regal». M’ho vaig llegir tot amb molta atenció. No va trigar a arribar una senyoreta Cooper, que va parlar una estona sobre els avantatges de treballar a Macy’s i va parlar del llibre de vendes, que es veu que venia a part, amb una mena de mapa de carreteres i paper de carbó i coses. Vaig escoltar una estona, i quan la senyoreta Cooper ens va fer escriure en uns bocins de paper, vaig copiar de la noia que tenia al costat. Això era la formació.

Al final algú va dir que anàvem a planta, i vam baixar de la setzena a la primera. Anàvem amb grups de sis, totes seguíem decidides la senyoreta Cooper i dúiem unes petites etiquetes on hi posava informació llibres. No vaig esbrinar mai què volia dir. La senyoreta Cooper va dir que havia de treballar al mostrador de vendes especials, i em va ensenyar un llibret titulat La foca que volia ser artista, que semblava que havia de vendre. Ja anava per la meitat del llibre quan va tornar i em va dir que m’havia de quedar amb el meu equip.

M’agradava fitxar i vaig passar una agradable mitja hora entaforant fitxes diverses fins que va venir algú i em va dir que no podia fitxar amb el barret posat. Així que vaig haver d’anar-me’n, després de fer una tímida reverència al rellotge de fitxar i el seu profeta, i llavors vaig descobrir el número de la meva taquilla, que era el 1773, i el meu número de fitxar, que era el 712, i el meu número de la caixa, que era el 1336, i el meu número de la caixa registradora, que era el 253, i el meu número del calaix de la caixa registradora, que era la lletra K, i el meu número de la clau del calaix de la caixa registradora, que era el 872, i el meu número de departament, que era el 13. Me’ls vaig apuntar tots. I així va anar el meu primer dia.

El segon dia va anar millor. Ja era oficialment a planta. Em vaig posar a una banda del mostrador, amb una mà possessivament damunt de La foca que volia ser artista, esperant clients. L’encarregada del mostrador es deia 13-2246 i era molt amable amb mi. Em va enviar a dinar tres vegades perquè em va confondre amb la 13-6454 i la 13-3141. Va ser després de dinar que va venir una clienta. Va acostar-se i va agafar un dels meus foques i va dir «¿Quant costa?». Vaig obrir la boca i la clienta va dir «Tinc un D. A. i vull que enviïn el llibre a la meva tia a Ohio. Una part d’aquest D. A. serà per pagar amb un dividend del llibre de 32 cèntims, i la resta anirà a càrrec del meu compte, esclar. ¿El llibre té preu fix?». Això és gairebé tot el que recordo que va dir. Vaig somriure amb seguretat i li vaig dir «Esclar; ¿podria esperar-se un moment?». Vaig trobar un paperet en un calaix del mostrador: hi posava Duplicat Triplicat amb grans lletres. Vaig apuntar el nom i l’adreça de la clienta, el nom i l’adreça de la tieta i vaig escriure amb cura a sobre del duplicat triplicat «1 FC ART». Llavors vaig tornar a somriure a la clienta i li vaig dir com si res: «Seran setanta-cinc cèntims». Ella va dir «Però si tinc un D. A.». Li vaig dir que tots els D. A. s’havien suspès per la campanya de Nadal i ella em va donar els setanta-cinc cèntims, que em vaig quedar. Aleshores vaig marcar un «Cap Ingrés» a la caixa registradora i vaig estripar el duplicat triplicat perquè no sabia què fer-ne.

Després va venir un altre client i va dir «¿On podria trobar el llibre de l’Ann Rutherford Gwynn Va arribar com un tro?» i jo li vaig dir «A llibres de medicina, just a l’altra banda», però va arribar la 13-2246 i va dir «És filosofia, oi?» i el client va dir que sí, i la 13-2246 va dir «En aquest mateix passadís, més endavant, a diccionaris». El client se’n va anar i li vaig dir a la 13-2246 que fos com fos la seva suposició era tan bona com la meva i ella se’m va quedar mirant i em va explicar que filosofia, ciències socials i Bertrand Russell eren tots a diccionaris.

No vaig tornar a Macy’s el tercer dia perquè aquella nit quan me n’anava de la botiga vaig caure per les escales i em vaig esquinçar les mitges i el porter em va dir que si anava a la meva cap de departament de Macy’s me’n donaria un parell de noves i vaig tirar enrere i vaig trobar la senyoreta Cooper i em va dir «Ves a reclamacions de la setena planta i li dones això», i em va fer a mans un paperet rosa on, a baix de tot, hi posava, imprès «Comp. guardar per ref. client. d. a. n. o c.t. n. llibre de vendes n. talonari n. dependent n. dept. data M.». I després de la M, en comptes d’un nom, hi havia escrit 13-3138. Vaig agafar el paperet i el vaig llençar i vaig pujar a la quarta planta i vaig comprar-me un parell de mitges per 69 cèntims i llavors vaig baixar i vaig sortir per la porta principal.

Vaig escriure una llarga carta a Macy’s, i vaig signar amb tots els meus números sumats i dividits per 11.700, que és el nombre d’empleats de Macy’s. Em pregunto si em troben a faltar.

II

L’espectador ignorant no és capaç d’imaginar el que el dibuixant vol representar amb aquestes línies i gargots d’aparença tosca, i els pren com a rudiments d’una imatge, i les figures de les operacions matemàtiques semblaran absurdes i traços sense solta ni volta per qui sigui llec en mecànica. Desconeixem del tot els propòsits i intencions d’altri; i hi ha milers d’intrigues en les nostres futileses que no confessarien el seu designi ni davant del més sagaç inquisidor.

JOSEPH GLANVIL, Sadducismus Triumphatus

LA BRUIXA

El vagó estava tan buit que el nen tenia un seient per a ell, i la seva mare seia a l’altra banda del passadís, al costat de la germana del nen, un nadó amb un tros de pa en una mà i un sonall a l’altra. Estava ben lligada al seient i podia mirar al voltant, i si en algun moment començava a relliscar lentament cap a una banda, el cinturó l’aguantava pel mig fins que la mare es girava i la redreçava altre cop. El nen mirava per la finestra i menjava una galeta, i la mare llegia en silenci, responent les preguntes del nen sense alçar la vista.

—Som damunt d’un riu —va dir el nen—. Això és un riu i nosaltres hi som al damunt.

—Molt bé —va dir la mare.

—Som dalt d’un pont que passa per damunt d’un riu —va dir-se el nen a si mateix.

Les altres poques persones que hi havia al vagó eren a l’altra banda; si venien pel passadís per alguna raó, el nen se’ls mirava i deia «Hola» i el desconegut normalment responia «Hola» i de vegades li preguntava al nen si li agradava anar en tren o fins i tot li deia que era molt bon minyó. Aquests comentaris molestaven al nen i es girava emmurriat cap a la finestra.

—Hi ha una vaca —deia, o, sospirant—: ¿Quant falta?

—No gaire —deia sempre la mare.

El nadó, que estava molt tranquil i ocupat amb el sonall i el tros de pa, que la seva mare renovava constantment, va relliscar massa cap a una banda i es va donar un cop al cap. Va començar a plorar i per un moment hi va haver rebombori al voltant del seient de la mare. El nen va esmunyir-se del seient i va creuar el passadís per acaronar els peus de la germana i demanar-li que no plorés, i al final el nadó va riure i va tornar al tros de pa, i el nen va rebre una piruleta de la mare i va tornar a la seva finestra.

—He vist una bruixa —va dir a la mare al cap d’un moment—. A fora hi havia una bruixota vellíssima i més lletja que un pecat.

—Molt bé —va dir la mare.

—Una bruixota horrible. I li he dit que se n’anés i se n’ha anat —va continuar el nen, parlant baixet amb si mateix—, ha vingut i m’ha dit «Te’m menjaré de viu en viu» i jo li he dit «no, de cap manera», i l’he foragitat, la bruixota vella i malvada.

Va parar de parlar i va aixecar la vista quan la porta del vagó es va obrir i va entrar un home. Era un senyor gran, amb una cara simpàtica sota els cabells blancs; el trajo blau que duia només tenia les lleus arrugues d’un viatge llarg en tren. Duia un puro, i quan el nen li va dir «Hola», el senyor va gesticular amb el puro i va dir «Hola, nano». Va aturar-se al costat del seient del nen i es va inclinar endavant, mirant el nen des de dalt, que estirava el coll cap a ell.

—¿Què mires per la finestra? —va preguntar el senyor.

—Bruixes —va dir el nen de seguida—. Bruixotes velles i malvades.

—Ah —va dir el senyor—. ¿I n’has vist moltes?

—El meu pare fuma puros —va dir el nen.

—Tots els homes fumen puros —va dir el senyor—. Algun dia tu també fumaràs puros.

—Jo ja soc tot un home —va dir el nen.

—¿Quants anys tens? —va preguntar el senyor.

El nen, davant l’eterna qüestió, va mirar-se’l un moment amb desconfiança i després va dir:

—Vint-i-sis. Vuit-centenars i quaranta vuitantens.

La mare va alçar la vista del llibre.

—Quatre —va dir, somrient tendra al seu fill.

—¿Ah, sí? —va dir educadament el senyor al nen—. Vint-i-sis. —Va assenyalar amb el cap la seva mare, a l’altra banda del passadís—. ¿Que és la teva mare?

El nen es va inclinar per mirar i va dir:

—Sí, és ella.

—¿Com et dius? —va preguntar el senyor.

El nen se’l va tornar a mirar amb desconfiança.

—Senyor Jesús —va contestar.

—Johnny —va dir la mare. Va caçar la mirada del nen i va arrufar el nas.

—Aquesta d’aquí és la meva germana —va dir-li el nen al senyor—. Té dotze anys i mig.

—¿Que te l’estimes? —va preguntar l’home. El nen se’l va mirar i el senyor va passar per davant del seu seient per seure al seu costat—. Escolta —va dir el senyor—, ¿vols que et parli de la meva germana petita?

La mare, que s’havia neguitejat quan va veure que el senyor s’asseia al costat del seu fillet, va tornar tranquil·la al seu llibre.

—Parla’m de la teva germana —va dir el nen—. ¿Era una bruixa?

—Potser sí —va dir el senyor.

El nen va riure, esverat, i el senyor es va arrepapar i va fer una pipada al puro.

—Hi havia una vegada —va començar—, jo tenia una germana petita, com la teva. —El nen mirava amunt, al senyor, i assentia a cada paraula—. La meva germana petita —va continuar el senyor— era tan maca i tan bonica que era el que més m’estimava del món. ¿Vols que t’expliqui què vaig fer?

El nen va assentir amb més vehemència, i la mare va alçar la vista del llibre i va somriure, escoltant.

—Li vaig comprar un cavallet i una nina i un milió de piruletes —va dir el senyor— i llavors la vaig agafar i li vaig posar les mans al coll i la vaig escanyar fins que es va morir.

El nen es va quedar amb la boca oberta i la mare es va girar amb el somriure fos. La mare va obrir la boca i la va tancar quan el senyor va continuar.

—I llavors li vaig tallar el cap i me’l vaig endur…

—¿La vas fer miques? —va preguntar el nen sense respiració.

—Li vaig tallar el cap i les mans, i els peus i els cabells i el nas —va dir el senyor— i li vaig clavar bastonades fins que la vaig matar.

—Un moment —va dir la mare, però el nadó va relliscar cap a un cantó i quan la mare el va redreçar el senyor ja hi tornava.

—I vaig agafar-li el cap i li vaig arrencar tots els cabells i…

—¿A la teva germana petita? —va interrompre’l esverat.

—A la meva germana petita —va assegurar el senyor—. I vaig posar el cap a una gàbia amb un os i l’os se’l va menjar.

—¿Se li va menjar tot el cap? —va preguntar el nen.

La mare va deixar el llibre i va creuar el passadís. Es va posar al costat del senyor i va dir:

—Però ¿vostè què s’ha pensat? —El senyor se la va mirar educadament—. Vagi-se’n d’aquí.

—¿Que t’he espantat? —va preguntar el senyor. Va mirar el nen i li va clavar el colze i el nen i el senyor van riure.

—Aquest senyor va fer miques la seva germana petita —va dir el nen a la mare.

—No em costaria gens cridar el conductor ara mateix —va dir la mare al senyor.

—El conductor es menjarà la meva mare —va dir el nen—. I llavors li tallarem el cap.

—I a la teva germana petita —va dir el senyor.

Es va aixecar i la mare es va apartar per deixar-lo sortir.

—No torni a aquest vagó —va dir.

—La mare se’t menjarà —va dir el nen al senyor.

El senyor va riure i el nen va riure i aleshores el senyor va dir «Disculpi» a la mare i va sortir del vagó.

Quan va tancar la porta darrere seu, el nen va dir:

—¿Quant falta perquè baixem d’aquest tren vell?

—No gaire —va dir la mare. Se’l va quedar mirant, volia dirli alguna cosa, i finalment va dir—: Si t’estàs quiet i ets bon minyó, et donaré una altra piruleta.

El nen va baixar del seient impacient i va anar fins al seient de la mare. Ella va agafar una piruleta d’una bosseta que tenia i l’hi va donar.

—¿Què es diu? —li va preguntar.

—Gràcies —va dir el nen—. ¿Creus que el senyor va fer miques la seva germana petita de veritat?

—Feia broma —va dir la mare, i va afegir amb urgència—: Només feia broma.

—Segurament —va dir el nen. Va tornar amb la piruleta al seu seient i va mirar per la finestra una altra vegada—. Segurament el senyor era una bruixa.

EL RENEGAT

Eren un quart i cinc de nou del matí. Els bessons ronsejaven amb l’esmorzar, i la senyora Walpole, amb un ull al rellotge i l’altre a la finestra de la cuina per on passaria l’autobús en pocs minuts, patia aquell malestar irracional que provoca fer tard per anar a l’escola al matí, aquella sensació d’empantanegar-se quan intentes que la canalla s’afanyi.

—Haureu d’anar-hi caminant —va dir ominosament, potser per tercera vegada—. L’autobús no s’espera.

—Ja m’afanyo —va dir la Judy. Va mirar-se el got ple de llet tota presumida—. Vaig millor que en Jack.

En Jack va empènyer el got per la taula i van comparar-los meticulosament, amb precisió.

—No —va dir ell—. En tens molta més tu que jo, ¿no ho veus?

—És igual —va dir la senyora Walpole—, és igual. Jack, acaba’t els cereals.

—No en tenia tants com jo —va dir en Jack—. ¿Oi que no en tenia tants com jo, mare?

L’alarma no havia sonat a les set com ho hauria d’haver fet. La senyora Walpole va sentir el so de la dutxa del pis de dalt i va fer càlculs ràpidament; el cafè va trigar més del normal aquell matí, els ous durs van quedar un pèl massa poc fets. Només havia tingut temps de servir-se un got de suc de fruita i no havia pogut ni beure-se’l. Algú —la Judy, en Jack o el senyor Walpole— faria tard.

—Judy —va dir la senyora Walpole mecànicament—, Jack.

Les trenes de la Judy no estaven ben fetes. En Jack se n’aniria sense el seu mocador. El senyor Walpole segur que estaria de mala lluna.

La baluerna groga i vermella de l’autobús escolar va omplir el carrer davant de la finestra de la cuina, i la Judy i en Jack van sortir corrents amb els cereals per acabar i segur que algun llibre oblidat. La senyora Walpole els va seguir fins a la porta i va dir:

—Jack, els diners per la llet; al migdia no t’entretinguis quan tornis.

Va mirar com s’enfilaven a l’autobús i llavors va posar-se ràpidament a retirar els plats bruts i parar la taula per al senyor Walpole. Ella ja esmorzaria més tard, en la minipausa que tenia després de les nou. Això volia dir que la bugada s’endarreriria, i si aquesta tarda plovia, com era molt probable que passés, no s’eixugaria res. La senyora Walpole va fer un esforç i va dir «Bon dia, amor», quan el seu marit va entrar a la cuina. Ell va dir «’N dia» sense mirar-se-la i la senyora Walpole, amb el cap ple de frases a mitges com ara «Que et penses que la resta no tenim sentiments o…», va començar a servir-li amb paciència l’esmorzar. Els ous passats per aigua al seu plat, la torrada, el cafè. El senyor Walpole es va submergir en el diari i la senyora Walpole, que es moria de ganes de dir-li «Suposo que no te n’has adonat que encara no he tingut temps d’esmorzar…», va deixar els plats amb tant de compte com va poder.

Tot anava com la seda, encara que mitja hora tard, quan va sonar el telèfon. Els Walpole compartien la línia, així que la senyora Walpole normalment deixava que el telèfon sonés dues vegades abans de deduir que realment els trucaven a ells; de matí, abans de les nou, mentre el senyor Walpole encara no s’havia acabat ni l’esmorzar, es tractava d’una intromissió inacceptable, i la senyora Walpole va anar a agafar-lo a contracor.

—Digui —va dir amb severitat.

—Senyora Walpole —va dir la veu, i la senyora Walpole va dir:

—Sí?

La veu, una dona, va dir:

—Em sap greu molestar-la, soc la —i va dir un nom impossible d’entendre.

La senyora Walpole va tornar a dir:

—Digui?

Va sentir com el senyor Walpole agafava la cafetera dels fogons i se’n servia una segona tassa.

—¿Que té un gos? ¿Un coniller negre i marró? —va continuar la veu.

Amb la paraula gos, la senyora Walpole, a l’instant abans de respondre «Sí», va repassar tot el que suposava tenir un gos en un poble (els sis dòlars per castrar-lo, els lladrucs empipadors de matinada, la confiança amatent de la forma fosca dormint a la catifa del costat de la llitera de l’habitació dels bessons, la necessitat ineluctable d’un gos a casa, tan important com un forn, o un porxo, o una subscripció al diari local; encara més, i per sobre de tot això, la mateixa gossa, que els veïns coneixien com Lady Walpole, exactament com en Jack Walpole o la Judy Walpole; silenciosa, competent, d’una tolerància excessiva), i no va trobar-hi cap raó per a una trucada tan intempestiva d’una veu que ara s’adonava que sonava tan irritada com la seva.

—Sí —va dir, seca, la senyora Walpole—. Tinc una gossa. ¿Per què?

—¿Una conillera grossa, negra i marró?

Els trets bonics de la Lady, la seva cara particular.

—Sí —va dir la senyora Walpole, amb una mica més d’impaciència a la veu—, sí, és la meva gossa. ¿Per què?

—Està matant les meves gallines —ara la veu sonava satisfeta; la senyora Walpole havia quedat acorralada.

La senyora Walpole va callar uns segons i la veu va dir «Hola?».

—Això no té ni cap ni peus —va dir la senyora Walpole.

—Aquest matí —va dir la veu amb delectació—, la seva gossa perseguia les nostres gallines. Cap a les vuit hem sentit les gallines i el meu marit ha sortit a veure què passava i ha trobat dues gallines mortes i ha vist un gran coniller negre i marró encalçant-les i ha agafat un bastó i l’ha foragitat i llavors n’ha trobat dues més de mortes. Ha dit —la veu va continuar, inexpressiva— que sort que no ha pensat en agafar l’escopeta perquè s’hauria quedat sense gossa. Una carnisseria esgarrifosa —va dir la veu—, sang i plomes per tot arreu.

—¿Què li fa pensar que és la meva gossa? —va dir sense esma la senyora Walpole.

—En Joe White, que es veí seu, passava en aquell moment i ha vist el meu marit perseguint la gossa. Ha dit que era la seva.

El vell White vivia a dues cases dels Walpole. La senyora Walpole sempre s’havia esforçat a ser educada amb ell, li preguntava amablement per la seva salut quan el veia al porxo des del carrer, havia mirat amb respecte les fotografies dels seus nets d’Albany.

—Ahà —va dir la senyora Walpole, canviant de cop i volta la seva actitud—. Bé, si n’està absolutament segura… És que no m’ho esperava gens ni mica, de la Lady. És tan bona gossa.

L’altra veu va afluixar, en resposta a la preocupació de la senyora Walpole.

—És una pena —va dir l’altra dona—. Em sap molt de greu, tot això. Però… —va callar significativament.

—Ens farem càrrec de tot, evidentment —va dir la senyora Walpole ràpidament.

—No, no —va dir la dona, gairebé disculpant-se—. Ni s’ho pensi.

—Però com que… —va dir la senyora Walpole, sorpresa.

—La gossa —va dir la veu—. Ha de fer alguna cosa amb aquesta gossa.

De sobte, a la senyora Walpole li va agafar un pànic terrible. El dia havia començat malament, encara no s’havia pres el cafè, es trobava en una situació espantosa que no havia viscut mai, i ara la veu, el to, la inflexió, havia aconseguit espantar la senyora Walpole amb dues paraules com «alguna cosa».

—Com? —va dir finalment la senyora Walpole—. Vull dir que… ¿Què vol que faci?

Es va fer un breu silenci a l’altra banda de la línia i llavors la veu va dir, enèrgicament:

—Senyora, jo no en tinc ni idea. Sempre he sentit a dir que no hi ha manera d’aturar un gos mata-gallines. Com li he dit, no es tracta de danys materials. De fet, les gallines que ha matat la gossa les he plomat i són al forn, ara.

La gola de la senyora Walpole es va tancar i va aclucar un moment els ulls, però la veu continuava inflexiblement:

—No li demanem res més que faci alguna cosa amb la seva gossa. Segur que entén que no podem tenir una gossa que mati les nostres gallines, oi?

Es va adonar que esperava una resposta i la senyora Walpole va dir:

—Evidentment.

—Així que… —va dir la veu.

La senyora Walpole va veure que el senyor Walpole se n’anava cap a la porta. Li va fer adeu amb la mà i ella li va respondre amb un gest del cap. El senyor Walpole feia tard; ella li volia demanar que passés per la biblioteca de la ciutat. Ara li hauria de trucar més tard. La senyora Walpole va dir, seca, pel telèfon:

—Primer de tot, només faltaria, m’he d’assegurar que és la meva gossa. Si és la meva gossa, ja li prometo que no s’hauran de preocupar més.

—És la seva gossa, sens dubte.

La veu havia adquirit la duresa de la contrada: si la senyora Walpole volia guerra, la veu implicava que s’havia topat amb la gent adequada.

—Adeu-siau —va dir la senyora Walpole, sabent que feia malament d’acomiadar-se empipada d’aquesta dona; sabent que hauria d’haver-se quedat al telèfon i demanar disculpes infinites per intentar que aquesta dona inflexible que estimava tant les seves estúpides gallines li perdonés la vida a la seva gossa.

La senyora Walpole va penjar i va anar a la cuina. Es va servir una tassa de cafè i es va fer unes torrades.

No em preocuparé per tot això fins que no m’hagi pres el meu cafè, va dir-se convençuda la senyora Walpole. Es va posar molta mantega a la torrada i va intentar relaxar-se, va recolzar l’esquena al respatller de la cadira i va deixar caure les espatlles. Sentir-te així a dos quarts de deu del matí, va pensar, quan això toca més aviat a les onze de la nit. El sol potent de fora no era tan alegre com podria ser; la senyora Walpole va decidir de cop i volta que deixaria la bugada per demà. No feia tant de temps que vivien en un poble perquè a la senyora Walpole li semblés que fer la bugada un dimarts fos una desgràcia mortal; encara eren gent de ciutat i probablement sempre ho serien, gent que té gossos que maten gallines, gent que fa la bugada els dimarts, gent incapaç d’espavilar-se solets en aquest món limitat de terra, aliments i clima que els de poble dominen. En aquesta situació, com en tantes altres —la recollida d’escombraries, els borlets, com fer un pastís d’àngel—, la senyora Walpole havia de demanar consell. Al poble és dificilíssim trobar «un home» que et faci aquestes coses, i el senyor i la senyora Walpole no van trigar a acostumar-se a consultar als seus veïns la informació que a ciutat els hauria proporcionat com cal el policia, el porter o el de la companyia del gas. Quan la senyora Walpole va veure el bol d’aigua de la Lady sota la pica i es va adonar que estava indescriptiblement desconsolada, es va aixecar, es va posar la jaqueta i una bufanda i va anar a la casa del costat.

La senyora Nash, la seva veïna, fregia dònuts i amb la forquilla va saludar la senyora Walpole que era a la porta oberta i li va dir:

—Entri, que no puc allunyar-me dels fogons.

Quan la senyora Walpole va entrar a la cuina de la senyora Nash va recordar dolorosament la seva cuina amb la pica plena de plats bruts. La senyora Nash duia un vestit d’estar per casa increïblement net i la seva cuina estava acabada de netejar. La senyora Nash era capaç de fregir dònuts sense fer cap desastre.

—Als homes els agraden els dònuts acabats de fer per dinar —va comentar la senyora Nash sense més preàmbuls que un gest per convidar la senyora Walpole—. Sempre intento tenir-ne prous de fets però mai no me’n surto.

—Tant de bo sabés fer dònuts —va dir la senyora Walpole.

Amb la forquilla, la senyora Walpole va assenyalar hospitalàriament la pila de dònuts encara calents que hi havia a la taula i la senyora Walpole en va agafar un tot pensant: «Em farà mal».

—Quan els acabo de fer, ja no en queda cap —va dir la senyora Nash.

Va fer un cop d’ull als dònuts i llavors, quan va veure que podia distreure-se’n un moment, en va agafar un i va començar a menjar-se’l a la vora del foc.

—¿Què li passa? —va preguntar—. Fa mala cara, aquest matí.

—Li seré sincera —va dir la senyora Walpole—, és la nostra gossa. M’han telefonat aquest matí i m’han dit que havia matat unes gallines.

La senyora Nash va fer un gest i va dir:

—A cals Harris, ho sé.

Esclar que ja ho sabia, va pensar la senyora Walpole.

—Ja se sap —va dir la senyora Nash, girant-se cap als dònuts— que no hi ha res a fer quan un gos mata gallines. El meu germà tenia un gos que va matar ovelles, i van fer tots els possibles per reeducar-lo, però no va servir de res, esclar. Un cop tasten la sang… —La senyora Nash va treure delicadament un dònut daurat de la paella bullent i el va posar sobre un tros de paper marró perquè s’eixugués—. Els agafa tan fort que casi prefereixen matar que menjar.

—Però ¿i jo què hi puc fer? —va preguntar la senyora Walpole—. ¿No s’hi pot fer res?

—Ho pot intentar, esclar —va dir la senyora Nash—. El millor que pot fer per començar és lligar-la. Que sempre estigui lligada, amb una cadena ben gruixuda. Almenys així no podrà anar darrere de les gallines i així no l’haurà de sacrificar.

La senyora Walpole va aixecar-se a contracor i va començar a posar-se la bufanda altre cop.

—Suposo que val més que vagi a comprar una cadena —va dir.

—¿Se’n va a comprar?

—Sí, abans que arribin els nanos a dinar.

—No compri dònuts industrials —va dir la senyora Nash—. Ja n’hi duré una plata després. Compri una cadena ben gruixuda per la seva gossa.

—Gràcies —va dir la senyora Walpole.

La claror del sol que entrava per la porta de la cuina de la senyora Nash, la taula massissa amb les plates de dònuts, l’olor agradable del fregit, tot simbolitzava, d’alguna manera, que la senyora Nash estava fora de perill, que la seva vida no tenia res a veure amb la matança de gallines ni amb les pors de la ciutat, la seva certesa i la seva netedat eren tan grans que volia compartir-ne l’abundància amb els Walpole, dur-los dònuts i no parar esment en la cuina bruta de la senyora Walpole.

—Gràcies —va tornar a dir la senyora Walpole, fora de lloc.

—Digui-li a en Tom Kittredge que abans del migdia passaré a buscar el porc rostit —va dir la senyora Nash—. Que me’l guardi.

—Ho faré. —La senyora Walpole va vacil·lar a la porta i la senyora Nash la va acomiadar brandant la forquilla.

—Fins després —va dir la senyora Nash.

El vell White seia al porxo del davant prenent el sol. Quan va veure la senyora Walpole va fer-li un gran somriure i va cridar:

—Es veu que s’haurà de quedar sense gos.

No he de ser maleducada amb ell, va pensar la senyora Walpole, segons els estàndards de poble no és cap traïdor ni cap mala persona; és el que diria tothom sobre un gos que mata gallines; però no se n’hauria d’alegrar, va pensar, i va intentar no sonar antipàtica quan li va dir «Bon dia, senyor White».

—¿Que li fotran un tret? —va preguntar el senyor White—. ¿El seu home té armes?

—Em té molt amoïnada —va dir la senyora Walpole. Era a la vorera, davant del porxo, i intentava que l’odi no se li notés a la cara mentre mirava el senyor White.

—És una llàstima, per un gos així —va dir el senyor White.

Almenys no me’n culpa, va pensar la senyora Walpole.

—¿Creu que hi puc fer alguna cosa? —va dir.

—Potser es pot redreçar, un gos mata-gallines —va dir—. Agafi una gallina morta i lligui-la al coll del gos de tal manera que no se’n pugui desfer.

—¿Al coll? —va preguntar la senyora Walpole, i el senyor White va assentir, somrient desdentegat.

—Miri, com que no se’n pot desfer, al principi intenta jugar-hi, però després li comença a fer nosa i llavors intenta treure-se-la rodant per terra, i després a mossegades, i no se’n surt, i quan veu que no se’n surt s’adona que no se’n desfarà mai i s’espanta. I aleshores anirà amunt i avall amb la cua entre cames i allò penjat del coll i cada vegada serà pitjor.

La senyora Walpole va posar la mà a la barana per no perdre l’equilibri.

—¿I llavors què es fa? —va preguntar.

—Aviam —va dir el senyor White—, pel que jo he sentit, es veu que a mesura que la gallina es va podrint i el gos ho veu, ho nota i ho olora cada vegada l’odia més. I no se’n pot desfer, sap?

—Però el gos —va dir la senyora Walpole—. La Lady, vull dir. ¿Quant de temps l’hem de tenir així?

—Bé —va dir entusiasmat el senyor White—, suposo que és qüestió de deixar-li la gallina fins que estigui prou podrida i es desfaci. Sap, el cap…

—Entesos —va dir la senyora Walpole—. ¿I això funcionarà?

—No l’hi puc dir —va dir el senyor White—. Jo mai ho he provat.

El que volia dir era que mai no havia tingut un gos matagallines.

La senyora Walpole el va deixar en sec; no es podia treure del damunt la sensació que, si no fos pel senyor White, ningú hauria identificat la Lady com a assassina de gallines; va considerar un moment la possibilitat que el senyor White hagués culpat amb malícia la Lady perquè ells eren de ciutat, i llavors va pensar, no, cap persona de per aquí testificaria en fals contra un gos.

Quan va entrar a la botiga de queviures gairebé no hi havia ningú; hi havia un senyor a la secció d’eines i un altre recolzat a l’aparador de la carn xerrant amb el senyor Kittredge, el botiguer. Quan el senyor Kittredge va veure entrar la senyora Walpole va dir-li des de l’altra banda de la botiga:

—Bon dia, senyora Walpole. Quin dia més bonic que fa.

—Preciós —va dir la senyora Walpole.

—Llàstima d’això del gos —va dir el botiguer.

—No sé què fer —va dir la senyora Walpole, i l’home que xerrava amb el botiguer se la va mirar, encuriosit, i després al botiguer.

—Aquest matí ha mort tres gallines de cals Harris —va explicar-li al senyor, que va assentir solemnement i va dir:

—N’havia sentit alguna cosa.

La senyora Walpole va acostar-se a l’aparador de la carn i va dir:

—La senyora Nash diu que li guardi un porc rostit. Que el passarà a buscar més tard.

—Jo vaig cap allà —va dir el senyor del costat del botiguer—. Ja l’hi duc jo.

—Entesos —va dir el botiguer.

El senyor va mirar la senyora Walpole i va dir:

—L’hauran de sacrificar, oi?

—Espero que no —va dir la senyora Walpole seriosament—. N’estem molt, d’aquesta gossa.

El senyor i el botiguer es van mirar un moment i llavors el botiguer va dir, enraonadament:

—No està bé tenir un gos que vagi matant gallines, senyora Walpole.

—A la primera de canvi —va dir el senyor—, algú li fotrà una bona perdigonada i no el tornarà a veure per casa. —El botiguer i ell van riure.

—¿I no hi ha manera de curar el gos? —va preguntar la senyora Walpole.

—I tant —va dir el senyor—. Fotre-li un tret.

—Lligar-li una gallina morta al coll —va suggerir el botiguer—. Potser funciona.

—Vaig sentir que un paio ho havia fet —va dir l’altre.

—¿I va anar bé? —va preguntar impacient la senyora Walpole.

El senyor va moure el cap lentament, amb determinació.

—Miri —va dir el botiguer. Va posar el colze a l’aparador de la carn; era un gran conversador—. Miri —va repetir—, mon pare tenia un gos que solia menjar ous. Es ficava al galliner, esberlava els ous i els llepava. Es fotia la meitat dels ous que feien.

—Mal negoci —va dir l’altre—. Un gos que es fot els ous.

—Mal negoci —va dir el botiguer, donant-li la raó. La senyora Walpole es va sorprendre fent que sí—. Al final mon pare ja en va tenir prou, que se li fotessin la meitat dels ous —va dir el botiguer—. Així que va agafar un ou, el va deixar al fons de la cuina dos, tres dies, fins que l’ou es va podrir i feia molta pudor. Aleshores, jo devia tenir dotze o tretze anys, un bon dia va cridar el gos i el gos va venir corrents. Jo el vaig aguantar i el pare li va obrir la boca i li va fotre l’ou dins, feia un tuf de mil dimonis, i llavors va aguantar-li la boca tancada perquè el gos no se’n pogués desfer i se l’hagués d’empassar. —El botiguer va riure i va moure el cap tot recordant-ho.

—¿Vols-t’hi jugar que el gos no es va fotre mai cap ou més? —va dir el senyor.

—Mai va tocar cap més ou —va dir el botiguer fermament—. Si li posaves un ou davant, el gos fugia cames ajudeu-me.

—¿Però amb vostè què va passar? —va preguntar la senyora Walpole—. ¿Se li va acostar mai més?

El botiguer i l’altre senyor se la van mirar.

—¿Què vol dir? —va dir el botiguer.

—¿Va tornar a tenir-li confiança?

—Doncs —va dir el botiguer, després de rumiar—, no —va dir finalment—. Crec que podria dir que mai més no em va tenir confiança. De totes maneres, no era gran cosa, aquell gos.

—Hi ha una cosa que val la pena que intenti —va dir l’altre senyor de cop i volta a la senyora Walpole—, si realment vol curar aquest gos, hi ha una cosa que val la pena que intenti.

—¿De què es tracta? —va dir la senyora Walpole.

—Agafi el gos —va dir el senyor, inclinant-se endavant i gesticulant amb una mà— i fiqui’l a un galliner amb una gallina que tingui pollets per protegir. Quan hagi acabat amb ell, mai no tornarà a caçar cap gallina.

El botiguer va començar a riure i la senyora va mirar, desconcertada, el botiguer i l’altre senyor, que se la mirava sense somriure, amb uns ulls grossos i grocs com de gat.

—¿Què passaria? —va preguntar, dubtosa.

—Li arrencaria els ulls —va dir el botiguer ras i curt—. No podria tornar a veure cap gallina.

La senyora Walpole va notar com es marejava. Va recular somrient, per no semblar maleducada, i es va allunyar de pressa de l’aparador de la carn cap a l’altra punta de la botiga. El botiguer va continuar xerrant amb el senyor des de darrere de l’aparador de la carn i al cap d’un moment la senyora Walpole va sortir a l’aire lliure. Va decidir que se n’aniria a casa i s’estiraria fins a l’hora de dinar, i que ja compraria més tard.

A casa es va adonar que no es podia estirar fins que no hagués netejat la taula de l’esmorzar i hagués rentat els plats, i quan va haver-ho enllestit ja era gairebé l’hora de començar a fer el dinar. Era davant del rebost, rumiant, quan una forma va creuar la claror que entrava per la porta i es va adonar que la Lady acabava d’arribar a casa. Es va quedar quieta un moment, observant la Lady. La gossa va entrar en silenci, inofensivament, com si s’hagués passat el matí jugant a l’herba amb les seves amigues, però tenia les potes tacades de sang i bevia la seva aigua amb moltes ganes. El primer impuls de la senyora Walpole va ser renyar-la, agafar-la i pegar-la pel mal que havia fet, un mal intencionat i mesquí, la brutalitat assassina que una gossa bonica com la Lady sabia amagar tan bé a casa seva; quan la senyora Walpole va veure que la Lady anava a jaure tranquil·lament al seu lloc del costat de la cuina, es va girar cap al rebost, impotent, i va agafar les primeres llaunes que va trobar i les va deixar a la taula de la cuina.

La Lady jeia tranquil·lament al costat de la cuina fins que la canalla va arribar, sorollosa, a dinar, i aleshores va fer un bot i va saltar cap a ells, donant-los la benvinguda com si fossin forasters i ella l’aborigen de la casa. La Judy, estirant les orelles de la Lady, va dir:

—Hola, mare, ¿saps què ha fet la Lady? Ets una gossa molt dolenta —va dir a la Lady—, t’hauran de sacrificar.

La senyora Walpole va tornar a notar que es marejava i va afanyar-se a deixar un plat a la taula.

—Judy Walpole —va dir.

—És veritat, mare —va dir la Judy—. Se l’haurà de sacrificar.

La canalla no se n’adona, va dir-se la senyora Walpole, la mort mai no és real, per ells. Tingues tacte, va dir-se.

—Nens, a taula —va dir baixet.

—Però mare —va dir la Judy, i en Jack va dir:

—És veritat, mare.

Va seure fent soroll, desplegant els tovallons i atacant el menjar sense ni mirar-lo, amb ganes de parlar.

—¿Saps què ha dit el senyor Shepherd, mare? —va preguntar en Jack amb la boca plena.

—Escolta —va dir la Judy—, ja voràs què ha dit.

El senyor Shepherd era un senyor simpàtic que vivia prop dels Walpole i donava xavalla a la mainada i duia els nens a pescar.

—Diu que hauran de sacrificar la Lady.

—Les pues —va dir la Judy—. Digue-li lo de les pues.

—Les pues —va dir en Jack—. Escolta, mare. Diu que hauràs de comprar-li un collar a la Lady…

—Un collar ben fort —va dir la Judy.

—I uns claus grossos i gruixuts, com pues, i els claves al collar.

—Per tot el collar —va dir la Judy—. Deixa’m que ho expliqui jo, Jack. Claves els claus per tot el collar de manera que quedin tot de pues a la part de dins.

—Però fluix —va dir en Jack—. Deixa’m que jo expliqui aquesta part. El collar està fluix i l’hi poses al coll de la Lady…

—I —la Judy es va posar la mà a la gola i va fer un soroll d’escanyar.

—Encara no —va dir en Jack—. Encara no, burra. Primer has de comprar una corda molt, molt, molt llarga.

—Una corda llarga de debò —va especificar la Judy.

—I la lligues al collar i llavors li poses el collar a la Lady —va dir en Jack. La Lady jeia al seu costat i ell s’hi va inclinar i li va dir—: Aleshores et posarem aquest collar de pues esmolades al coll —i li va fer un petó al cap mentre la Lady se’l mirava amb amor.

—I llavors la durem on hi ha les gallines —va dir la Judy— i li ensenyarem les gallines i li afluixarem la corda.

—I deixarem que persegueixi les gallines —va dir en Jack—. I llavors, i llavors, quan estigui molt a prop de les gallines, estirarem la cooooooorda…

—I… —la Judy va tornar a fer el soroll d’escanyar.

—Les pues li segaran el cap —va acabar en Jack dramàticament.

Van començar a riure i la Lady, que se’ls mirava ara un, ara l’altra, panteixava com si també rigués.

La senyora Walpole se’ls va mirar: els seus dos fills, amb aquelles mans dures i aquelles cares cremades pel sol, els seus dos fills que reien plegats i la gossa, encara amb les potes tacades de sang, rient amb ells. Va anar a la porta de la cuina a mirar els turons verds i frescos i la pomera bressolada per la brisa suau de la tarda.

—L’hi segaran d’una sola estrebada —deia en Jack.

Sota la llum del sol, tot estava tranquil i tot era preciós, el cel en calma, el perfil dolç dels turons. La senyora Walpole va aclucar els ulls quan va notar, de cop i volta, les mans dures que l’estiraven i les pues esmolades que se li clavaven al coll.

VOSTÈ PRIMER, ESTIMAT ALPHONSE[1]

La senyora Wilson treia el pa de gingebre del forn quan va sentir en Johnny xerrant amb algú a fora.

—Johnny —va cridar—, fas tard. A taula.

—Un moment, mare —va dir en Johnny—. Vostè primer, estimat Alphonse.

—Vostè primer, estimat Alphonse —va dir una altra veu.

—No, vostè primer, estimat Alphonse —va dir en Johnny.

La senyora Wilson va obrir la porta.

—Johnny —va dir—, a taula immediatament. Ja jugaràs havent dinat.

En Johnny va entrar darrere seu, a poc a poc.

—Mare —va dir—, he convidat en Boyd a dinar.

—¿En Boyd? —La senyora Wilson va rumiar un moment—. Crec que no el conec. Que vingui, rei, ja que l’has convidat. El dinar és a taula.

—Boyd! —va cridar en Johnny—. Ei, Boyd, vine!

—Vinc. Un moment que descarrego tot això.

—Afanya’t o la mare s’empiparà.

—Johnny, no siguis maleducat ni amb el teu amic ni amb la teva mare —va dir la senyora Wilson—. A taula, Boyd.

Quan es va girar per indicar-li a en Boyd on s’havia d’asseure, va veure que era un nano negre, més menut que en Johnny però de la mateixa edat. Als braços carregava un munt de llenya.

—¿On la deixo, Johnny? —va preguntar.

La senyora Wilson va girar-se cap a en Johnny.

—Johnny —va dir—, ¿què li has fet fer, a en Boyd? ¿Què és aquesta llenya?

—Japonesos morts —va dir en Johnny com si res—. Els posem a terra i els atropellem amb tancs.

—Encantat, senyora Wilson —va dir en Boyd.

—Encantada, Boyd. No hauries de deixar que en Johnny et faci carregar tota aquesta llenya. Seieu i a dinar, tots dos.

—¿Per què no hauria de carregar la llenya, mare? És seva. L’hem agafat de casa seva.

—Johnny —va dir la senyora Wilson—, vine a dinar.

—Ara mateix —va dir en Johnny. Va passar-li el plat d’ous remenats a en Boyd—. Vostè primer, estimat Alphonse.

—Vostè primer, estimat Alphonse —va dir en Boyd.

—Vostè primer, estimat Alphonse —va dir en Johnny. Van començar a riure.

—¿Tens gana, Boyd? —va preguntar la senyora Wilson.

—Sí, senyora Wilson.

—Doncs no cal que esperis en Johnny. Sempre juga amb el menjar, així que tu fes i dina bé. Hi ha menjar de sobres, menja tant com vulguis.

—Gràcies, senyora Wilson.

—Vinga, Alphonse —va dir en Johnny. Va posar la meitat dels ous remenats al plat d’en Boyd. En Boyd mirava mentre la senyora Wilson li acostava una plata de tomàquets rostits al seu plat.

—En Boyd no menja tomàtecs, ¿oi, Boyd? —va dir en Johnny.

—Tomàquets, Johnny. I que a tu no t’agradin no vol dir que no li agradin a en Boyd. En Boyd menja de tot.

—Segur que no —va dir en Johnny, atacant els ous remenats.

—En Boyd vol créixer i fer-se un homenàs per poder treballar de valent —va dir la senyora Wilson—. Estic convençuda que el pare d’en Boyd menja tomàquets rostits.

—Mon pare menja tot el que vol —va dir en Boyd.

—Com el meu —va dir en Johnny—. De vegades gairebé no tasta res. És menut. No mataria ni una mosca.

—Mon pare també és menut —va dir en Boyd.

—Segur que és fort —va dir la senyora Wilson. Va vacil·lar—. ¿El teu pare… treballa?

—I tant —va dir en Johnny—. El pare d’en Boyd treballa en una fàbrica.

—Veus? —va dir la senyora Wilson—. I per treballar en una fàbrica s’ha de ser fort, no es para d’aixecar i carregar material.

—Al pare d’en Boyd no li cal —va dir en Johnny—. És capatàs.

La senyora Wilson es va sentir derrotada.

—¿Què fa la teva mare, Boyd?

—¿Ma mare? —va dir, sorprès, en Boyd—. S’encarrega de nosaltres, dels fills.

—Ah, ¿no treballa, doncs?

—¿Per què hauria de treballar? —va dir en Johnny amb la boca plena—. Tu no treballes.

—¿De veritat que no vols tomàquets rostits, Boyd?

—No, gràcies, senyora Wilson —va dir en Boyd.

—No, gràcies, senyora Wilson, no gràcies, senyora Wilson, no, gràcies, senyora Wilson —va dir en Johnny—. Però la germana d’en Boyd sí que treballarà. Serà mestra.

—Molt bona actitud per part seva, Boyd. —La senyora Wilson es va reprimir de donar un copet de mà al cap d’en Boyd—. Deus estar molt orgullós d’ella, oi?

—Suposo —va dir en Boyd.

—¿I els teus altres germans i germanes? Suposo que tots voleu arribar tan lluny com pugueu, oi?

—Només som la Jean i jo —va dir en Boyd—. Jo encara no sé què vull ser de gran.

—En Boyd i jo serem conductors de tancs —va dir en Johnny—. Zuum.

La senyora Wilson va aixecar el got de llet quan l’anella del tovalló d’en Johnny, transformada de cop i volta en un tanc, va començar a avançar feixugament per la taula.

—Mira, Johnny —va dir en Boyd—. Una trinxera. T’estic disparant.

La senyora Wilson, amb la velocitat que dona l’experiència, va agafar el pa de gingebre del marbre de la cuina i el va posar amb compte entre el tanc i la trinxera.

—Menja tant com vulguis, Boyd —va dir—. No vull que et quedis amb gana.

—En Boyd menja molt, però no tant com jo —va dir en Johnny—. Jo soc més gran que ell.

—No tant —va dir en Boyd—. Jo corro més que tu.

La senyora Wilson va respirar fondo.

—Boyd —va dir. Tots dos es van girar cap a ella—. Boyd, en Johnny té roba que li ha quedat petita, i un abric d’hivern. No és nova, esclar, però encara es pot fer servir. I jo tinc alguns vestits que potser els van bé a la teva mare o la teva germana. La teva mare pot reutilitzar-los de mil maneres per vosaltres, i jo estaria molt contenta de donar-vos-els. Què et sembla si abans que te’n vagis et faig un bon paquet i llavors en Johnny i tu l’hi porteu a la teva mare… —La veu se li va anar fonent quan va veure la cara estranyada d’en Boyd.

—Gràcies, però de roba ja en tinc molta —va dir—. I crec que ma mare no sap cosir gaire, i de totes maneres si ens cal alguna cosa la comprem. Moltes gràcies igualment.

—Mare, no tenim temps per anar amunt i avall carregant parracs —va dir en Johnny—. Hem quedat per anar a jugar a tancs amb els amics.

La senyora Wilson va retirar la plata de pa de gingebre quan en Boyd n’anava a agafar un altre tros.

—Hi ha molts nois com tu, Boyd, que haurien estat molt agraïts que algú fos tan amable de regalar-los roba.

—Si vols se l’endú, eh, mare —va dir en Johnny.

—No volia fer-la empipar, senyora Wilson —va dir en Boyd.

—No creguis que m’he empipat, Boyd. Només m’has decebut i prou. Deixem-ho estar.

Va començar a desparar la taula, i en Johnny va agafar la mà d’en Boyd i el va estirar cap a la porta.

—Adeu, mare —va dir en Johnny.

En Boyd es va quedar un moment mirant l’esquena de la senyora Wilson.

—Vostè primer, estimat Alphonse —va dir en Johnny, aguantant la porta oberta.

—¿Ta mare encara està empipada? —va sentir la senyora Wilson que en Boyd preguntava en veu baixa.

—No ho sé —va dir en Johnny—. De vegades li falta un bull.

—A la meva també —va dir en Boyd. Va dubtar—. Vostè primer, estimat Alphonse.

CHARLES

El dia que el meu fill Laurie va començar a escola va renunciar a la granota de pana amb pitet i va començar a dur texans blaus amb cinturó; vaig mirar com se n’anava aquell primer matí amb la veïna més gran de la casa del costat i vaig adonar-me clarament com una època de la meva vida acabava, el meu marrec de veu dolça era substituït per un personatge presumit de pantalons llargs que es va descuidar d’aturar-se a la cantonada per fer-me adeu.

Va tornar a casa de la mateixa manera, d’un cop de porta, la gorra a terra i una veu que de sobte s’havia tornat un crit estrident:

—¿Que no hi ha ningú?

A l’hora de dinar va ser impertinent amb el seu pare, va tombar la llet de la seva germaneta i va explicar que la mestra li havia dit que no havíem de dir el nom de Déu en va.

—¿Com ha anat l’escola, avui? —vaig preguntar, amb una naturalitat forçada.

—Bé —va dir.

—¿Has après alguna cosa? —va preguntar el seu pare.

En Laurie se’l va mirar fredament.

—No he après res —va dir.

—Res —vaig dir—. No ha après res.

—Però la mestra ha donat una surra a un nano —va dir en Laurie, fent-se una torrada amb mantega—. Per impertinent —va afegir, amb la boca plena.

—¿Què ha fet? —vaig preguntar—. ¿Qui era?

En Laurie va rumiar.

—Era en Charles —va dir—. És un impertinent. La mestra li ha donat la surra i l’ha enviat al racó. En Charles és un impertinent sense remei.

—¿Què havia fet? —vaig tornar a preguntar, però en Laurie es va esmunyir de la cadira, va agafar una galeta i se’n va anar, mentre el seu pare deia:

—Fill, escolta.

L’endemà, tan bon punt va seure, en Laurie va dir:

—Bé, avui en Charles l’ha tornat a fer grossa. —Va somriure molt i va dir—: Avui en Charles ha pegat a la mestra.

—Renoi —vaig dir, amb compte de no blasfemar—. I li deu haver tornat a donar una bona surra, oi?

—I tant —va dir en Laurie—. Mira aquí dalt —va dir-li al seu pare.

—Què? —va dir el seu pare, mirant amunt.

—Mira aquí baix —va dir en Laurie—. Mira’m la mà. Ets un cap de pa!

Va començar a riure com un boig.

—¿Per què ha pegat a la mestra, en Charles? —vaig preguntar de pressa.

—Perquè volia que pintés amb llapis vermells —va dir en Laurie—. En Charles volia pintar amb llapis verds i per això ha pegat a la mestra i ella li ha donat una bona surra i ha dit que ningú jugui amb en Charles però tothom ha jugat amb ell.

El tercer dia —era el dimecres de la primera setmana—, en Charles va picar amb una serra el cap d’una nena i li va fer sang, i la professora el va fer quedar-se a classe tota l’estona del pati. Dijous a l’hora del conte en Charles va haver d’anar al racó perquè no parava de picar de peus a terra. Divendres es va quedar sense sortir a la pissarra perquè llançava guixos.

Dissabte li vaig dir al meu marit:

—No sé si aquesta escola és gaire adequada per a en Laurie. Tanta agressivitat, les paraulotes i aquest Charles que no sembla una bona influència…

—No pateixis —va dir el meu marit, convençut—. El món és ple de gent com en Charles. Com més aviat s’hi acostumi, millor.

Dilluns en Laurie va arribar tard i amb moltes novetats.

—En Charles —va cridar mentre pujava el turó; jo l’esperava neguitosa a l’entrada de casa—. En Charles —va xisclar turó amunt—, en Charles l’ha tornat a fer grossa.

—Vine cap a dins —vaig dir quan va ser prou a prop—. El dinar és a taula.

—¿Saps què ha fet en Charles? —va preguntar, entrant darrere meu—. En Charles cridava tant a classe que han enviat un nano de primer a dir-li a la mestra que fes callar en Charles, i en Charles s’ha hagut de quedar després de classes. I tots ens hem quedat a mirar-lo.

—¿Què feia? —vaig preguntar.

—Res, seure i ja està —va dir en Laurie, enfilant-se a la seva cadira—. Hola pare, vell xaruc!

—En Charles s’ha hagut de quedar castigat després de classes —li vaig explicar al meu marit—. Tots s’han quedat amb ell.

—¿Com és, aquest Charles? —va preguntar el meu marit a en Laurie—. ¿Com es diu, de cognom?

—És més gros que jo —va dir en Laurie—. I no té botes d’aigua i no duu ni jaqueta.

Dilluns a la nit era la primera reunió de pares i hi hauria anat si el nadó no hagués estat constipat: em moria de ganes de conèixer la mare d’en Charles. Dimarts en Laurie va dir, de cop i volta:

—Avui han vingut a veure la mestra.

—¿La mare d’en Charles? —vam preguntar el meu marit i jo alhora.

—Naaa —va dir en Laurie, foteta—. Era un home i ens ha fet fer exercicis. Havíem de tocar-nos els dits dels peus. Mireu. —Va saltar de la cadira, es va ajupir i es va tocar els dits dels peus—. Així —va dir. Va seure solemnement a la cadira i va dir, agafant la forquilla—: En Charles no fa ni els exercicis.

—Ah, molt bé —vaig dir amb entusiasme—. ¿Que no volia fer els exercicis, en Charles?

—Naaa —va dir en Laurie—. En Charles s’ha portat tan malament amb l’amic de la mestra que no li han deixat fer els exercicis.

—¿S’ha tornat a portar malament? —vaig dir.

—Li ha fotut una coça a l’amic de la mestra —va dir en Laurie—. L’amic de la professora li ha dit a en Charles que es toqués els dits dels peus com acabo de fer jo i en Charles li ha fotut una coça.

—¿Què creus que en faran d’en Charles? —va preguntar-li el pare a en Laurie.

En Laurie va arronsar les espatlles, pensatiu.

—Fer-lo fora de l’escola, suposo —va dir.

Dimecres i dijous van ser rutinaris: en Charles va cridar durant l’hora del conte i va pegar a un nano a la panxa i el va fer plorar. El divendres en Charles es va quedar castigat altre cop després de classes i els altres nanos també.

La tercera setmana del curs en Charles ja era tota una institució a casa nostra: quan el nadó plorava tota la tarda dèiem que feia una carlinada, quan en Laurie omplia el camionet de fang i el feia circular per la cuina dèiem que carlejava, fins i tot el meu marit, quan es va enganxar el cable del telèfon al colze i va tombar el telèfon, el cendrer i un gerro de flors va dir, al cap d’un moment, «Semblo en Charles».

La tercera i quarta setmana va semblar que en Charles es reformava; dijous a l’hora de dinar en Laurie va informar, sorrut, que «en Charles avui s’ha portat tan bé que la mestra li ha donat una poma».

—Com? —vaig dir, i el meu marit va afegir, amb compte—: ¿Vols dir en Charles?

—Sí, en Charles —va dir en Laurie—. Ha repartit els llapis i ha recollit els llibres encabat i la mestra ha dit que seria el seu ajudant.

—¿Què ha passat? —vaig preguntar, incrèdula.

—És el seu ajudant, això —va dir en Laurie, i va arronsar les espatlles.

—¿Creus que és veritat, això d’en Charles? —vaig preguntar al meu marit aquella nit—. ¿Creus que pot passar una cosa semblant?

—Ves a saber —va dir cínicament el meu marit—. Quan es tracta d’algú com en Charles potser tot és una maquinació.

Es veu que s’equivocava. Durant una setmana, en Charles va ser l’ajudant de la mestra; cada dia repartia les coses i les recollia; ningú va haver-se de quedar castigat després de classes.

—La setmana que ve hi torna a haver reunió de pares —vaig dir-li un vespre al meu marit—. Vull conèixer la mare d’en Charles.

—Pregunta-li què li ha passat a en Charles —va dir el meu marit—. M’agradaria saber-ho.

—A mi també m’agradaria saber-ho —vaig dir.

El divendres d’aquella setmana les coses van tornar a la normalitat.

—¿Sabeu què ha fet avui en Charles? —va preguntar en Laurie a taula, amb una veu un xic meravellada—. Li ha dit a una nena que digués una paraula i l’ha dit i la mestra li ha fet rentar la llengua amb sabó i en Charles ha rigut.

—¿Quina paraula? —va preguntar el seu pare sense pensar-ho, i en Laurie va dir:

—És una paraulota, no la puc dir en veu alta.

Va baixar de la cadira i va anar cap al pare. El pare va ajupir el cap i en Laurie li va xiuxiuejar tot content. El pare va fer uns ulls com unes taronges.

—¿En Charles li ha fet dir això a la nena? —va preguntar amb atenció.

—I ho ha dit dues vegades, la nena —va dir en Laurie—. En Charles li ha dit que la digués dues vegades.

—¿Què li ha passat, a en Charles? —va preguntar el meu marit.

—Res —va dir en Laurie—. Estava repartint els llapis.

Dilluns al matí en Charles va deixar estar la nena i va dir la paraulota ell mateix tres o quatre vegades i cada vegada es va haver de rentar la llengua amb sabó. També va llançar guix.

Aquell vespre, quan me n’anava cap a la reunió de pares, el meu marit em va acompanyar a la porta.

—Convida-la a fer un te després de la reunió —va dir—. Vull fer-li una ullada.

—Això si és que ve —vaig dir.

—Sí que vindrà —va dir el meu marit—. ¿Quin sentit tindria fer una reunió de pares i que no vingués la mare d’en Charles?

A la reunió estava tota neguitosa, repassant les cares de totes aquelles matrones, intentant esbrinar quina d’elles amagava el secret d’en Charles. Cap no em va semblar prou demacrada. Cap no es va aixecar per disculpar-se del comportament del seu fill. Ningú no va mencionar en Charles.

Després de la reunió, vaig identificar la mestra d’en Laurie i vaig anar a trobar-la. Tenia una tassa de te i un tros de pastís de xocolata, jo tenia una tassa de te i un tros de pastís de merenga. Vam acostar-nos mútuament amb cautela, i ens vam somriure.

—Tenia moltes ganes de coneixe-la —vaig dir—. Soc la mare d’en Laurie.

—Tots estem molt interessats en en Laurie —va dir.

—La veritat és que li agrada l’escola —vaig dir—. Tot el dia en parla.

—Li va costar una mica adaptar-se, les primeres setmanes —va dir amb delicadesa—, però ara és molt bon ajudant. Encara que de tant en tant es despisti, esclar.

—Normalment en Laurie s’adapta molt de pressa —vaig dir—. Suposo que en aquesta ocasió deu haver estat per la influència d’en Charles.

—¿D’en Charles?

—Sí —vaig dir, rient—, us deu fer anar de corcoll, a l’escola, aquest Charles.

—Charles? —va dir—. A l’escola no hi tenim cap Charles.

TARDA DE LLI

Era una sala allargada i fresca, amb mobles còmodes i ben situada, amb mates d’hortènsies defora els finestrals, que feien ombres agradables al terra. Tothom que hi era duia lli: la nena, un vestit rosa de lli amb cinturó ample i blau, la senyora Kator, un vestit marró de lli i un gran barret groc de lli, la senyora Lennon, l’àvia de la nena, un vestit blanc de lli, i el fillet de la senyora Kator, en Howard, amb una camisa blava de lli i pantalons curts. Com a Alícia a través del mirall, la nena va pensar, mirant la seva àvia, com el senyor tot vestit de paper blanc. Soc un senyor tot vestit de paper rosa, va pensar. Tot i que la senyora Lennon i la senyora Kator vivien a la mateixa illa de cases i es veien cada dia, aquella trobada era formal i per això prenien el te.

En Howard seia al piano de l’extrem de la llarga sala, davant de la finestra més gran. Tocava «Humoresque» a un ritme tranquil i delicat. Jo la vaig tocar l’any passar, va pensar la nena; és en sol. La senyora Lennon i la senyora Kator tenien les tasses a la mà i escoltaven en Howard i se’l miraven, i de tant en tant es miraven l’una a l’altra i somreien. Jo també la podria tocar, si volgués, va pensar la nena.

Quan en Howard va acabar de tocar «Humoresque», es va esmunyir de la banqueta del piano, es va acostar i va seure seriós al costat de la nena, esperant que la seva mare li digués si havia de tocar més o no. És més gros que jo, va pensar la nena, però jo soc més gran. Tinc deu anys. Si ara em demanen que toqui el piano per a elles, diré que no.

—Que bé que has tocat, Howard —va dir l’àvia de la nena.

Hi va haver un moment de silenci feixuc. Llavors la senyora Kator va dir:

—Howard, la senyora Lennon t’ha parlat.

En Howard va murmurar alguna cosa i es va mirar les mans damunt dels genolls.

—Crec que fa grans progressos —va dir la senyora Kator a la senyora Lennon—. No li agrada practicar, però crec que fa grans progressos.

—A la Harriet li encanta practicar —va dir l’àvia de la nena—. Es passa hores al piano, inventant-se cançons i cantant.

—Segur que deu tenir un gran do per la música —va dir la senyora Kator—. Sovint em pregunto si en Howard treu prou suc de la música.

—Harriet —va dir la senyora Lennon a la nena—, ¿per què no li toques alguna coseta a la senyora Kator? Una de les teves cançons.

—No me’n sé cap —va dir la nena.

—I tant que sí, reina —va dir l’àvia.

—M’encantaria sentir una cançó de les teves, Harriet —va dir la senyora Kator.

—No me’n sé cap —va dir la nena.

La senyora Lennon va mirar la senyora Kator i va arronsar les espatlles. La senyora Kator va assentir i va fer amb la boca, «És tímida», i va girar-se per mirar orgullosa en Howard.

L’àvia de la nena, amb els llavis premuts, va fer un somriure tendre.

—Harriet, reina —va dir—, encara que no vulguem tocar les nostres cançons, crec que li hauríem de dir a la senyora Kator que la música no és el nostre fort. Crec que hauríem de mostrar-li els nostres encerts en un altre camp. La Harriet —va continuar, dirigint-se a la senyora Kator— ha escrit uns poemes. Li demanaré si te’ls vol recitar perquè em sembla que, tot i que potser soc poc objectiva —va riure amb modèstia—, tot i que probablement soc poc objectiva, tenen molt de mèrit.

—Per l’amor de Déu! —va dir la senyora Kator. Va mirar la Harriet, encantada—. Reina, no sabia que feies coses així! M’encantaria sentir-los.

—Digues algun dels teus poemes a la senyora Kator, Harriet.

La nena va mirar-se l’àvia, el somriure tendre de l’àvia, i la senyora Kator, que s’inclinava endavant, i en Horward, que seia amb la boca oberta i als ulls se li veia créixer l’entusiasme.

—No me’n sé cap —va dir.

—Harriet —va dir l’àvia—, encara que no te’n recordis de cap, els tens escrits. Estic convençuda que a la senyora Kator no li farà res si els llegeixes.

La gran alegria que havia agafat a poc a poc a en Howard de cop i volta el va desbordar.

—Poemes —va dir, doblegant-se de riure al sofà—. La Harriet escriu poemes.

Ho dirà a tots els nens del barri, va pensar la nena.

—Em sembla que en Howard té enveja —va dir la senyora Kator.

—I ca! —va dir en Howard—. No sabria com escriure un poema. Ni que m’hi obliguessis podria escriure’n cap.

—Tu tampoc podries obligar-m’hi —va dir la nena—. Tot això dels poemes és una mentida.

Es va fer un bon silenci. Llavors:

—Valga’m Déu, Harriet! —va dir l’àvia de la nena amb veu trista.

—Quines coses de dir-li a la teva àvia —va dir la senyora Kator.

—Val més que demanis perdó, Harriet —va dir l’àvia de la nena.

La senyora Kator va dir:

—Exacte, val més.

—No he fet res —va murmurar la nena—. Ho sento.

La veu de l’àvia era dura.

—Ara ves a buscar els poemes i llegeix-los a la senyora Kator.

—De veritat que no en tinc cap, iaia —va dir la nena desesperadament—. De veritat, no tinc cap poema.

—Doncs jo sí —va dir l’àvia—. Porta-me’ls, són al calaix de dalt de l’escriptori.

La nena va dubtar un moment, mirant la boca ferma de l’àvia i la seva mirada arrufada.

—En Howard els anirà a buscar, senyora Lennon —va dir la senyora Kator.

—I tant —va dir en Howard. Va fer un bot, va córrer cap a l’escriptori i va obrir el calaix—. ¿Com són? —va cridar.

—Dins d’un sobre —va dir seca l’àvia—. Al sobre hi posa «Poemes de la Harriet».

—És aquí —va dir en Howard. Va treure uns fulls del sobre i se’ls va mirar un moment—. Mira —va dir—. «Els poemes de la Harriet, poemes d’estels». —Va córrer cap a la seva mare, rient, amb els fulls a la mà—. Mira, mare, la Harriet escriu poemes d’estels!

—Dona’ls a la senyora Lennon, rei —va dir la mare d’en Howard—. Molt malament, això d’obrir el sobre tu.

La senyora Lennon va agafar el sobre i els fulls i els va passar a la Harriet.

—¿Els llegeixes tu o els llegeixo jo? —va preguntar amablement.

La Harriet va fer que no. L’àvia va sospirar a la senyora Kator i va agafar el primer full. La senyora Kator va inclinar-se endavant, amb ganes, i en Howard es va posar als seus peus, agafant-se els genolls i posant la cara contra la cama per aguantar-se el riure. L’àvia es va escurar la gola, va somriure a la Harriet i va començar a llegir.

—«L’estel del vespre» —va anunciar.

Quan les ombres del vespre s’escampen

i la foscor es congria per tot,

i les criatures nocturnes udolen,

i el vent fa una trista remor,

espero que surti el primer estel,

i busco els seus raigs d’argent,

quan el cel s’omple de blaus i verds,

i apareix, solemne, l’estel resplendent.

En Horward no es va poder aguantar més.

—La Harriet escriu poemes d’estels!

—És preciós, Harriet, reina! —va dir la senyora Kator—. El trobo realment preciós, de veritat. No sé per què et fa tanta vergonya.

—¿Ho veus, Harriet? —va dir la senyora Lennon—. A la senyora Kator el teu poema li sembla molt bonic. ¿No et sap greu, ara, haver-ne fet un gra massa?

Ho explicarà a tots els nens del barri, va pensar la Harriet.

—No l’he escrit jo —va dir.

—Però què dius, Harriet! —va fer rient la seva àvia—. No sigui tan modesta, nena. Escrius uns poemes molt macos.

—L’he copiat d’un llibre —va dir la Harriet—. El vaig trobar en un llibre i el vaig copiar i l’hi vaig donar a la meva àvia i vaig dir que l’havia escrit jo.

—No em puc creure que fessis una cosa així, Harriet —va dir la senyora Kator, astorada.

—Ho vaig fer —va insistir, tossuda, la Harriet—. El vaig copiar d’un llibre al peu de la lletra.

—Harriet, no m’ho crec —va dir l’àvia.

La Harriet va mirar-se en Howard, que l’observava amb admiració.

—El vaig copiar d’un llibre —va dir-li—. Vaig trobar-lo a la biblioteca un dia.

—No entenc per què diu que va fer una cosa semblant —va dir la senyora Lennon a la senyora Kator. La senyora Kator va fer que no amb el cap.

—Era un llibre que es deia —la Harriet va rumiar un moment—, es deia El manual dels versos —va dir—. Això. I vaig copiar el poema lletra per lletra. No me’l vaig inventar jo.

—Harriet, ¿això que dius és cert? —va preguntar l’àvia. Es va dirigir a la senyora Kator—. Em sap greu, però m’he de disculpar en nom de la Harriet i també per haver-te llegit un poema d’una autoria falsa. Mai no m’hauria imaginat que pogués enganyar-me.

—En són capaços, i tant —va dir la senyora Kator, amb desaprovació—. Volen cridar l’atenció i que els aplaudeixin i de vegades són capaços de gairebé qualsevol cosa per tal d’aconseguir-ho. Estic convençuda que la Harriet no ho ha fet… amb mala fe, vaja.

—I tant —va dir la Harriet—. Volia que tothom pensés que l’havia escrit jo. Vaig dir que l’havia escrit expressament. —Va acostar-se i va agafar els fulls de la mà de l’àvia sense resistència—. I tampoc els pots tornar a mirar més —va dir, i els va apartar d’ella, i de tothom.

JARDÍ DE FLORS

Després de viure plegades en una vella mansió de Vermont durant gairebé onze anys, les dues senyores Winnings, mare i jove, havien acabat assemblant-se molt, com passa a les dones que viuen plegades, treballen a la mateixa cuina i feinegen per la casa sempre igual. Tot i que la jove senyora Winning de soltera era Talbot i tenia uns cabells foscos que duia curts, ara era oficialment una Winning, membre de la família més antiga del poble, i els cabells li començaven a grisejar per on els cabells de la seva sogra havien començat a grisejar abans, a les temples; totes dues tenien cares primes, de trets esmolats, i mans eloqüents, i de vegades, quan rentaven els plats, quan desgranaven pèsols o feien la coberteria, les seves mans, com que es movien tan ràpid i igual, es comunicaven amb més facilitat i simpatia del que ho podrien fer mai les seves ments. La jove senyora Winning de vegades pensava, quan seia a esmorzar al costat de la sogra, amb la seva petitona en una trona a la vora, que devien semblar una xilografia estilitzada de paper de paret de Nova Anglaterra; mare, filla i neta, potser amb Plymouth Rock o Concord Bridge al darrere.

Com en altres matins freds, van fer durar el cafè, sense ganes de sortir de la gran cuina amb el forn de carbó i l’ambient agradable de menjar i netedat, i de vegades seien callades fins que el nadó feia estona que s’havia acabat l’esmorzar i jugava tranquil·lament al seu racó especial, on tantes criatures de la família Winning havien jugat amb joguines gairebé idèntiques de la mateixa caixa de fusta massissa.

—Sembla que la primavera no arriba mai —va dir la jove senyora Winning—. Estic ben tipa del fred.

—Encara en farà uns quants dies més —va dir la sogra.

Va començar a moure’s de sobte, ràpid, amuntegant plats, indicant que ja s’havia acabat l’estona de seure i començava l’hora de treballar. La jove senyora Winning es va aixecar immediatament a ajudar i va pensar per enèsima vegada que la seva sogra no renunciaria mai a la seva posició d’autoritat a casa seva fins que no fos massa vella per moure’s abans que ningú.

—I com m’agradaria que algú s’instal·lés a la vella casa de camp —va afegir la senyora Winning. Va aturar-se a mig camí del rebost amb els tovallons i va dir, frisosa—: Tant de bo algú vingués abans de la primavera.

Feia molt de temps, la jove senyora Winning havia volgut comprar la casa de camp ella mateixa, perquè el seu marit, amb les seves pròpies mans, la convertís en casa seva, on poder viure amb els fills, però ara, acostumada com estava al casalot de dalt del turó on la família del seu marit havia viscut generació rere generació, només li quedava una gran tendresa cap a aquella caseta de camp, i un neguit melangiós de veure alguna jove parella feliç vivint-hi. Quan va sentir que l’havien venut, com en aquella època es venien totes les cases velles quan ningú no trobava una casa nova per viure, s’havia permès d’estar pendent, cada dia, de trobar algun indici que hagués arribat algun nouvingut. Cada matí mirava avall des del porxo del darrere per veure si sortia fum de la xemeneia de la casa de camp, i cada dia, quan baixava el turó camí de la botiga, s’entretenia davant de la casa de camp i observava amb atenció si notava el mínim moviment a l’interior. L’havien venut al gener i ara, gairebé dos mesos més tard, tot i que semblava més bonica i menys atrotinada amb la neu tapant una mica el jardí assilvestrat i els caramells davant de les finestres tancades, encara estava trista i buida, menystinguda des del dia, feia tant de temps, que la senyora Winning havia abandonat tota esperança de viure-hi.

La senyora Winning va deixar els tovallons al rebost i va girar-se per arrencar el full del calendari de la cuina abans d’agafar un drap i anar a la pica amb la seva sogra.

—Ja som a març —va dir, d’esma.

—Ahir em van dir a la botiga —va dir la sogra— que aquesta setmana començarien a pintar la casa de camp.

—Això vol dir que ve algú!

—No es triga més d’un parell de setmanes a pintar per dins aquesta caseta —va dir la vella senyora Winning.

No obstant això, gairebé era abril quan van arribar els nouvinguts. La neu gairebé s’havia fos i corria carrer avall fent rierols mig glaçats. El terra relliscava i era una murga caminar-hi, el cel estava gris i apagat. Al cap d’un mes, la primera verdor meravellosa brotaria dels arbres i de la terra, però bona part de l’abril plouria fredament i potser encara tornaria a nevar. Havien pintat per dins la casa de camp i havien empaperat les parets. Havien arreglat l’escala de l’entrada i havien posat vidres nous a les finestres trencades. Malgrat el cel gris i les clapes de neu bruta, la casa de camp semblava més neta i més sòlida, i els pintors la farien per fora un cop el temps millorés. La senyora Winning, al peu del camí d’entrada de la casa de camp, comparava la imatge que veia en aquell moment amb la que s’havia fet feia anys, quan encara tenia l’esperança de viure-hi. Volia roses al porxo; podia ser, i havia pensat en un jardí de tots colors. L’hauria pintat de blanc per fora, i això potser també podia ser, encara. Des que havien venut la casa de camp que no hi havia entrat, però en recordava les habitacions petites, amb les finestres que donaven al jardí i podien ser molt lluminoses, amb cortines alegres i testos, la cuineta, que hauria pintat de groc, els dos dormitoris de dalt, amb els sostres inclinats sota teulat. La senyora Winning va mirar-se la casa de camp una bona estona, des del camí moll, i llavors es va encaminar a poc a poc cap a la botiga.

Finalment, van arribar les primeres notícies dels nouvinguts, al cap d’uns dies, de mà del botiguer. Mentre lligava amb un cordill les tres lliures d’hamburgueses que la gran família Winning consumia en un sol àpat, va preguntar-li alegrement:

—¿Que ja coneix els nous veïns?

—¿Que ja s’han instal·lat? —va preguntar la senyora Winning—. ¿Els de la casa de camp?

—Aquest matí ha vingut la senyora —va dir el botiguer—. La senyora i un nen petit, semblen bona gent. Diuen que el seu marit és mort. Una senyora ben plantada.

La senyora Winning havia nascut al poble i el pare del botiguer li donava dolços i regalèssia quan el botiguer actual encara anava a l’institut. Hi va haver una època, quan ella en tenia dotze i el fill del botiguer vint, que la senyora Winning, secretament, hauria volgut casar-se amb ell. Ara era revingut, de mitjana edat, i tot i que ell encara li deia Helen i ella encara li deia Tom, pertanyia a la família Winning i no podia deixar de dir, encara que fos a contracor, si la carn era dura o la mantega massa cara. Sabia que quan parlava de la nova veïna com a «senyora» volia dir una cosa diferent que si hagués dit «dona» o una «persona». La senyora Winning sabia que de les dues Winning, als altres clients, en deia «senyores». Va dubtar un moment i després va preguntar:

—¿Ja s’han instal·lat del tot?

—Com a mínim per una estona —va dir, indiferent—. Ha comprat queviures per una setmana.

Tot caminant turó amunt, carregada amb la compra, la senyora Winning va anar mirant si veia cap senyal dels nouvinguts a la casa de camp. Quan va arribar al camí de l’entrada, va abaixar el ritme i va intentar mirar més dissimuladament. De la xemeneia no sortia fum i tampoc hi havia rastre de mobles prop de la casa, com n’hi hauria hagut si encara s’estiguessin traslladant, però hi havia un cotxe aparcat al carrer davant de la casa de camp i a la senyora Winning li va semblar que veia gent darrere de les finestres. Li va agafar un rampell i va pujar pel camí fins al porxo del davant, i llavors, després de vacil·lar un moment, va enfilar les escales fins a l’entrada. Va trucar, amb la bossa de la compra en una mà, i la porta es va obrir i ella va mirar avall, cap al nen petit, de la mateixa edat, va pensar amb alegria, que el seu.

—Hola —va dir la senyora Winning.

—Hola —va dir el nen. Se la va mirar seriosament.

—¿Que hi és la teva mare? —va preguntar la senyora Winning—. He vingut a veure si necessita ajuda amb el trasllat.

—Ja ens hem traslladat del tot —va dir el nen. Estava a punt de tancar la porta quan es va sentir una veu de dona des d’algun racó de la casa—. Davey? ¿Amb qui parles?

—És la meva mare —va dir el nen petit.

La dona va anar-hi i va obrir la porta una mica més.

—Sí? —va dir.

La senyora Winning va dir:

—Soc l’Helena Winning. Visc al mateix carrer, tres cases més amunt, i pensava que potser la podria ajudar.

—Gràcies —va dir la senyora, dubtosa. És més jove que jo, va pensar la senyora Winning, deu tenir trenta anys. I bonica. En un instant la senyora Winning va entendre per què el botiguer n’hi deia senyora.

—Que bé que hi hagi algú vivint en aquesta casa —va dir la senyora Winning, tímidament.

Darrere del cap de la dona veia el petit passadís, amb el menjador més gran més enllà i la porta de mà dreta, que donava a la cuina, les escales a mà dreta, amb la barana delicada acabada de pintar; havien pintat el rebedor d’un verd clar, i la senyora Winning somreia amistosament a la senyora de l’entrada, pensant, ha fet molt bé; és així com havia de ser, en sap, de cases boniques.

Al cap d’un moment, l’altra senyora li va somriure i va dir:

—¿Que vol passar?

Mentre deixava passar la senyora Winning, la senyora Winning es va preguntar, amb un remordiment sobtat, si potser no havia pecat de desvergonyida: gairebé s’havia ficat ella mateixa dintre…

—No voldria fer-li nosa —va dir inesperadament, girant-se cap a l’altra dona—. És que des de sempre que hi havia volgut viure.

Per què acabo de dir això, va preguntar-se; feia molt que la jove senyora Winning no deia el primer que li passava pel cap.

—Vingui a veure la meva habitació —va dir el nen petit amb urgència, i la senyora Winning li va somriure.

—Tinc un fill de la teva edat —va dir—. ¿Com et dius?

—Davey —va dir el petit, acostant-se a la seva mare—. Davey William MacLane.

—El meu fill —va dir seriosament la senyora Winning— es diu Howard Talbot Winning.

El nen va mirar la seva mare desconcertat, i la senyora Winning, que se sentia incòmoda i estranya en aquella caseta que tant havia desitjat, va dir:

—¿Quants anys tens? El meu fill en té cinc.

—Tinc cinc anys —va dir el nen, com si se n’adonés per primera vegada. Va tornar a mirar la seva mare i ella va dir, amablement:

—¿Que vol passar i veure què hem fet a la casa?

La senyora Winning va deixar la bossa de la compra damunt d’una tauleta al rebedor verd i va seguir la senyora MacLane fins a la sala, que tenia forma de L i les finestres que la senyora Winning hauria guarnit amb cortines alegres i testos de flors. En entrar a la sala, la senyora Winning es va adonar, i es va quedar ben descansada, que tot estaria molt bé. Cada detall, des del capfoguer de la llar de foc fins als llibres damunt la taula, era exactament com la senyora Winning hauria volgut si hagués tingut onze anys menys; potser una mica més informal, res de tan bona qualitat com el que la jove senyora Winning hauria triat, però sens dubte de molt bon gust. Hi havia una fotografia d’en Davey sobre la llar de foc, flanquejada per una del que la senyora Winning va suposar que era el pare d’en Davey; hi havia un gerro blau fabulós a la tauleta baixa i al racó de la L una col·lecció de plates de color taronja en una lleixa, i una taula d’auró lluent i unes cadires.

—És encantadora —va dir la senyora Winning. Podria haver estat meva, pensava, i dreta a l’entrada de la sala va tornar a dir—: és encantadora, de debò.

La senyora MacLane va anar fins a la butaca baixa a la vora del foc i va agafar la tela blava i suau que hi havia al damunt del braç.

—Estic fent unes cortines —va dir, i va tocar el gerro blau amb la punta del dit—. No sé com però sempre faig del meu gerro blau el centre de la sala —va dir—. Les cortines seran del mateix blau, i la catifa, quan arribi!, també tindrà aquest blau en el dibuix.

—És del mateix color dels ulls d’en Davey —va dir la senyora Winning, i quan la senyora MacLane va tornar a somriure va veure que també era del mateix color que els ulls de la senyora MacLane. Aclaparada per tot el que tant la meravellava, la senyora Winning va dir—: ¿Ha pintat la cuina de groc?

—Sí —va dir la senyora MacLane, sorpresa—. Vingui i ho veurà.

La va conduir per la sala, passant per les plates de color taronja, cap a la cuina, que rebia la llum de l’última hora del matí i resplendia amb la pintura nova i l’alumini brillant; la senyora Winning va veure la cafetera elèctrica, la gofrera, la torradora, i va pensar, no deu tenir gaires problemes per cuinar, si són només ells dos.

—Quan tingui jardí —va dir la senyora MacLane—, el podrem veure gairebé tot des de les finestres. —Va gesticular cap als finestrals amples de la cuina i va afegir—: M’encanten, els jardins. Així que arribi el bon temps, crec que em passaré el dia treballant al jardí.

—És una bona casa per fer-hi un jardí —va dir la senyora Winning—. He sentit a dir que tenia un dels jardins més bonics d’aquest tram del carrer.

—També em fa aquesta impressió —va dir la senyora MacLane—. Tindré flors als quatre cantons de la casa. Amb una casa de camp com aquesta es pot, ja sap.

Oh, ho sé, ho sé, va pensar la senyora Winning melangiosa, recordant el jardí encantador que hauria tingut, en comptes de la filera de caputxines que tenia a una banda del casal dels Winning; cap flor hi creixeria, al voltant del casal dels Winning, pels vells i esponerosos aurons que feien ombra a tot el pati i que ja eren alts quan es va construir la casa.

La senyora MacLane també s’havia fet pintar de groc el lavabo de dalt, i els dos petits dormitoris sota teulat, de verd i rosa. «Tot colors de jardí», va dir a la senyora Winning alegrement, i la senyora Winning, pensant en els dormitoris austers i mal apariats del casalot dels Winning, va sospirar i va admetre que hauria estat meravellós tenir unes finestres amb un ampit per seure-hi sota teulat. El dormitori d’en Davey era el de color verd, i el seu llitet era prop de la finestra.

—Aquest matí —li va dir solemnement a la senyora Winning—, he mirat per la finestra i hi havia quatre caramells penjant al costat del llit.

La senyora Winning es va quedar a la casa de camp més estona de la que hauria d’haver-s’hi estat; estava convençuda, tot i que la senyora MacLane havia estat amable i cordial, que la seva visita havia ultrapassat la cortesia i havia sucumbit a la curiositat. Malgrat tot, només va ser el seu atac sobtat de culpa per les tres lliures d’hamburgueses i el dinar per als homes de cals Winning el que la va fer anar-se’n. Quan va marxar, va fer adeu-siau a la senyora MacLane i en Davey a la porta de la casa de camp i va convidar en Davey a jugar amb en Howard i la senyora MacLane a fer el te, i tots dos a dinar alguna dia, i tot això sense el permís de la seva sogra.

A contracor, va arribar al casalot i va deixar enrere el portal tancat i barrat per anar fins a l’entrada del darrere, que era la que tota la família feia servir a l’hivern. La sogra se la va mirar quan va entrar a la cuina i va dir, empipada:

—He trucat a la botiga i en Tom diu que fa una hora que has sortit.

—He passat per la vella casa de camp —va dir la senyora Winning.

Va deixar la bossa de la compra a la taula i va començar a treure les coses de pressa, a posar els dònuts en una safata i les hamburgueses en una paella per no perdre més temps. Encara amb l’abric i la bufanda posats, es movia tan ràpid com podia mentre la seva sogra, llescant pa a la taula de la cuina, se la mirava callada.

—Treu-te l’abric —va dir al final la sogra—. Que ton marit arribarà en qualsevol moment.

A les dotze tota la casa era un rebombori i el fang arribava fins al terra de la cuina. El Howard gran, el sogre de la senyora Winning, venia de la granja i va anar a penjar en silenci el barret i l’abric al rebedor fosc abans de dir res a la seva dona i a la seva jove; el Howard jove, el marit de la senyora Winning, venia del graner després de guardar el tractor i va saludar amb el cap la seva dona i va fer un petó a la seva mare; i el Howard més petit, el fill de la senyora Winning, va entrar de pet a la cuina, directe de l’escola, cridant:

—¿On és el dinar?

El nadó, que ensumava el menjar, picava la trona amb la tassa de plata que havia sigut de la mare del vell Howard. La senyora Winning i la seva sogra van parar la taula ràpidament: al cap de tants anys sabien perfectament l’estona exacta entre l’última arribada i quan se servia el menjar, i en un tancar i obrir d’ulls, tres generacions de la família Winning dinaven en silenci i eficàcia, tots amb el desfici de tornar a la feina, fos la granja, el molí o el tren elèctric; els plats, cosir o la migdiada. La senyora Winning, que paixia el nadó, intentava anticipar els gestos de servir de la sogra, i pensava, avui més que mai abans, que almenys els havia donat un altre Howard, amb els ulls i la boca dels Winning, a canvi d’un llit i un plat a taula.

Havent dinat, després que els homes haguessin tornat a la feina i amb les criatures al llit, el nadó fent la migdiada i en Howard descansant amb els llapis i un llibre per acolorir, la senyora Winning va seure amb la sogra, i mentre cosien va intentar descriure la casa de camp.

—És que és perfecta —va dir, impotent—. Tot és tan bonic. Ens ha convidat a anar-hi quan estigui enllestida, amb les cortines i tot.

—He xerrat amb la senyora Blake —va dir la vella senyora Winning, com si hi estigués d’acord—. Diu que el marit va morir en un accident de cotxe. Que ella tenia uns quants diners propis i jo suposo que va decidir d’instal·lar-se al camp per la salut del nano. La senyora Blake diu que se’l veu escanyolit.

—A la senyora MacLane li encanten els jardins —va dir la senyora Winning, amb l’agulla quieta un moment a la mà—. Tindrà un gran jardí al voltant de la casa.

—Li caldrà ajuda —va dir la vella, sorruda—, serà un jardí enorme.

—Té el gerro blau més bonic del món, madona Winning. Li encantarà, és com si fos de plata.

—Deu ser —va dir la vella senyora Winning després de fer una pausa—, deu ser que la seva gent era de per aquests topants, i és per això que hi ha vingut a raure.

L’endemà la senyora Winning va passar a poc a poc per davant de la casa de camp, i a poc a poc l’endemà passat, i encara l’endemà passat l’altre. El segon dia va veure la senyora MacLane a la finestra i la va saludar, i el tercer dia es va trobar en Davey a la vorera.

—¿Quan vindràs a veure el meu fill? —va preguntar-li, i ell se la va mirar solemnement i va dir:

—Demà.

La senyora Burton, de la casa del costat dels MacLane, el tercer dia que eren allà va presentar-s’hi amb un pastís de poma acabat de fer i llavors va començar a parlar a tots els veïns de la cuina groga i els electrodomèstics brillants. Una altra veïna, el marit de la qual havia ajudat la senyora MacLane a engegar la caldera, va explicar que la senyora MacLane tot just havia enviudat. Gairebé cada dia hi havia algú del poble que trucava a cals MacLane, i sovint, quan la jove senyora Winning passava, veia cares familiars a les finestres, apamant les cortines blaves amb la senyora MacLane, o saludava coneguts que xerraven amb la senyora MacLane des de l’escala, ara ferma, de l’entrada. Al cap d’una setmana que els MacLane s’haguessin instal·lat a la casa de camp, la senyora Winning se’ls va trobar a la botiga i van pujar el turó plegats, i van xerrar d’en Davey i el jardí d’infància. La senyora MacLane volia tenir-lo a casa com més temps millor, i la senyora Winning li va preguntar:

—¿No se sent lligada de mans i peus, tenint-lo tota l’estona?

—M’agrada —va dir alegrement la senyora MacLane—, ens fem companyia. —I la senyora Winning es va sentir potinera i maleducada, recordant que havia enviudat feia tan poc.

A mesura que arribava el bon temps i es veien els primers brots verds als arbres i al terra humit, la senyora Winning i la senyora MacLane es van fer bones amigues. Gairebé cada dia es trobaven a la botiga i pujaven plegades el turó, i dues vegades en Davey va anar a jugar amb el tren elèctric d’en Howard, i un cop la senyora MacLane va anar-hi amb ell i es va quedar a fer el cafè a la gran cuina mentre els nanos corrien al voltant de la taula i la sogra de la senyora Winning era de visita a ca una veïna.

—Quina casa més antiga —va dir la senyora MacLane, mirant cap al sostre fosc—. M’encanten les cases antigues; m’hi sento segura, tenen tant de caliu… És com si tanta gent s’hi hagués sentit a gust que sabessin que són molt útils. Una casa nova no fa aquesta sensació.

—Aquest casalot depriment —va dir la senyora Winning. La senyora MacLane, que duia un jersei rosa, amb els seus cabells clars i suaus, era una taca de color a la cuina que la senyora Winning sabia que mai podria reproduir—. Donaria el que fos per viure a la seva casa —va dir la senyora Winning.

—M’encanta —va dir la senyora MacLane—. Em sembla que no he sigut mai tan feliç. Aquí tothom és encantador, i la casa és preciosa, i ahir vaig plantar un munt de bulbs. —Va riure—. Al pis de Nova York, em passava el dia somiant que tornava a plantar bulbs.

La senyora Winning va mirar els nanos i va pensar que en Howard li treia mig cap i era més fort que en Davey, que era menut, fluix i estimava la seva mare amb adoració.

—Ja li prova, a en Davey —va dir—. Ha agafat color a les galtes.

—A en Davey li encanta —va convenir la senyora MacLane. En sentir el seu nom, en Davey va venir i li va posar el cap a la falda. Ella li va acaronar els cabells, clars com els seus—. Val més que anem tirant, rei —va dir.

—Potser les flors han crescut una mica des d’ahir —va dir en Davey.

De mica en mica, els dies es van anar fent miraculosament llargs i càlids, i el jardí de la senyora MacLane va començar a treure colors i agafar forma, encara molt primerenca i insegura, però prometia exuberància per a finals d’estiu, i de l’estiu següent, i d’aquí deu estius.

—És encara millor del que m’esperava —va dir la senyora McLane a la senyora Winning, des de la porta del jardí—. Tot creix molt millor aquí que gairebé a qualsevol altre lloc.

En Davey i en Howard jugaven cada dia des que s’havia acabat l’escola i en Howard tenia tot el dia lliure. De vegades en Howard es quedava a casa d’en Davey a dinar i plantaven plegats un tros d’hort al pati del darrere dels MacLane. Als matins la senyora Winning passava a buscar la senyora MacLane camí de la botiga i en Davey i en Howard se’ls avançaven i jugaven pel carrer. Anaven plegades a buscar el correu i el llegien de tornada, pujant el turó, i la senyora Winning arribava més contenta al casalot Winning després de fer bona part del camí amb la senyora MacLane.

Una tarda la senyora Winning va posar el nadó a la carreta d’en Howard i amb els dos nanos van sortir a fer una bona excursió. La senyora MacLane va collir cerfull i el va posar a la carreta amb el nadó i els nanos van trobar una serpeta i se la van voler endur a casa. Amunt del turó, la senyora MacLane va ajudar-la a empènyer la carreta amb el nadó i el cerfull, i van aturar-se a mig camí per agafar forces i la senyora MacLane va dir:

—Mira, crec que des d’aquí es veu el meu jardí.

Era una clapa de color gairebé a dalt del turó i mentre miraven, el nadó va llançar el cerfull de la carreta. La senyora MacLane va dir:

—Sempre m’aturo aquí per mirar-lo —i va afegir—: ¿I qui és aquesta preciositat?

La senyora Winning va mirar i va riure.

—És guapo, oi? —va dir—. És en Billy Jones.

Se’l va mirar amb atenció, intentant veure’l com el veuria la senyora MacLane. Era un noi d’uns dotze anys, seia tranquil·lament dalt d’un mur a l’altra banda del carrer, amb la barbeta a les mans, mirant en silenci en Davey i en Howard.

—És com una jove estàtua —va dir la senyora MacLane—. Tan moreno… I quina cara que té! —Va començar a caminar per veure’l millor, i la senyora Winning la va seguir—. ¿Que conec la seva mare i el seu pa…?

—La mainada dels Jones són mulatos —es va afanyar a dir la senyora Winning—. Però són tots preciosos; hauries de veure la nena. Viuen als afores del poble.

La veu d’en Howard va arribar-los clarament per l’aire estiuenc.

—Negre —va dir—, negre, negre de merda.

—Negre de merda —va repetir en Davey, rient.

La senyora MacLane, amb la boca oberta, va dir:

—Davey —amb un to que va fer que en Davey es girés alarmat.

La senyora Winning no havia sentit mai la seva amiga fer servir aquest to, i també se la va mirar.

—Davey —va tornar a dir la senyora MacLane, i en Davey es va acostar a poc a poc—. ¿Què has dit?

—Howard —va dir la senyora Winning—, deixa en pau en Billy.

—Ves a demanar-li perdó a aquest noi —va dir la senyora MacLane—. Ves ara mateix a demanar-li perdó a aquest noi.

En Davey va fer-li cara de pena a la mare i va anar fins a la vorada i va dir, cap a l’altra banda del carrer:

—Ho sento.

En Howard i la senyora Winning esperaven, incòmodes, i en Billy Jones, des de l’altra banda del carrer, va alçar el cap de les mans i va mirar a en Davey, i després, una bona estona la senyora MacLane. Llavors va tornar a col·locar la barbeta a les mans.

De cop i volta la senyora MacLane va dir:

—Jove, ¿podria venir un moment, sisplau?

La senyora Winning, sorpresa, va mirar-se la senyora MacLane, però quan el nano de l’altra banda del carrer no es movia, la senyora Winning va dir, seca:

—Billy! Billy Jones! Fes el favor de venir aquí immediatament!

El nano va aixecar el cap i se’ls va mirar, i llavors va baixar del mur a poc a poc i va començar a travessar el carrer. Quan era al mig, a un metre i mig d’ells, es va aturar, esperant.

—Hola —va dir la senyora MacLane, amablement—. ¿Com et dius?

El nano se la va mirar un moment i després a la senyora Winning, i la senyora Winning va dir:

—Es diu Billy Jones. Contesta quan et pregunten, Billy.

—Billy —va dir la senyora MacLane—. Em sap greu que el meu fill t’hagi insultat, però és molt petit i encara no sap ben bé què diu. Però també li sap greu.

—Molt bé —va dir en Billy, encara mirant la senyora Winning.

Duia uns texans blaus vells i una camisa blanca esquinçada, i anava descalç. Tenia els cabells i la pell del mateix color, aquell to daurat de quan estàs molt moreno, i els cabells eren una mica rinxolats; tenia l’aspecte d’una estàtua de jardí.

—Billy —va dir la senyora MacLane—, ¿que voldries venir a treballar per mi? ¿I així guanyes una mica de diners?

—I tant —va dir en Billy.

—¿T’agrada la jardineria? —va preguntar la senyora MacLane. En Billy va assentir, seriós—. Perquè —va continuar, amb entusiasme— necessito ajuda amb el jardí i crec que m’aniries perfectament. —Va callar un moment i llavors va dir—: ¿Saps on visc?

—I tant —va dir en Billy. Va apartar la mirada de la senyora Winning i va observar un moment la senyora MacLane amb els seus ulls castanys inexpressius. Llavors va tornar a mirar cap a la senyora Winning, que vigilava en Howard més amunt del carrer.

—Perfecte —va dir la senyora MacLane—. ¿Demà et va bé?

—I tant —va dir en Billy.

Va esperar un moment, mirant-se ara la senyora MacLane, ara la senyora Winning, i aleshores va arrencar a córrer, va creuar el carrer i va saltar el mur on havia estat assegut. La senyora MacLane se’l va mirar amb admiració. Llavors va somriure a la senyora Winning i va empènyer la carreta per tornar a engegar la pujada. Ja gairebé havien arribat a la casa de camp dels MacLane quan, finalment, la senyora MacLane va parlar:

—És que no ho puc suportar —va dir—, no puc suportar que la canalla insulti la gent per coses que no es poden canviar.

—Aquests Jones són gent estranya —va dir immediatament la senyora Winning—. El pare fa feines de mosso; el deus haver vist. I saps —va abaixar la veu—, la mare era blanca, una noieta de per aquí. Del poble —va dir altre cop, com perquè algú de fora ho entengués—. Li va deixar tota la cadellada quan en Billy devia tenir dos anys, i se’n va anar amb un blanc.

—Pobres criatures —va dir la senyora MacLane.

—Estan bé —va dir la senyora Winning—. L’església se’n cuida, esclar, i la gent sempre els dona coses. I ara la noia també és prou gran per treballar. Té setze anys, però…

—Però què? —va dir la senyora MacLane, quan la senyora Winning va dubtar.

—Bé, la gent en parla molt, saps —va dir la senyora Winning—. Al capdavall, és filla de sa mare. I hi ha un altre nano, que té un parell d’anys més que en Billy.

Van aturar-se davant de la casa de camp dels MacLane, i la senyora MacLane va tocar els cabells d’en Davey.

—Pobra criatura desgraciada —va dir.

—La canalla diu paraulotes —va dir la senyora Winning—. No s’hi pot fer gaire cosa.

—Bé… —va dir la senyora MacLane—. Pobra criatura.

L’endemà, després de rentar els plats, i mentre la senyora Winning i la seva sogra els desaven, la vella senyora Winning va dir, com qui no vol la cosa:

—La senyora Blake m’ha dit que la teva amiga, la senyora MacLane, va preguntant als veïns com pot contactar amb el nano dels Jones.

—Vol que li doni un cop de mà amb el jardí, em penso —va dir la senyora Winning, dèbilment—. El jardí és molt gran i li cal ajuda.

—No sé si és aquesta ajuda, el que li cal —va dir la vella senyora Winning—. ¿Li has parlat d’ells?

—Sembla que li fan llàstima —va dir la senyora Winning, des del fons del rebost. Va estar-se una bona estona endreçant els plats en piles exactes per aclarir-se. No ho hauria d’haver fet, pensava, però la seva ment es negava a dir-li per què. Almenys hauria d’haver-m’ho preguntat primer, va pensar, finalment.

L’endemà la senyora Winning va aturar-se a la casa de camp amb la senyora MacLane després de pujar el turó havent comprat. Van seure a la cuina groga a fer un cafè, mentre els nanos jugaven al pati del darrere. Mentre xerraven de com penjar hamaques entre les pomeres van trucar a la porta de la cuina i quan la senyora MacLane va obrir hi havia un home, així que ella li va dir:

—Hola —educadament, i va esperar.

—Bon dia —va dir l’home. Es va treure el barret i va saludar amb el cap a la senyora MacLane—. En Billy m’ha dit que buscava algú per treballar al seu jardí —va dir.

—Però… —va començar a dir la senyora MacLane, mirant de costat, incòmoda, a la senyora Winning.

—Soc el pare d’en Billy —va dir l’home.

Va assenyalar el pati del darrere amb el cap i la senyora MacLane va veure en Billy Jones assegut sota una de les pomeres, amb els braços creuats i els ulls clavats a l’herba dels seus peus.

—Molt de gust —va dir la senyora MacLane, fora de lloc.

—En Billy m’ha dit que vingués a treballar al seu jardí —va dir l’home—. Aviam, crec que potser una feina d’estiu és massa per un nano de la seva edat, hauria d’estar jugant a l’aire lliure i aprofitar el bon temps. I com que és la feina que jo faig, doncs he pensat que passaria per veure si encara no havia trobat a ningú.

Era un home gros, molt semblant a en Billy, tret dels cabells, que en Billy tenia una mica rinxolats i el seu pare molt més, i li quedava una línia marcada on tenia sempre el barret, i si la pell d’en Billy era d’un moreno daurat, la del seu pare era més fosca, gairebé com el bronze. Quan es movia, ho feia amb gràcia, com en Billy, i tenia els ulls del mateix color castany insondable.

—M’agradaria treballar en aquest jardí —va dir el senyor Jones, mirant al voltant—. Podria quedar molt bonic.

—Serà molt benvingut —va dir la senyora MacLane—. És cert que necessito un cop de mà.

La senyora Winning seia i callava perquè no volia parlar davant del senyor Jones. Pensava, tant de bo m’ho hagués preguntat a mi abans, això és impossible… I el senyor Jones escoltava educadament i en silenci, amb els ulls foscos clavats en la senyora MacLane mentre li parlava.

—Suposo que sí que seria massa, tota aquesta feinada, per un nano com en Billy —va dir—. Hi ha moltes coses que no puc ni fer-les jo, i esperava trobar algú que em donés un cop de mà.

—Doncs llavors molt bé —va dir el senyor Jones—. Crec que podré encarregar-me de gairebé tot —va dir, i va somriure.

—D’acord —va dir la senyora MacLane—, suposo que llavors quedem entesos. ¿Quan voldria començar?

—¿Què li sembla ara mateix? —va dir.

—Perfecte —va dir la senyora MacLane, amb entusiasme, i aleshores—: Perdona’m un moment —li va dir a la senyora Winning.

Va agafar els guants de jardineria i un barret ample de palla del penjador del costat de la porta.

—Quin dia més maco que fa, oi? —va dir-li al senyor Jones mentre sortia al jardí i ell s’apartava per deixar-la passar.

—Bill, ja te’n pots anar a casa —va dir-li el senyor Jones mentre anaven cap al jardí.

—Oh, ¿per què no el deixa quedar-se? —va dir la senyora MacLane. La senyora Winning va sentir que continuava parlant mentre desapareixien de la seva vista—. Podria jugar pel jardí i segur que li agrada…

La senyora Winning es va quedar un moment mirant cap al jardí, cap al racó on el senyor Jones havia seguit la senyora MacLane i llavors va aparèixer la cara d’en Howard per la porta i va dir:

—Hola, ¿queda poc per dinar?

—Howard —va dir la senyora Winning baixet, i el nen va entrar i va anar cap a ella—. És hora d’anar cap a casa —va dir la senyora Winning—. Jo vinc d’aquí un moment.

En Howard va intentar protestar, però ella va afegir:

—Que te’n vagis ara mateix. Endú-te la bossa de la compra si creus que la pots carregar.

En Horward va quedar impressionat per la idea que la seva mare tenia de la seva força, i va agafar la bossa de la compra; les espatlles, ja més amples del normal, com les del seu pare i del seu avi, van tensar-se amb el pes, i llavors va equilibrar el pes plantant bé els peus.

—¿Oi que soc fort? —va preguntar, exultant.

—Molt fort —va dir la senyora Winning—. Digues a la iaia que ara vinc. M’acomiado de la senyora MacLane i vinc.

En Howard va desaparèixer per la casa; la senyora Winning va sentir com caminava, feixuc, amb la compra, com sortia per la porta i baixava les escales de l’entrada. La senyora Winning es va aixecar i era a la porta de la cuina quan la senyora MacLane va tornar.

—¿Que ja te’n vas? —va exclamar la senyora MacLane quan va veure que la senyora Winning s’havia posat la jaqueta—. ¿Sense acabar-te el cafè?

—Val més que atrapi en Howard —va dir la senyora Winning—. Ha passat primer.

—Em sap greu haver-te deixat així —va dir la senyora MacLane. Des de la porta, al costat de la senyora Winning, mirava el jardí—. Quina meravella, tot plegat —va dir, i va riure, feliç.

Van caminar plegades per la casa; les cortines blaves estaven recollides i la catifa amb aquell toc de blau al dibuix ja estava posada.

—Adeu-siau —va dir la senyora Winning des de les escales de l’entrada.

La senyora MacLane somreia, i seguint la seva mirada, la senyora Winning es va girar i va veure el senyor Jones, sense samarreta, amb l’esquena forta al sol, vinclat segant l’herba alta del costat de la casa. En Billy jeia a prop, sota l’ombra dels arbustos; jugava amb un gatet gris.

—Tindré el jardí més bonic del poble —va dir la senyora MacLane, orgullosa.

—A banda d’avui, no treballarà més aquí, oi? —va preguntar la senyora Winning—. Segur que només l’hi tindràs avui, oi?

—Aviam, si… —va començar la senyora MacLane, amb un somriure comprensiu, i la senyora Winning, després de mirar-se-la, incrèdula, un moment, es va girar i indignada i avergonyida, va començar a enfilar turó amunt.

En Howard havia dut la compra a casa sense problemes i la seva sogra ja parava taula.

—En Howard diu que éreu a cals MacLane i l’has enviat a casa —va dir la sogra.

—M’ha semblat que es feia tard —va respondre breument la senyora Winning.

L’endemà al matí, quan la senyora Winning va arribar a la casa de camp camí de la botiga va veure el senyor Jones passant la dalla amb traça per una banda de la casa, i en Billy Jones i en Davey asseguts a les escales de l’entrada mirant-se’l.

—Bon dia, Davey —va dir la senyora Winning—. ¿Que està a punt, la teva mare?

—¿On és en Howard? —va preguntar en Davey, sense moure’s.

—Avui s’ha quedat a casa amb la iaia —va dir alegrement—. ¿Que està a punt, la mare?

—Està fent llimonada per en Billy i per mi —va dir en Davey—. Ens la prendrem al jardí.

—Doncs digue-li —va dir la senyora Winning—, digue-li que he dit que tenia pressa i que havia d’anar tirant. Ja la veuré després.

Va afanyar-se turó avall.

A la botiga es va trobar la senyora Harris, una dona la mare de la qual havia treballat per a la vella Winning feia quaranta anys.

—Helen —va dir la senyora Harris—, cada any estàs més grisa. Ja n’hi ha prou d’anar tant amunt i avall.

La senyora Winning, per primer cop des de feia setmanes a la botiga sense la senyora MacLane, va somriure tímidament i va dir que potser sí que li feien falta unes vacances.

—Vacances! —va dir la senyora Harris—. Que ton marit faci alguna cosa a casa, que ja toca. No té res millor a fer.

Va riure estrepitosament i va fer que no amb el cap.

—Res millor a fer! —va dir—. Els Winning!

Abans que la senyora Winning pogués allunyar-se, la senyora Harris va afegir, quan un atac de curiositat li va estroncar la rialla:

—¿On s’ha ficat, la teva amiga endiumenjada? Sempre baixeu plegades, oi?

La senyora Winning va somriure amb educació i la senyora Harris va dir, tornant a riure:

—El primer cop que li vaig veure les sabates, no m’ho podria creure! Quines sabates!

Mentre tornava a riure, la senyora Winning es va escapar cap a l’aparador de la carn i va començar a comentar animadament amb el botiguer les mil maneres de fer una espatlla de porc. La senyora Harris només diu el que tothom comenta, pensava. ¿Parlen així de la senyora MacLane? ¿Se’n riuen? Quan ella pensava en la senyora MacLane pensava en la casa tranquil·la, els colors suaus, la mare i el fill al jardí; les sabates de la senyora MacLane eren unes sandàlies verdes i grogues de plataforma, que és cert que destacaven al costat de les clàssiques Oxford blanques de la senyora Winning, però que esqueien del tot a la casa de la senyora MacLane, i el seu jardí… La senyora Harris va venir per darrere seu i va dir, tornant a riure:

—¿I ara té aquest Jones treballant per ella?

Quan la senyora Winning va arribar a casa, després de passar de pressa per la casa de camp turó amunt, on no va veure a ningú, la sogra l’esperava davant de casa, observant com feia els últims metres.

—Si que arribes aviat, avui —va dir la sogra—. ¿Que no és al poble, la senyora MacLane?

Ressentida, la senyora Winning només va dir:

—Gairebé em foragita de la botiga, la senyora Harris, amb les seves bromes.

—No m’estranya que la Lucy Harris s’escapi d’aquell home que té —va dir la vella Winning.

Plegades, van encaminar-se cap a la porta del darrere. La senyora Winning, mentre caminaven, va notar que l’herba sota els arbres havia agafat molt bon color, i que les caputxines també estaven maques.

—T’he de dir una cosa, Helen —va dir, finalment, la vella Winning.

—Sí? —va dir la jove.

—És aquesta noia, la MacLane, sobre ella, vull dir. Tu que la coneixes tan bé, hauries de parlar-li d’aquest home de color que té treballant per ella.

—Ja ho he fet —va dir la senyora Winning.

—¿Segur que n’hi has parlat? ¿Li has explicat qui són, aquesta gent?

—Sí —va dir la senyora Winning.

—S’hi passa tot el sant dia —va dir la sogra—. I va per allà sense camisa. I entra a la casa.

I aquell vespre el senyor Burton, el veí de la casa del costat de la senyora MacLane, va passar a veure els Howard Winning per un nou lot de teules per al molí; de cop i volta es va girar cap a la senyora Winning, que cosia al costat de la sogra a la taula de la sala del davant, i va alçar una mica la veu quan va dir:

—Helen, aviam si li dius a la teva amiga MacLane que vigili que aquest nano seu no se’m fiqui a l’hort.

—¿En Davey? —va dir, sense voler, la senyora Winning.

—No —va dir el senyor Burton, mentre tots els Winning miraven la jove Winning—, no, l’altre, el de color. L’he vist corrent entre les tomaqueres. Em toca una mica els collons, que el nano vagi emmerdant per casa d’altri. Ja se sap —va afegir, girant-se cap als Howard Winning—, ja se sap que això toca una mica els collons. —Es va fer un silenci i llavors el senyor Burton va afegir, alçant-se feixugament—: Bé, crec que ja és hora d’anar passant.

Van acompanyar-lo tots a la porta i van tornar a les seves feines en silenci. He de fer-hi alguna cosa, pensava la senyora Winning, ben aviat ja no vindran a dir-m’ho a mi directament, l’hi diran a algú altre que m’ho digui a mi. Va aixecar la mirada, va veure que la seva sogra la mirava i totes dues van abaixar els ulls ràpidament.

Així que l’endemà, la senyora Winning va anar a la botiga més d’hora que normalment, i en Howard i ella van creuar el carrer just abans de la casa dels MacLane, i van baixar el turó per l’altra vorera.

—¿Que no passarem a veure en Davey? —va preguntar en Howard.

I la senyora Winning va dir com si res:

—Avui no, Howard. Potser aquesta tarda ton pare et durà al molí.

Va evitar mirar a l’altra banda del carrer, cap a la casa dels MacLane, i es va afanyar per atrapar en Howard.

Després d’allò, la senyora Winning i la senyora MacLane es trobaven de tant en tant a la botiga o a correus, i xerraven tranquil·lament. Al cap d’una setmana, més o menys, quan la senyora Winning passava per la casa de camp ja no la neguitejava no aturar-s’hi, i fins i tot una vegada o dues va mirar sense problemes. El jardí creixia esponerós; normalment, entre els matolls es veia l’esquena ampla del senyor Jones, i en Billy Jones seia a les escales o jeia a l’herba amb en Davey.

Un matí que baixava el turó, la senyora Winning va sentir una conversa entre en Davey MacLane i en Billy Jones; eren pels matolls i va sentir la veu aguda i familiar d’en Davey que deia:

—Billy, ¿vols fer una casa amb mi, avui?

—Vinga —va dir en Billy.

La senyora Winning va caminar més a poc a poc per sentir-los.

—Farem una gran casa amb branques —va dir, esverat, en Davey—, i quan estigui acabada, li preguntaré a la mare si hi podem dinar.

—No es pot fer una casa només amb branques —va dir en Billy—. Calen fustes i taulons.

—I cadires, i taules, i plats —va assentir en Davey—. I parets.

—Pregunta-li a ta mare si podem treure un parell de cadires —va dir en Billy—. Llavors podrem fer veure que tot el jardí és casa nostra.

—Aviam si també puc aconseguir unes galetes —va dir en Davey—. I convidarem ma mare i ton pare a la nostra casa.

La senyora Winning sentia com cridaven mentre baixava pel carrer.

S’ha de dir, va pensar com si estigués sent molt justa, s’ha de dir que ha fet molt per aquest jardí; és el jardí més bonic del carrer. I en Billy fa com si hi tingués tant de dret com en Davey.

Quan l’estiu es va convertir en una successió indestriable de dies llargs i xafogosos i era impossible dir del cert si aquell plugim va ser ahir o abans-d’ahir, els Winning passaven al pati després de sopar, i en la foscor càlida, la senyora Winning de vegades trobava l’oportunitat de seure al costat del seu marit i aprofitava per tocar-li el braç; mai va ser capaç d’ensenyar a en Howard que vingués corrents cap a ella i li posés el cap a la falda, o provocar-li alguna cosa més que l’afecte indiferent dels Winning, però es consolava pensant que almenys eren una família, una cosa sòlida i respectable.

La xafogor va continuar i la senyora Winning va començar a passar més temps a la botiga, posposant la llarga i dolorosa pujada sota el sol. S’hi aturava i xerrava amb el botiguer, amb altres mares joves del poble, amb velles amigues de la seva sogra, comentaven el temps, la reticència del poble d’obrir una piscina decent, els deures que s’havien de fer abans que comencés l’escola a la tardor, la varicel·la, l’associació de pares. Un matí s’hi va trobar la senyora Burton i van parlar dels seus marits, de la calor, i dels passatemps de la canalla durant l’estiu xafogós abans que la senyora Burton digués:

—Per cert, en Johnny fa sis anys aquest dissabte i farem una festa d’aniversari: ¿que pot venir, en Howard?

—Fantàstic —va dir la senyora Winning, pensant, els pantalons blancs bons, la camisa blau marí, un regal ben embolicat.

—Només uns vuit nens —va dir la senyora Burton, amb aquella indolència encantadora de les mares quan organitzen les festes d’aniversaris dels seus fills—. Es quedaran a sopar, evidentment. Que vingui a dos quarts de quatre, en Howard.

—Sona molt bé —va dir la senyora Winning—. Estarà molt content quan l’hi digui.

—He pensat que juguin a fora quasi tota l’estona —va dir la senyora Burton—. Amb aquesta calor. I després potser una mica a dins, i sopar. No cal trencar-s’hi el cap, ja ho sap. —Va dubtar un moment, passant el dit per damunt d’una llauna de cafè—. Miri —va dir—, espero que no li faci res que l’hi pregunti, però ¿a vostè li semblaria bé que no convidés el nano MacLane?

La senyora Winning es va marejar un moment, i va haver d’esperar que la veu se li calmés abans de dir, com si res:

—A mi em semblarà bé el que a vostè li sembli bé: ¿per què m’ho pregunta?

La senyora Burton va riure:

—Pensava que potser no li semblaria bé que no vingués.

La senyora Winning rumiava. N’ha passat alguna de dolenta, no sé per què la gent creuen que saben alguna cosa de mi que no volen dir, tots fan veure que no és res, però ja m’ha passat abans; ¿que no visc amb els Winning, jo?

—De veritat —va dir, carregant la veu amb el pes del vell casal Winning—, ¿per quins set sous m’hauria de molestar?

M’ho he pres massa a pit, es preguntava, he semblat massa afectada, ¿ho hauria d’haver deixat passar?

La senyora Burton, avergonyida, va deixar la llauna de cafè al seu lloc i va començar a examinar minuciosament les altres lleixes.

—Em sap greu haver-ho preguntat —va dir.

A la senyora Winning li va fer la sensació que havia de dir alguna cosa més perquè la seva posició quedés ben clara una vegada per totes, a fi que almenys la senyora Burton no tornés a gosar fer servir aquest to amb una Winning, que no tingués l’atreviment d’anar-li amb un «Espero que no li faci res que l’hi pregunti».

—Al capdavall —va dir la senyora Winning amb compte, sospesant els mots— és com una segona mare per en Billy.

La senyora Burton, girant-se per mirar la senyora Winning, va fer una ganyota i va dir:

—Per l’amor de Déu, Helen!

La senyora Winning va arronsar les espatlles i va somriure, i la senyora Burton també, i llavors la senyora Winning va dir:

—La veritat és que em sap greu pel nano.

La senyora Burton va dir:

—Sí que és un encant.

Just la senyora Winning acabava de dir: «Ara en Billy i ell es passen el dia junts», quan va alçar la vista i va veure la senyora MacLane que se la mirava des del fons del passadís; era impossible de dir si les havia sentit o no. La senyora Winning va aguantar la mirada a la senyora MacLane un moment i llavors va dir, amb el to exacte de cordialitat:

—Bon dia, senyora MacLane. ¿Que no ha vingut amb el seu fill, aquest matí?

—Bon dia, senyora Winning —va dir la senyora MacLane, i va continuar més enllà del passadís, i la senyora Burton va agafar el braç de la senyora Winning i va fer un gest desesperat d’amagar-se la cara i, sense poder aguantar-se, la senyora Winning i ella van començar a riure.

Al cap de pocs dies, encara que l’herba del pati dels Winning sota els aurons continuava suau i verda, la senyora Winning va començar a notar en els seus trajectes diaris per davant de la casa de camp que el jardí de la senyora MacLane patia per la calor. Les flors es pansien sota el sol del matí i ja no s’alçaven fresques i brillants; l’herba s’havia enfosquit una mica i els rosers que la senyora MacLane havia plantat amb tant d’optimisme clarament s’estaven morint. El senyor Jones sempre semblava tranquil, treballant amb constància; de vegades ajupit amb les mans a la terra, de vegades dret al costat de la casa, col·locant un emparrat o podant un arbre, però les cortines blaves penjaven sense esma a les finestres. La senyora MacLane encara somreia a la senyora Winning a la botiga, i llavors, un bon dia van trobar-se a la porta del jardí de la senyora MacLane i, després de vacil·lar un moment, la senyora MacLane va dir:

—¿Que podria entrar una estona? M’agradaria parlar amb vostè, si té temps.

—I tant —va dir educadament la senyora Winning, i va seguir la senyora MacLane pel camí d’entrada, encara flanquejat luxuriosament d’arbustos florits, però una mica ensopit, com si la calor de l’estiu hagués covat i acabat amb la vitalitat del sòl. A la sala coneguda, la senyora Winning va seure ben dreta en una cadira, tota cortesa, mentre la senyora MacLane seia a la seva butaca de sempre.

—¿Com està en Davey? —va preguntar finalment la senyora Winning, ja que la senyora MacLane no semblava disposada a començar la conversa.

—Molt bé —va dir la senyora MacLane, amb el somriure que sempre feia quan parlaven d’en Davey—. És a fora, amb en Billy.

Es va fer un breu silenci, i llavors la senyora MacLane va dir, mirant el gerro blau de la tauleta:

—El que li volia preguntar és ¿què diantre ha passat?

La senyora Winning s’havia preparat per reaccionar a una pregunta semblant i quan va dir «No sé a què es refereix», va pensar, sono exactament com la mare Winning, i es va adonar que s’ho estava passant bé, tal com ella també s’ho hauria passat bé en una situació així; i pensés el que pensés d’ella mateixa, no va ser capaç de reprimir un:

—¿Que passa res?

—Esclar —va dir la senyora MacLane. Amb els ulls al gerro blau va dir, a poc a poc—: Quan vaig arribar, tothom era molt amable i semblava que els agradàvem, en Davey i jo, i que ens volien ajudar.

Malament, va pensar la senyora Winning, mai no has de parlar de si a la gent els agrades o no, és de mala educació.

—I el jardí anava tan bé —va dir la senyora MacLane, impotent—. I ara, ningú no ens parla. Jo solia dir bon dia per damunt la tanca a la senyora Burton i ella venia i xerràvem del jardí, i ara només respon bon dia i es fica a casa seva. Ja ningú ens somriu ni res.

Quin horror, va pensar la senyora Winning, que infantil, aquesta manera de fer la ploramiques. La gent et tracta com tu els tractes, va pensar; es moria de ganes d’acostar-se-li, agafar-li la mà i demanar-li que tornés i fos altre cop bona gent; però encara es va redreçar més a la cadira i va dir:

—Estic segura que s’equivoca. Mai no he sentit que ningú en parlés.

—¿N’està segura? —La senyora MacLane va girar-se i la va mirar—. ¿Està segura que no és perquè el senyor Jones treballa aquí?

La senyora Winning va aixecar una mica més la barbeta i va dir:

—¿Per quins set sous algú hauria de ser maleducat amb vostè per culpa del senyor Jones?

La senyora MacLane la va acompanyar a la porta, totes dues fent plans ben ferms per a la setmana vinent, d’anar a nedar plegades, de fer un pícnic, i la senyora Winning va baixar el turó pensant, quins nassos que té, mira que culpar-ne la gent de color.

Cap a final d’estiu, hi va haver una tempesta terrible, que va trencar la calorada inacabable. Tota una nit de vents i pluja desfermada, que va fuetejar sense pietat els arbres i va arrasar cruelment flors i joves arbustos; va afectar un graner d’una banda del poble i va tombar el cablejat d’un altre. Al matí, la senyora Winning va obrir la porta del darrere i va trobar-se el pati cobert de branquillons dels aurons i l’herba gairebé allisada arran de terra.

La sogra va acostar-se-li per darrere.

—Quin xàfec —va dir—, ¿que t’ha despertat?

—M’he despertat un cop i he anat a veure les criatures —va dir la senyora Winning—. Devien ser les tres.

—Jo m’he desvetllat més tard —va dir la sogra—. També he anat a veure les criatures; dormien tots dos.

Van girar cua i van entrar per posar-se amb l’esmorzar.

Més tard, la senyora Winning va anar cap a la botiga; gairebé havia arribat a la casa de camp dels MacLane quan va veure la senyora MacLane al jardí del davant amb el senyor Jones al costat i en Billy Jones i en Davey a l’ombra del porxo del davant. Tots miraven en silenci la gran branca d’un dels arbres dels Burton que havia caigut al mig del jardí, havia esclafat la majoria dels arbustos de flors i aixafat el que hauria estat un llit de tulipes gloriós. Quan la senyora Winning va aturar-se per mirar, la senyora Burton va sortir al seu porxo del davant per apamar els danys de la tempesta i la senyora MacLane la va cridar:

—Bon dia, senyora Burton, sembla que tenim part d’un arbre seu aquí.

—Això sembla —va dir la senyora Burton, i va entrar a casa seva i va tancar la porta de cop.

La senyora Winning va mirar com la senyora MacLane callava un moment. Aleshores va mirar el senyor Jones, gairebé esperançada, i el senyor Jones i ella es van mirar una bona estona. Aleshores la senyora MacLane va dir, amb una veu clara que arribava a través de l’aire net de després de la tempesta:

—¿Creu que hauria de deixar-ho estar, senyor Jones? ¿Que hauria de tornar a la ciutat, on mai hauré de tornar a veure cap jardí?

El senyor Jones va moure el cap, sense esma, i la senyora MacLane, amb les espatlles caigudes, va anar lentament cap a les escales de l’entrada i hi va seure, i en Davey hi va anar i va asseure’s al seu costat. El senyor Jones va agafar la gran branca, empipat, i va intentar moure-la, la va sacsejar i la va estirar fins que les espatlles se li van tensar per la força que estava fent, però la branca només va cedir una mica i es va quedar encallada al jardí.

—Deixi-ho estar, senyor Jones —va dir, finalment, la senyora MacLane—. Deixi-ho pels següent que hi vinguin a viure!

Però el senyor Jones va continuar estirant la branca, i aleshores, de cop i volta, en Davey va aixecar-se i va cridar:

—Mira, la senyora Winning! Hola, senyora Winning!

La senyora MacLane i el senyor Jones es van girar, i la senyora MacLane la va saludar amb la mà i li va dir:

—Hola!

La senyora Winning va girar cua sense dir res i, amb gran dignitat, va començar a pujar el turó de tornada al vell casal dels Winning.

DOROTHY, LA MEVA ÀVIA
I ELS MARINERS

Hi havia una època de l’any, a San Francisco —cap a final de març, crec—, que sempre feia vent i l’aire, per tota la ciutat, tenia un toc de sal i la frescor del mar. I llavors, una mica després de l’arribada d’aquest vent, si miraves per Market Street, i Van Ness, i Kearney, hi veies la flota. D’això, evidentment, ja fa temps, però si miraves pel Golden Gate, que encara no estava acabat, hi havia bucs de guerra. Hi havia portaavions i destructors, i diria que recordo un submarí, però per a la Dot i per a mi, tot eren bucs de guerra, tots ells. Quan suraven en aquestes aigües, silenciosos i grisos com cal, els carrers s’omplien de mariners, caminant amb el ritme del mar i mirant aparadors.

Mai vaig saber per què venia la flota; la meva àvia deia convençuda que era per omplir els dipòsits de combustible; però des que començava el vent, la Dot i jo paràvem més atenció, caminàvem més juntes i abaixàvem la veu quan xerràvem. Encara que fóssim a gairebé cinquanta quilòmetres d’on hi havia la flota, quan caminàvem d’esquena a l’oceà notàvem els bucs de guerra surant darrere nostre, lluny, i quan miràvem cap a l’oceà forçàvem la vista i gairebé vèiem, a cinquanta quilòmetres, la cara d’un mariner.

Es tractava dels mariners, esclar. La meva mare ens parlava de quina mena de noies anava darrere dels mariners, i la meva àvia parlava de quina mena de mariners anava darrere les noies. Quan li dèiem a la mare de la Dot que havia arribat la flota, ens deia, «No us acosteu als mariners, vosaltres dues». Un cop, quan la Dot i jo teníem dotze anys, i havia arribat la flota, la meva mare ens va fer aixecar i ens va repassar de dalt a baix, i llavors es va girar cap a la meva àvia i va dir, «No vull que les noies vagin soles al cine de nit», i la meva àvia va dir, «Bestieses, que no van mai tan terra endins, em conec els mariners».

La Dot i jo només podíem anar al cine una nit a la setmana, de totes maneres, i fins i tot així ens hi feien anar acompanyades pel meu germà de deu anys. La primera vegada que tots tres anàvem plegats cap al cine la meva mare ens va tornar a mirar a la Dot i a mi i després, tot rumiant, al meu germà, que tenia els cabells pèl-rojos i rinxolats, i estava a punt de dir alguna cosa quan va mirar a la meva àvia i va canviar d’opinió.

Vivíem a Burlingame, que és prou lluny de San Francisco per tenir palmeres als jardins però prou a prop perquè a la Dot i a mi ens duguessin a San Francisco, a l’Emporium, cada any a comprar-nos jaquetes d’entretemps. Normalment, la mare de la Dot li donava els diners per a la jaqueta, que la Dot donava a la meva mare, i aleshores la Dot i jo ens compràvem jaquetes idèntiques sota la supervisió de la meva mare. Això era perquè la mare de la Dot mai no es trobava prou bé per anar de compres a San Francisco, sobretot amb la Dot i amb mi. Així que cada any, un cop arribats el vent i la flota, la Dot i jo ens posàvem les mitges de seda que guardàvem per a l’ocasió i cadascuna la seva cartera de cartró amb un mirall, una moneda de la sort i un mocador de gasa penjant avall d’una nansa, sèiem amb la meva mare al darrere del cotxe de la meva mare, la meva àvia davant i ens dirigíem cap a San Francisco i la flota.

Sempre compràvem les jaquetes al matí, anàvem a dinar al Pig’n’Whistle i aleshores, mentre la Dot i jo ens acabàvem el nostre gelat de xocolata amb xocolata desfeta i nous per sobre, la meva àvia trucava al meu oncle Oliver i quedàvem amb ell a la llanxa que ens duria cap a la flota.

Quedàvem amb l’oncle Oliver en part perquè era un home i en part perquè a l’última guerra havia estat operador de ràdio en un buc de guerra i en part perquè un altre oncle meu, un oncle Paul, encara estava a la marina (la meva àvia creia que tenia alguna cosa a veure amb un vaixell que es deia Santa Volita, o Bonita, o possiblement Carmelita), i el meu oncle Oliver era útil per preguntar a la gent que semblava que poguessin conèixer el meu oncle Paul si el coneixien. Així que pujàvem al bot, la meva àvia deia, com si no ho hagués pensat mai abans, «Mira, aquell d’allà sembla un oficial; Ollie, ¿per què no hi vas i com qui no vol la cosa li preguntes si coneix el Paul?».

L’Oliver, com que ell n’era un, no creia que els mariners poguessin ser particularment perillosos per a la Dot o per a mi si anàvem amb la meva mare i la meva àvia, però li encantaven els vaixells, així que ens acompanyava i ens abandonava tan bon punt arribàvem a bord; mentre caminàvem amb compte per les cobertes netes mirant els bots salvavides amb aprensió, el meu oncle Oliver tocava la pintura grisa amb afecte i se n’anava a buscar l’estació de ràdio.

Quan ens trobàvem amb l’oncle Oliver a la llanxa, normalment ens comprava un gelat a cadascuna i a la llanxa assenyalava uns quants vaixells que hi havia al voltant i ens deia com es deien. Normalment es posava a xerrar amb el mariner que duia la llanxa, i tard o d’hora aconseguia dir, amb modèstia, «Jo era al mar l’any 17», i el mariner assentia amb respecte. Quan arribava el moment de baixar de la llanxa i pujar al buc de guerra per l’escala, la meva mare ens xiuxiuejava a la Dot i a mi, «Que no se us apugin les faldilles», i la Dot i jo ens enfilàvem per l’escala, aguantant-nos amb una mà i amb l’altra agafant-nos les faldilles amb un plec al davant. La meva àvia sempre ens precedia cap amunt del buc de guerra i la meva mare i l’oncle Oliver anaven darrere. Quan arribàvem a coberta la meva mare ens agafava a una de les dues pel braç i la meva àvia a l’altra i caminàvem a poc a poc per tota la nau, per on ens deixaven, amb l’excepció dels nivells inferiors, que trasbalsaven la meva àvia. Miràvem amb solemnitat les cabines, les cobertes que la meva àvia deia que eren de popa, i els llums que deia que eren a babord (totes dues bandes eren a babord segons la meva àvia; creia que estribord era cap amunt, en el sentit que el pal major sempre apuntava a l’estrella del nord). Normalment, quan vèiem un canó —totes les armes eren canons— el meu oncle Oliver, com per fer una broma innocent, assegurava a la meva àvia que sempre estaven carregats. «Per si hi ha un motí», li deia a la meva àvia.

Sempre hi havia una gernació de visitants, dalt dels bucs de guerra, i al meu oncle li agradava aplegar colles de nens i joves al seu voltant per explicar-los com funcionava el sistema de ràdio. Quan deia que havia sigut ràdio operador l’any 17, sempre hi havia algú que li preguntava, «¿Va haver d’enviar mai un S.O.S.?», i el meu oncle Oliver assentia, greu, i deia, «Però encara soc aquí per explicar-ho».

Un cop, mentre el meu oncle Oliver xerrava de l’any 17 i la meva mare i la meva àvia i la Dot miraven l’oceà per sobre la barana, vaig veure un vestit que semblava el de la meva mare i el vaig seguir un bon tros buc avall abans que la senyora es girés i m’adonés que no era la meva mare i que estava perduda. Recordant el que deia la meva àvia, que si no perdia l’oremus mai no em passaria res, vaig quedar-me quieta i vaig mirar per allà fins que vaig detectar un home alt, d’uniforme, amb molts galons. Deu ser el capità, vaig pensar, i segur que s’ocupa de mi. Era molt educat. Li vaig dir que m’havia perdut i que la meva mare, la meva àvia, la meva amiga Dot i el meu oncle Oliver també eren dalt del buc però que tenia por de tornar-hi sola. Em va dir que m’ajudaria a trobar-los i em va agafar de bracet i em va acompanyar. No vam trigar a trobar la meva mare i la meva àvia, que corrien amunt i avall buscant-me amb la Dot darrere seu tan ràpid com podia. Quan la meva àvia em va veure va córrer i em va agafar pel braç, em va arrabassar del capità i em va sacsejar.

—Quin mal tràngol que ens has fet passar! —va dir.

—S’havia perdut, no passa res —va dir el capità.

—Sort que l’hem trobat a temps —va dir la meva àvia, anant amb mi cap a la meva mare.

El capità va fer-nos una reverència i se’n va anar, i la meva mare em va agafar l’altre braç i em va sacsejar.

—¿No te’n dones vergonya? —va dir.

La Dot em mirava amb gravetat.

—Però si era el capità —vaig començar.

—Potser ha dit que és capità —va dir la meva àvia—, però és un mariner.

—Un mariner! —va dir la meva mare, mirant avall per si hi havia la llanxa per tornar-nos a port—. Ves a buscar l’Oliver i digue-li que ja n’hem tingut prou —va dir a la meva àvia.

Per culpa del que va passar aquell vespre, va ser l’últim any que ens van deixar anar a veure la flota. Vam deixar l’oncle Oliver a casa, com sempre, i la meva mare i la meva àvia ens van dur a la Dot i a mi als Cavallets a sopar. Sempre sopàvem a San Francisco després de veure la flota, i anàvem al cine i tornàvem tard a Burlingame. Sempre sopàvem als Cavallets, on el menjar arribava amb unes plataformes mòbils i l’agafaves quan passava. Hi anàvem perquè a la Dot i a mi ens encantava, i amb els bucs de guerra, era el lloc més perillós de San Francisco, perquè havies de pagar quinze cèntims per cada plat que agafaves i no t’acabaves, i la Dot i jo ens n’havíem de fer càrrec amb la nostra paga. Aquell últim vespre, la Dot i jo vam perdre quaranta-cinc cèntims, sobretot per culpa d’unes postres, un sorbet de cafè que la Dot no sabia que duia molt de coco. La pel·lícula que volíem veure la Dot i jo estava plena, tot i que el de la taquilla li havia dit a la meva àvia que hi havia molts seients lliures. La meva mare no va voler fer cua per recuperar els diners, així que la meva àvia va dir que entréssim i intentéssim trobar lloc. Tan bon punt es van desocupar dos seients, la meva àvia ens va empènyer a la Dot i a mi cap allà, i vam seure. La pel·lícula ja feia estona que havia començat quan es van buidar els dos seients del costat de la Dot, i buscàvem la meva àvia i la meva mare quan la Dot va mirar al voltant de sobte i em va agafar el braç. «Mira», va dir amb una mena de grunyit, i hi havia dos mariners que venien pel passadís cap als dos seients buits. Van seure just quan la meva mare i la meva àvia arribaven a l’altura de la filera pel passadís i la meva àvia va tenir temps de dir ben fort, «Feu el favor de no molestar les nenes», abans que un parell de seients es buidessin a poques fileres i haguessin d’asseure’s.

La Dot se’m va acostar al màxim i em va agafar el braç.

—¿Què fan? —vaig xiuxiuejar.

—Res, estan asseguts i prou —va dir la Dot—. ¿Què creus que hauria de fer?

Vaig inclinar-me amb compte i vaig mirar.

—No els facis cas —vaig dir—. Potser se’n van.

—Esclar —va dir la Dot dramàticament—, com que no són al teu costat.

—Soc al teu costat —vaig dir, enraonadament—, que és prou a prop.

—¿Què fan, ara? —va preguntar la Dot.

Vaig tornar a inclinar-me.

—Miren la pel·lícula —vaig dir.

—No puc més —va dir—. Vull anar-me’n a casa.

El pànic ens va agafar a totes dues de cop i volta, i afortunadament la mare i l’àvia ens van veure corrent amunt pel passadís i ens van enxampar a fora.

—¿Què us han dit? —va preguntar l’àvia—. L’hi diré al de la taquilla.

La mare va dir que si la Dot es tranquil·litzava prou per parlar, ens duria a la cafeteria del costat i ens compraria una xocolata desfeta a cadascuna. Un cop a dins assegudes, vam dir a la mare i l’àvia que ara ja estàvem bé i que en comptes d’una xocolata desfeta preferíem un gelat de xocolata cadascuna. La Dot ja estava una mica recuperada quan la porta de la cafeteria es va obrir i van entrar els dos mariners. Amb un gran bot, la Dot es va posar darrere de la cadira de la meva àvia, amagant-se i aferrant-se al seu braç.

—No deixis que se m’enduguin —va xisclar.

—Ens han seguit —va dir la meva mare, seca.

La meva àvia va abraçar la Dot.

—Pobrissona —va dir—, amb nosaltres no et passarà res.

La Dot es va haver de quedar a casa, aquella nit. Vam enviar el meu germà a avisar la mare de la Dot que es quedaria amb mi i que la Dot s’havia comprat un abric gris de tweed entallat, molt pràctic i entretelat. Se’l va posar tot l’any.

III

Confessió de Margaret Jackson, vídua de Thomas Stuart de Shaws, que en ser interrogada pels jutges pel que fa a les seves pràctiques de bruixeria, declara […] que fa quaranta anys, aproximadament, era a la granja de Pollockshaw, carregant una mica de llenya a l’esquena, i que l’Home Negre anà cap a ella, i que ella s’entregà a l’Home Negre, de cap a peus; i que això fou després que la declarant renunciés al seu baptisme; i que el nom d’esperit amb què ell la designà fou Locas. I que cap al tres o quatre de gener d’enguany, es desvetllà a mitjanit i trobà un home al llit amb ella, que suposà que era el seu marit, encara que feia uns vint anys que era mort, i que l’home desaparegué immediatament. I declara que aquell home que desaparegué era el Dimoni.

JOSEPH GLANVIL, Sadducismus Triumphatus

COL·LOQUI

El metge semblava competent i respectable. La senyora Arnold es va sentir vagament tranquil·litzada per la seva aparença i se li va calmar una mica el neguit. Sabia que el metge s’havia adonat que li tremolava la mà quan s’havia inclinat cap a ell perquè li encengués el cigarro, i va somriure com volent disculpar-se, però ell se la va mirar seriosament.

—La veig afectada —va dir amb gravetat.

—Estic molt afectada —va dir la senyora Arnold. Intentava parlar a poc a poc i amb intel·ligència—. És una de les raons per les quals l’he vingut a veure a vostè en comptes del doctor Murphy, el nostre metge de capçalera.

El metge va arrufar una mica les celles.

—El meu marit —va continuar la senyora Arnold—, no voldria que sabés que estic preocupada, i probablement el doctor Murphy consideraria que l’hi hauria d’explicar.

El metge va assentir, sense comprometre’s, va notar la senyora Arnold.

—¿Què li passa?

La senyora Arnold va respirar fondo.

—Doctor —va dir—, ¿com se sap si s’està boig?

El metge va alçar la vista.

—Quina bestiesa —va dir la senyora Arnold—. No volia dir-ho així. Ja és prou difícil d’explicar-ho com per haver-ne de fer un drama.

—La bogeria és més complicada del que es pensa —va dir el metge.

—Sé que és complicada —va dir la senyora Arnold—. És l’únic del que estic segura. La bogeria és una de les coses que comprenc.

—Perdoni?

—Aquest és el meu problema, doctor —la senyora Arnold va reclinar-se a la cadira, va treure els guants de sota la cartera i, amb cura, els va posar a sobre. Aleshores els va agafar i els va tornar a posar a sota.

—Expliqui-m’ho fil per randa —va dir el metge.

La senyora Arnold va sospirar.

—Sembla que tothom ho entengui tot —va dir—, i jo no. Miri. —Va inclinar-se endavant i va gesticular amb una mà mentre parlava—. No entenc com viu la gent. Tot era tan senzill. Quan jo era petita vivia en un món on molta altra gent també hi vivia i tots vivien plegats i les coses rutllaven sense problemes. —Va mirar al metge. Tornava a arrufar les celles, i la senyora Arnold va continuar, alçant una mica la veu—. Miri. Ahir al matí, el meu marit va aturar-se, anant cap al despatx, a comprar el diari. Sempre compra el Times i sempre el compra al mateix quiosquer, i ahir el quiosquer no tenia el Times pel meu marit i anit, quan va tornar a casa per sopar va dir que el peix estava socarrimat i que les postres estaven massa dolces i es va passar tot el vespre assegut parlant sol.

—Podria haver buscat un altre quiosc —va dir el metge—. Moltes vegades, als quioscos del centre els arriben els diaris més tard que als del barri.

—No —va dir la senyora Arnold, a poc a poc i amb claredat—, val més que torni a començar. Quan era petita —va dir. Aleshores es va aturar—. Miri —va dir—, ¿llavors hi havia paraules com medicina psicosomàtica? ¿O càrtels internacionals? ¿O centralització burocràtica?

—Aviam —va començar el metge.

—¿Què signifiquen? —va insistir la senyora Arnold.

—En època de crisi internacional —va dir el metge amb amabilitat—, quan, diguem, els patrons culturals es desintegren amb rapidesa…

—Crisi internacional —va dir la senyora Arnold—. Patrons. —Va començar a plorar silenciosament—. Va dir que no hi havia dret que el quiosquer no li guardés el Times —va dir histèricament, furgant-se la butxaca per agafar un mocador—, i va començar a parlar de planificació social a nivell local i d’impostos addicionals sobre els ingressos nets i de conceptes geopolítics i inflació deflacionista. —La veu de la senyora Arnold s’havia tornat un esgarip—. De veritat que va dir inflació deflacionista.

—Senyora Arnold —va dir el metge, aixecant-se de darrere l’escriptori—, així no arreglarem res.

—¿I aleshores com? —va dir la senyora Arnold—. ¿Tothom està trastocat menys jo?

—Senyora Arnold —va dir amb severitat el metge—. Vull que es calmi. En un món desorientat com el nostre, és freqüent que l’alienació de la realitat…

—Desorientat —va dir la senyora Arnold. Es va aixecar—. Alienació —va dir—. Realitat. —Abans que el metge la pogués aturar, va anar cap a la porta i la va obrir—. Realitat —va dir, i se’n va anar.

L’ELIZABETH

Just abans que sonés l’alarma, jeia en un jardí assolellat i calorós, envoltada de gespa verda fins on li arribava la vista. El timbre del rellotge era una murga, una advertència que s’havia d’atendre; es va bellugar, incòmoda, sota el sol calent i es va adonar que estava desperta. Quan va obrir els ulls i plovia i va veure el perfil blanc de la finestra contra el cel gris, va voler girar-se i enterrar la cara a la gespa verda, però era dematí i el costum l’aixecava i l’arrossegava cap al dia plujós i avorrit.

Eren més de les vuit, sens dubte. Ho deia el rellotge, el radiador començava a crepitar i al carrer, dos pisos més avall, sentia el brogit odiós que feia la gent que anava a treballar. Va treure, a contracor, els peus de sota els llençols i els va posar a terra, i va agafar impuls per seure a la vora del llit. Un cop dreta i amb la bata posada, el dia ja havia sucumbit a la seva rutina; després de la seva primera rebel·lió involuntària contra l’alarma de cada dia va cedir al programa habitual de dutxa, maquillatge, vestit i esmorzar amb què començava el dia, oblidant la gespa verda i el sol càlid per començar a desitjar que arribés el sopar i el vespre.

Com que plovia i el dia no prometia, es va posar el primer que va trobar: un vestit gris de tweed que, ara que estava tan prima, sabia que li quedava balder i feixuc; una brusa blava que no li havia semblat mai còmoda. Es coneixia massa bé la cara per gaudir de l’escrutini minuciós que comportava maquillar-se; cap a les quatre de la tarda les galtes pàl·lides i estretes s’escalfarien i s’inflarien, i el pintallavis, que li quedava massa lila amb els cabells i els ulls foscos, agafaria un toc rosat malgrat la brusa blava, però aquest matí va pensar, com havia pensat gairebé cada matí davant del mirall, tant de bo fos rossa; sense mai acabar d’adonar-se que això era perquè tenia traces grises als cabells.

Caminava de pressa pel seu pis d’una sola habitació amb la seguretat que donava el costum més que no la convicció; després de més de quatre anys en aquesta casa en coneixia totes les possibilitats, com podia aparentar caliu i hospitalitat quan necessitava un lloc on amagar-se, com podia cuidar-la quan es despertava a mitjanit, com es podia deixar anar i quedar tan desendreçat, desagradable i malgirbat, en matins com aquest, neguitós per foragitar-la i tornar a dormir. El llibre que havia llegit la nit abans estava cap per avall a la tauleta, al costat d’un cendrer brut: la roba que s’havia tret era damunt d’una cadira, l’havia de dur a rentar aquest matí.

Amb l’abric i el barret posats, va fer el llit ràpidament, estirant l’edredó sobre els llençols arrugats, va entaforar al fons de l’armari la roba que havia de dur a rentar i va pensar, netejaré i endreçaré i potser faré el lavabo aquest nit, arribaré a casa i em faré una bona banyera, em rentaré els cabells i em tallaré les ungles; quan va haver tancat la porta del pis darrere seu i baixava les escales, pensava, Potser avui passaré a comprar teles lluminoses per cobertors i cortines. Els podria fer als vespres i així el pis no faria tanta pena quan em llevo cada matí; grocs, podria comprar plats grocs i penjar-los a les parets en una filera. Com a Mademoiselle o així, va dir-se irònicament quan va aturar-se davant la porta del carrer, la dona de negocis jove i dinàmica i el seu pis d’una sola habitació. Ideal per convidar-hi homes de negocis joves i dinàmics. Tant de bo tingués alguna cosa que es plegués i per un cantó fos una llibreria i per l’altre un escriptori i que desplegada fos una taula de menjador on hi cabessin dotze comensals.

Mentre s’estava allà parada, posant-se els guants i esperant que la pluja s’aturés just en aquells pocs segons, es va obrir la porta del costat de les escales i una dona va dir:

—¿Qui és?

—Soc la senyoreta Style —va dir—. ¿Senyora Anderson?

La porta es va obrir i una senyora vella va treure el cap.

—Em pensava que era el senyor del pis de sobre del seu —va dir—. Li vull estirar les orelles per haver deixat els esquís a fora. Una mica més i em trenco la cama.

—Tant de bo no hagués de sortir. Fa un dia horrible.

La vella va sortir de casa seva i va anar fins a la porta del carrer. Va apartar les cortines i va mirar enfora, abraçant-se. Duia una bata bruta d’estar per casa i de sobte, per contrast, el vestit gris de tweed de la senyoreta Style semblava net i càlid.

—Ja fa dos dies que li vull estirar les orelles —va dir la vella—. Entra i surt sense fer soroll. —Va riure, mirant de reüll la senyoreta Style—. Abans-d’ahir a la nit, una mica més i enxampo el seu home —va dir—. Ell també baixa les escales sense fer soroll. Sort que vaig veure qui era a temps. —Va tornar a riure—. Suposo que tots els homes baixen les escales sense fer soroll. Deuen témer alguna cosa.

—Bé, si he de sortir, val més que surti d’una vegada —va dir la senyoreta Style.

Encara es va quedar un moment a la porta, vacil·lant abans de ficar-se sota la pluja, de barrejar-se amb la gent, de començar el dia. Vivia en un carrer prou tranquil, on més tard solia haver-hi la canalla fent xivarri i quan feia bon temps, l’home de l’orgue, però avui, sota la pluja, tot semblava brut. Odiava posar-se botes perquè tenia uns peus prims i bonics; en un dia com aquest avançava a poc a poc, trepitjant amb compte entre tolls.

Era molt tard; hi havia poca gent encara asseguda a la barra del drugstore de la cantonada. Va seure en un tamboret, acceptant la situació, i va esperar amb paciència fins que l’encarregat va venir amb el seu suc de taronja.

—Hola, Tommy —va dir, sense esma.

—Bon dia, senyoreta Style —va dir—, quin dia de merda.

—No —va dir—. És un dia perfecte per no sortir.

—Jo he arribat de bon matí —va dir en Tommy—. Hauria donat el braç dret per quedar-me a casa al llit. Hi hauria d’haver una llei contra la pluja.

En Tommy era menut, lleig i despert; mirant-lo, la senyoreta Style va pensar, S’ha de llevar i anar a treballar cada matí com jo i com tothom al món; la pluja només és un altre dels mil tràngols, com llevar-se i anar a treballar.

—La neu m’és igual —deia en Tommy—, i tampoc em molesta si fa calor, però la pluja em treu de polleguera.

Es va girar de sobte quan algú el va cridar, i va anar ballant fins a l’altra punta de la barra, traient teatralment el tema amb el client.

—Quin dia de merda, oi? —va dir—. Tant de bo fos a Florida.

La senyoreta Style va beure’s el suc de taronja, recordant el somni. Li va venir al cap un record vívid de flors i calor, i se li va escapar davant la pluja freda que queia amb força al carrer.

En Tommy va tornar amb el seu cafè i unes torrades.

—Res com un bon cafè per alegrar-te el dia —va dir.

—Gràcies, Tommy —va dir, sense entusiasme—. ¿Com va l’obra, per cert?

En Tommy la va mirar amb entusiasme.

—Ei —va dir—, per fi l’he acabat, l’hi volia dir. La vaig enllestir del tot i la vaig enviar abans-d’ahir.

Quina gràcia, va pensar, l’encarregat d’un drugstore que es lleva cada matí, menja i va amunt i avall i escriu una obra de teatre com si fos de veritat, com si fos com la resta de nosaltres, com jo.

—Que bé —va dir.

—L’hi he enviat a un agent de qui m’havia parlat un paio, em va dir que era el millor agent que coneixia.

—Tommy —va dir—, ¿per què no me la vas donar directament a mi?

Va riure i va mirar avall, cap a la sucrera que li estava atansant.

—Miri —va dir—, el meu col·lega em va dir que vostè no volia gent com jo, que volia gent de, no sé, fora de la ciutat o alguna cosa així, que no saben si són bons o no. Collons —va continuar, nerviós—, no soc dels que es creuen els anuncis de les revistes.

—D’acord —va dir.

En Tommy va inclinar-se damunt la barra.

—No li sàpiga greu —va dir—. Ja sap què vull dir, vostè coneix el negoci molt millor que jo.

—No em sap greu —va dir. Va observar com en Tommy tornava a allunyar-se i va pensar, Espera que l’hi expliqui a en Robbie. Espera que li expliqui que l’imbècil del bar el té per un perdulari.

—Escolti —va dir-li en Tommy, des del mig de la barra—, ¿quant creu que hauria d’esperar? ¿Quant triguen a llegir-s’ho, els agents?

—Un parell de setmanes, potser —va dir—. Potser més.

—Ja m’ho figurava —va dir—. ¿Que vol més cafè?

—No, gràcies —va dir. Va baixar del tamboret i va creuar el local per pagar el compte. Probablement li compraran l’obra, pensava, i jo començaré a menjar a l’hamburgueseria de l’altra banda del carrer.

Va sortir sota la pluja altre cop just per veure com arribava el seu autobús a l’altra banda del carrer. Va córrer per agafar-lo, a contracorrent, i va obrir-se camí entre la gent que hi pujava. Amb una mena de fúria que li havia quedat d’en Tommy i la seva obra, va fer-se lloc a empentes i una dona es va girar per dir-li, «¿Què és això d’empènyer així?». Venjativament, li va clavar el colze a les costelles i va pujar primera. Va introduir la moneda i va agafar l’últim seient disponible, i va sentir la dona darrere seu. «Aquesta gent que es pensa que poden anar empenyent com si res, que es pensen qui sap què». Va mirar al voltant per veure si algú sabia de qui parlava la dona; l’home del seu costat, del seient de la finestra, mirava endavant amb l’expressió de cansament infinit del passatger matiner d’autobús; les dues noies que seien davant seu miraven per la finestra un home que passava, i al passadís al seu costat la dona, dreta, continuava parlant d’ella. «La gent es pensa que la seva vida és lo més important del món. Es pensen que poden anar empenyent com si res». Ningú de l’autobús l’escoltava, però la dona continuava, monòtonament: «Es pensen que ningú més té el dret d’agafar l’autobús».

Va mirar per la finestra darrere l’home del seu costat fins que la multitud de gent que entrava a l’autobús va empènyer la dona més enllà del passadís. Quan va arribar a la seva parada, per un moment no va gosar obrir-se camí per sortir, i quan va arribar a la porta, la dona era allà al costat, mirant-la com si volgués recordar la seva cara.

—Solterona amargada —va dir la dona ben alt, i la gent del seu voltant van riure.

La senyoreta Style va fer cara de menyspreu, va baixar amb compte al carrer i va aixecar la vista just quan l’autobús arrencava i va veure la cara de la dona que encara la mirava des de la finestra. Va caminar sota la pluja fins al vell edifici on tenia el despatx tot pensant, Aquesta senyora estava esperant que algú se li creués, aquest matí, tant de bo li hagués respost.

—Bon dia, senyoreta Style —va dir el grum de l’ascensor.

—Bon dia —va dir. Va entrar a l’ascensor de ferro calat i es va recolzar a la paret del fons.

—Quin dia —va dir el grum. Va esperar un moment i va tancar la porta—. Un bon dia per no sortir —va dir.

—I tant —va dir ella.

Tant de bo li hagués dit alguna cosa, a la dona de l’autobús, pensava. No hauria d’haver deixat que se sortís amb la seva, de fer-me començar el dia així, amb un incident tan desagradable, li hauria d’haver respost i així m’hauria quedat ben descansada. Hauria començat bé el dia.

—Ja hi som —va dir el grum—. Ara no haurà de sortir durant una bona estona.

—Me n’alegro —va dir.

Va sortir de l’ascensor i va agafar el passadís cap al despatx. A dins hi havia llum, i feia destacar el ROBERT SHAX, AGENTS LITERARIS, de la porta. Sembla gairebé alegre, va pensar, en Robbie deu haver arribat d’hora.

Feia gairebé onze anys que treballava per a en Robert Shax. Quan va arribar a Nova York aquell Nadal tenia vint anys, una noieta prima i morena amb roba i cabells pulcres i una ambició moderada, que agafava la cartera amb totes dues mans, tenia por del metro, va respondre a un anunci i va conèixer en Robert Shax abans i tot d’haver trobat una habitació on viure. Era un d’aquells anuncis com caiguts del cel, es necessita ajudant en una agència literària, i l’Elizabeth Style no tenia ningú, quan preguntava tímidament com arribar-hi, que li digués que aquella feina no valia la pena. L’agència literària era en Robert Shax i un senyor prim i llest que odiava l’Elizabeth amb tanta violència que al cap de dos anys, ella es va endur en Robert Shax per obrir la seva pròpia agència. En Robert Shax era el nom de la porta i de les factures i l’Elizabeth Style s’amagava al despatx, escrivia totes les cartes, s’encarregava de l’arxiu i de tant en tant sortia a consultar alguna de les fitxes que ella deixava que en Robert Shax tingués en exposició.

En aquests vuit anys, s’havien passat molt de temps intentant que el despatx semblés un entorn seriós per a un negoci d’èxit: un lloc miserable que els seus propietaris estaven massa ocupats per arreglar més enllà del mínim necessari per servir els clients. A l’entrar hi havia una petita habitació que feia de recepció, pintada de color castany l’any passat, amb dues cadires barates de crom marró, el terra de linòleum marró i un quadre d’un gerro de flors sobre un petit escriptori que cinc tardes la setmana ocupava la senyoreta Wilson, una noia descolorida que agafava el telèfon rebufant. Darrere de la senyoreta Wilson hi havia dues portes, que no feien la impressió de despatxos il·limitats que arribessin a l’altra banda de l’edifici, com en Robert Shax esperava; a la de mà esquerra hi posava «Robert Shax», i a la de mà dreta hi posava «Elizabeth Style», i a través de les portes de vidre opac es veia, vagament, la forma d’una finestra estreta que tenia cada despatx, prou a prop de la porta i les parets per entendre que els dos despatxos junts no eren més amples que la recepció, i sospitar que el que protegia la intimitat del senyor Shax i la senyoreta Style no era més que un envà pintat perquè s’assemblés a les parets.

Cada matí l’Elizabeth Style arribava a l’oficina amb la idea que encara s’hi podia fer alguna cosa, que segur que hi havia una manera de donar-li dignitat, posant gradulux, plafons de fusta o una llibreria que fes patxoca amb una col·lecció de clàssics i els últims llibres que en teoria en Robert Shax havia venut als editors. O fins i tot una tauleta amb revistes cares. La senyoreta Wilson creia que estaria bé tenir una ràdio, però en Robert Shax volia un despatx car ben encatifat, amb escriptoris sòlids i una bateria de secretàries.

Aquell matí el despatx semblava més alegre que sempre, probablement perquè a fora plovia, o potser perquè els llums estaven encesos i els radiadors en funcionament. L’Elizabeth Style va anar a la porta del seu despatx i la va obrir dient, «Bon dia, Robbie», perquè, com que no hi havia ningú al despatx, no hi havia cap necessitat de fer veure que l’envà era una paret.

—Bon dia, Liz —va dir en Robbie—. ¿Pots venir un moment?

—Espera que em trec l’abric —va dir.

Hi havia un armariet en un racó del seu despatx on penjava l’abric, passant amb penes i treballs per darrere de l’escriptori. Va veure que tenia correu a l’escriptori, quatre o cinc cartes i un paquet gruixut que devia ser un original. Va mirar les cartes per assegurar-se que no hi havia res d’important, i llavors va sortir del despatx i va obrir la porta del d’en Robbie.

Estava inclinat sobre l’escriptori, amb una actitud que indicava una gran concentració; el cap abaixat, amb la part de dalt lleugerament esclarissada, i les espatlles voluminoses i arrodonides retallades contra la part baixa de la finestra. El despatx era gairebé igual que el d’ella; tenia un petit arxivador i una fotografia firmada per un dels pocs autors relativament famosos que portava l’agència. A la fotografia hi posava: «Per a en Bob, amb immensa gratitud, Jim», i a en Robert Shax li agradava fer-la servir com un feliç exemple en les seves converses amb els autors impacients. Quan va tancar la porta, l’Elizabeth va quedar a una passa de la cadira del visitant, que estava inclinada davant de l’escriptori; va seure-hi i va estirar les cames davant seu.

—He arribat xopa —va dir.

—Quin dia més horrible —va dir en Robbie, sense aixecar la vista. Quan estava sol amb ella, relaxava l’entusiasme que normalment posava a la veu: va deixar que se li notés a la cara el cansament i la preocupació. Aquell dia duia el seu trajo bo, el gris, i després, quan estigués envoltat d’altra gent, semblaria un jugador de golf, un home que menjava rosbif del bo, cru, i li agradaven les noies maques—. Quin dia més terrible —va repetir. Va aixecar la mirada cap a ella—. Liz —va dir—, el ministre dels collons torna a ser a la ciutat.

—Ara entenc la cara que fas —va dir. Estava a punt de començar a queixar-se, de parlar-li de la senyora de l’autobús, de dir-li que es redrecés i es comportés, però ara no podia dir res—. Pobrissó —va dir.

—Tinc una nota d’ell —va dir en Robbie—. He d’anar a buscar-lo aquest matí. Torna a ser en aquella pensió dels collons.

—¿Què penses dir-li?

En Robbie es va aixecar i va girar-se cap a la finestra. Quan s’aixecava de la cadira només tenia espai per girar-se i anar de la finestra a l’armari o l’arxivador; si hagués estat un dia millor, ella li hauria fet algun comentari simpàtic sobre el seu pes.

—No sé què collons li diré —va dir en Robbie—. Li prometré alguna cosa.

Sé que ho faràs, va pensar. Li va venir al cap la imatge familiar de les maniobres d’en Robbie per escapolir-se d’una situació incòmoda: com en Robbie donaria la mà vigorosament al vell senyor, li diria «sir» i tiraria les espatlles enrere, dient que els poemes del vell estan «molt bé, sir, són magnífics», li prometria qualsevol cosa, per boja que semblés, només per sortir-se’n.

—Quan tornis segur que t’has ben empantanegat —va dir amb simpatia.

De sobte en Robbie va riure alegrement.

—Però no ens molestarà durant una temporada.

—L’hauries de trucar, com a mínim. Escriu-li una carta —va dir.

—¿Per què?

La Liz veia que li agradava la idea de ficar-se en problemes, de ser irresponsable i el que ell en diria despreocupat; faria el llarg trajecte cap a la pensió del ministre en metro i agafaria un taxi per fer els dos últims carrers i arribar com un senyor, passar-se una hora extenuant xerrant amb el vell, només per ser despreocupat i el que ell en diria galant.

El fa sentir bé, va pensar. Hi ha d’anar ell, no jo.

—No t’haurien de deixar que portessis cap negoci tot solet —va dir—. Ets massa ximple.

Va tornar a riure i va fer la volta a l’escriptori per donar-li un copet al cap.

—Ens portem prou bé, ¿oi, Liz?

—Prou —va dir.

Ara hi començava a rumiar; va aixecar una mica el cap i la veu va agafar-li pes.

—Li diré que algú vol un dels seus poemes per una antologia —va dir.

—Però no li donis diners —va dir—. Ara mateix ell en té més que nosaltres.

Va tornar a l’amari i va agafar-ne l’abric, el bon abric, i se’l va posar com si res damunt del braç. Es va posar el barret cap enrere i va agafar el maletí de sobre l’escriptori.

—Aquí tinc tots els seus poemes —va dir—. He pensat que els hi podria llegir en veu alta per fer temps.

—Que vagi bé el viatge —va dir ella.

Va tornar-li a donar un copet al cap i va anar cap a la porta.

—Et quedes de responsable de tot, eh?

—Aviam si me’n surto —va dir ella.

Va acompanyar-lo a la porta i va anar cap al seu despatx. A mig camí de la sortida en Robbie es va aturar i sense girar-se va dir:

—Liz?

—Sí?

Va rumiar un moment.

—Crec que et volia dir alguna cosa —va dir ell—. És igual.

—¿Ens veiem a l’hora de dinar? —va preguntar ella.

—Tornaré a dos d’una —va dir ell.

Va tancar la porta i la Liz va sentir les seves passes emfàtiques pel passadís cap a l’ascensor; passes enfeinades, va pensar, per si de cas algú parava l’orella en aquell vell edifici horrorós.

Va seure un moment a l’escriptori, fumant i pensant que tant de bo pogués pintar de verd clar les parets del seu despatx. Si es quedava fins tard, ho podia fer ella mateixa. Només li caldria un pot de pintura, es va dir amargament, per a un despatx com el seu, i n’hi sobraria prou per fer la façana de l’edifici. Aleshores va apagar el cigarro i va pensar, Fa tants anys que treballo aquí, aviam si algun dia ens arriba un client que ens faci guanyar un milió de dòlars i ens podem traslladar a un edifici d’oficines de debò, amb parets que aïllin com cal.

El correu no eren bones notícies. Una factura del dentista, una carta d’un client d’Oregon, un parell de publicitats, una carta del seu pare, i el paquet gruixut que segur que era un original. Va llençar la publicitat i la factura del dentista, que posava «Pagui’s», va deixar a una banda l’original i l’altra carta i va obrir la del seu pare.

Estava escrita segons el seu estil particular, començava amb un «Filla estimada», i acabava amb un «Amb tot l’amor del teu pare», i li deia que la seva botiga de menjar per a animals anava malament, que la seva germana de Califòrnia tornava a estar embarassada, que la vella senyora Gill havia preguntat per ella l’altre dia, i que se sentia molt sol des de la mort de la seva mare. I que esperava que estigués bé. Va llençar la carta a la paperera, al damunt de la factura del dentista.

A la seva carta, el client d’Oregon deia que volia saber què se n’havia fet de l’original que havia enviat feia tres mesos; el paquet gruixut era un original escrit a mà d’un jove d’Allentown que volia vendre’l immediatament i que descomptéssim els honoraris del que en traguéssim de l’editor. Va fullejar el manuscrit sense fixar-s’hi gaire, passant pàgines i llegint quatre paraules aquí i allà; a la meitat va aturar-se i va llegir una pàgina sencera, i llavors va tirar enrere i va llegir una mica més. Amb els ulls encara al manuscrit, va ajupir-se per arribar al calaix de baix de l’escriptori, va regirar papers fins que va trobar una llibreta petita i barata, escrita a mitges. Va obrir-la per una pàgina en blanc, va copiar un paràgraf del manuscrit, pensant, Això ho podria canviar i fer que sigui una dona en comptes d’un home; i va escriure una altra nota, «que sigui una dona; que es digui de qualsevol manera menys Helena», que era el nom de la dona de la història. Llavors va desar la llibreta i va apartar el manuscrit per poder utilitzar la plataforma de l’escriptori que dreçava la màquina d’escriure. Va agafar un full de paper amb l’encapçalament «robert shax, Agents literaris, Elizabeth Style, Departament de Narrativa», i el va posar a la màquina d’escriure. Estava teclejant el nom i l’adreça del jove quan va sentir que la porta s’obria i es tancava.

—Hola —va dir, sense aixecar la vista.

—Bon dia.

Aleshores va mirar; era una veu molt aguda, de noia. La noia que acabava d’entrar era grossa i rossa, i va creuar la petita recepció com si tot la impressionés.

—¿Que em volia veure? —va preguntar l’Elizabeth, amb les mans encara sobre les tecles de la màquina d’escriure. Si Déu m’envia un client, va pensar, no em farà cap mal semblar molt lletraferida.

—Volia veure el senyor Shax —va dir la noia. Va quedar-se a la porta del despatx de l’Elizabeth.

—Ha hagut de sortir per un tema molt urgent —va dir l’Elizabeth—. ¿Que tenia una cita?

La noia va vacil·lar, com si dubtés de l’autoritat de l’Elizabeth.

—No exactament —va dir, al final—. És que se suposa que he de començar a treballar aquí.

Així que sí que tenia alguna cosa a dir-me, va pensar l’Elizabeth, el molt covard.

—Entesos —va dir—. Entri i segui.

La noia va entrar tímidament, encara que no semblés gens tímida. Deu pensar que era cosa d’en Shax, explicar-m’ho, no d’ella, va pensar l’Elizabeth.

—¿El senyor Shax li ha dit que treballaria aquí?

—Bé —va dir la noia, que ja havia decidit fer confiança a l’Elizabeth—, dilluns, cap a les cinc, vaig passar per totes les oficines de l’edifici demanant feina i quan vaig entrar aquí, el senyor Shax em va ensenyar l’agència i va dir que creia que podria treballar-hi perfectament. —Va repensar el que havia dit—. Vostè no hi era —va afegir.

—Impossible que hi fos —va confirmar l’Elizabeth.

En Robbie ho sap des de dilluns i me n’assabento, va pensar, ¿què som, dimecres? Dimecres me n’assabento, quan ella es presenta per treballar.

—No sé com es diu.

—Daphne Hill —va dir la noia, obedient.

L’Elizabeth va escriure «Daphne Hill» al seu memoràndum i s’ho va mirar, en part per fer veure que prenia una decisió important i en part per veure com quedava escrit «Daphne Hill».

—El senyor Shax va dir —va començar la noia, i va aturar-se. Tenia la veu aguda, i quan es posava nerviosa obria molt aquells ullets marrons i parpellejava. Excepte els cabells, que tenia d’un ros clar i arrissats a la part de dalt del cap, no tenia gens de gràcia, es veia que s’havia mudat per al seu primer dia de feina.

—¿Què va dir el senyor Shax? —va preguntar l’Elizabeth quan semblava que la noia ja no acabaria la frase.

—Va dir que no estava content amb la noia que ara tenia i que jo hauria d’aprendre a fer la seva feina i que vingués avui, perquè ell ahir li diria que jo vindria.

—Molt bé —va dir l’Elizabeth—. ¿Sap escriure a màquina, m’imagino?

—Suposo que sí —va dir la noia.

L’Elizabeth va mirar la carta que tenia a la màquina d’escriure i va dir:

—Doncs vagi a fora, segui a l’escriptori de l’entrada i si algú truca, agafi’l. Llegeixi o faci el que vulgui.

—Entesos, senyoreta Style —va dir la noia.

—I sisplau, tanqui la porta del meu despatx —va dir l’Elizabeth.

Va mirar com la noia sortia i tancava la porta amb compte. El que li volia dir a la noia s’havia quedat sense dir: potser li podria dir d’una altra manera a en Robbie a l’hora de dinar.

Què significa això, va pensar amb un atac de pànic, la senyoreta Wilson treballa aquí gairebé des que jo vaig arribar. ¿Que potser en Robbie intenta, matusserament, embellir l’oficina? Més valdria que comprés una llibreria: ¿qui li ensenyarà, a aquesta noia impossible, a respondre el telèfon i escriure cartes, com a mínim tan bé com la senyoreta Wilson? Jo, va pensar finalment. Ara hauré de fer desdir en Robbie del seu últim rampell meravellós, com sempre; verge santa, tot el que he de fer per aquesta oficina minúscula i miserable i guanyar quatre cèntims. Sigui com sigui, potser algun dia la Daphne m’ajudarà a pintar les parets després de les cinc; potser l’únic que sap fer la Daphne és pintar.

Va tornar a la carta que tenia a la màquina d’escriure. Una carta per animar un nou client; va recórrer a una fórmula senzilla que tenia al cap i la va escriure sense vacil·lar, teclejant sense traça, com una amateur, però ràpidament. «Estimat senyor Burton», va escriure. «Hem llegit el seu manuscrit amb interès. La trama està ben travada i ens sembla que el personatge de…». Va parar un moment i va tornar a l’original, que va obrir a l’atzar. «Lady Montague, en concret, és destacable. Naturalment, a fi i efecte de poder vendre-la al millor postor, cal que el llibre sigui revisat per un editor professional, un servei indispensable que oferim als nostres clients. Les nostres tarifes…».

—¿Senyoreta Style?

Malgrat els envans, l’Elizabeth va dir:

—Si vol parlar amb mi, senyoreta Hill, entri.

Al cap d’un moment, la senyoreta Hill va obrir la porta i va entrar. L’Elizabeth va veure la seva cartera damunt de l’escriptori de fora, amb el pintallavis i el maquillatge al costat.

—¿Quan ha de tornar, el senyor Shax?

—Probablement no tornarà fins a la tarda. Tenia una reunió important amb un client —va dir l’Elizabeth—. ¿Per què ho diu? ¿Que ha trucat algú?

—No, només m’ho preguntava —va dir la senyoreta Hill.

Va tancar la porta i va tornar a l’escriptori pesadament. L’Elizabeth va tornar a mirar la carta a la màquina d’escriure i va girar la cadira per posar els peus, encara humits, al radiador de sota la finestra. Al cap d’un moment, va tornar a obrir el calaix de sota de l’escriptori i aquest cop va agafar la reimpressió de butxaca d’una novel·la policíaca. Amb els peus al radiador, es va posar a llegir.

Com que plovia, com que estava deprimida i moixa, i com que en Robbie no havia arribat a un quart d’una, l’Elizabeth es va permetre un Martini mentre esperava, asseguda incòmoda en una cadira estreta del restaurant, observant la gent qualsevol que entrava i sortia. El restaurant estava ple de gom a gom, el terra estava moll dels peus que venien de la pluja, i era fosc i llòbrec. L’Elizabeth i en Robbie hi venien un parell o tres de vegades cada setmana, des que van obrir l’agència a l’edifici del costat. El primer dia que hi van anar era estiu, i l’Elizabeth, que duia un vestit negre fi —encara se’n recordava; ara li quedaria balder— i un barretet blanc i guants també blancs, estava il·lusionada i contenta per la gran carrera que tot just començava. En Robbie i ella, amb les mans agafades damunt la taula, xerraven amb entusiasme: s’estarien només un any, en aquell vell edifici, o dos com a molt, i després ja tindrien prou diners per traslladar-se a un barri millor; els bons clients que acudissin a la nova Agència Robert Shax serien escriptors honestos i reputats, de best-sellers gruixuts; els editors dinarien amb ells a restaurants de moda i una copa abans de dinar no seria res extraordinari. La primera remesa de fulls d’oficina on posés «robert shax, Agents literaris, Elizabeth Style, departament de narrativa», encara no s’havia demanat; van empescar-se l’encapçalament aquell dia mentre dinaven.

L’Elizabeth estava pensant si demanar un altre Martini quan va veure en Robbie que avançava impacient pel passadís entre la gent. Ell la va veure des de l’altra banda de la sala i la va saludar amb la mà, conscient que la gent l’observava, un executiu que arribava tard per a un dinar de negocis, encara que fos un restaurant de tercera.

Quan va arribar a la taula, d’esquena a la sala, feia cara de cansat i parlava baixet.

—Al final ho he aconseguit —va dir. El va sorprendre la copa de Martini—. I jo que encara no he esmorzat —va dir.

—¿Que ha anat malament, amb el ministre?

—Fatal —va dir—. Vol publicar un llibre de poemes enguany.

—¿Què li has dit? —L’Elizabeth va intentar que la veu no li sonés tensa. Ja hi haurà temps després, va pensar, quan li vingui de gust contestar-me.

—No ho sé —va dir en Robbie—. ¿Com collons sabria què li he dit al vell corcó? —Va seure feixugament—. Alguna cosa com ara que faríem el que podríem.

Això significa que l’ha espifiat, va pensar l’Elizabeth. Si hagués anat bé, m’ho explicaria fil per randa. De cop i volta es va sentir tan cansada que va deixar caure les espatlles i va quedar-se mirant estúpidament la gent que entrava i sortia del local. ¿Què li puc dir, va pensar, quines són les paraules que millor pot entendre en Robbie?

—¿Per què fas aquesta cara? —va preguntar de sobte en Robbie—. Tu no has hagut de creuar mitja ciutat sense ni haver esmorzat.

—Jo també he tingut un matí fotut —va dir l’Elizabeth. En Robbie va aixecar la vista, esperant—. He hagut d’ensinistrar un nou empleat.

En Robbie encara esperava, s’havia posat una mica vermell, la mirava amb els ulls mig tancats; esperava què diria ella abans que ell es disculpés, o perdés els estreps, o intentés fer-ho passar per un acudit.

L’Elizabeth se’l mirava: aquest és en Robbie, pensava, sé què farà i què dirà i quina corbata es posarà cada dia de la setmana, i durant onze anys he sabut tot això i durant onze anys m’he preguntat com dir-li les coses perquè les entengui; i fa onze anys sèiem aquí, amb les mans agafades, i ell va dir que tindríem èxit.

—Estava pensant en el dia que vam dinar aquí quan vam obrir la nostra agència —va dir tranquil·lament, i en Robbie va fer cara de perplexitat—. El dia que vam obrir la nostra agència —va repetir amb més claredat—. ¿Recordes en Jim Harris? —En Robbie va fer que sí, amb la boca una mica oberta—. Ens havíem de fer rics perquè en Jim ens portaria tots els seus amics i llavors et vas enfadar amb en Jim i no l’he tornat a veure i cap dels seus amics va venir amb nosaltres i ara tenim de client el teu amic ministre i una foto bonica d’en Jim a la paret del teu despatx, firmada —va dir—. Hi posa «amb agraïment», i si guanyés prou diners encara avui li aniríem darrere.

—Elizabeth —va dir en Robbie. Estava fet un embolic: no sabia si fer-se l’ofès o intentar veure si algú havia sentit el que li estava dient l’Elizabeth.

—És que el nano del drugstore de la cantonada ho faria millor. —L’Elizabeth se’l va mirar un moment—. Daphne Hill —va dir—. Déu meu.

—Ah… —Va dir en Robbie, amb un somriure significatiu—. Daphne Hill. —Va girar-se quan va veure que venia la cambrera—. Senyoreta —va dir en veu alta, i cap a l’Elizabeth—. Crec que t’hauries de prendre una altra copa. Per animar-te una mica. —Quan la cambrera el va mirar, va dir—: Dos Martinis. —I va girar-se cap a l’Elizabeth, tornant a somriure—. Crec que em beuré l’esmorzar —va dir, i llavors va estirar el braç i va tocar la mà de l’Elizabeth—. Escolta —va dir—, Liz, si això és el que et molesta, mira, soc un gamarús, pensava que creies que l’havia espifiat amb el ministre, escolta, la Daphne està bé, només se m’ha acudit que ens aniria bé tenir algú que alegrés una mica el despatx.

—Podries haver pintat la paret —va dir l’Elizabeth, sense esma. Quan en Robbie se la va mirar, va dir—: Res. —I ell va continuar mirant-la de fit a fit, inclinat endavant, seriós.

—Mira —va dir—, si no t’agrada la Daphne, porta i avall. No ho discutirem. L’agència és de tots dos, al cap i a la fi. —Va mirar enllà i va somriure, tot recordant—. I tant que me’n recordo, d’aquells dies. Havíem de fer meravelles. —Va abaixar la veu i va mirar amorosament l’Elizabeth—. Encara crec que podem fer-ho —va dir.

L’Elizabeth va riure sense voler.

—Hauries de baixar les escales més silenciosament —va dir—. La dona del conserge creu que ets el senyor que es deixa els esquís al replà. Una mica més i es trenca una cama.

—No te’n fotis de mi —va dir en Robbie—. Elizabeth, de veritat que em dol que deixis que algú com la Daphne Hill et tregui de polleguera.

—Doncs esclar que sí —va dir l’Elizabeth. De sobte en Robbie li feia gràcia. Tant de bo pogués sentir-me així més estona, va pensar, fins i tot mentre se’n fotia—. Ja arriba el teu esmorzar, ja te’l pots beure —va dir.

—Senyoreta —va dir en Robbie—. Ja sabem què volem dinar. Va passar-li amb cerimònia la carta a l’Elizabeth i va dir-li a la cambrera:

—Jo faré les croquetes de pollastre i patates fregides.

L’Elizabeth va dir:

—Jo el mateix, sisplau. —I va tornar la carta.

Quan la cambrera se’n va anar en Robbie va agafar un dels Martinis i el va donar a l’Elizabeth.

—Et fa falta, vella amiga —va dir. Va agafar l’altre i va mirar-se-la; aleshores va abaixar la veu i va dir amb el mateix to greu i afectuós—. A la teva salut, i pels nostres futurs èxits.

L’Elizabeth va somriure-li tendrament i va tastar el còctel. Va veure que en Robbie dubtava si beure-se’l d’un glop o a poc a poc com si no li calgués.

—Si te’l beus massa ràpid et farà mal, rei —va dir—. Sense esmorzar.

Va fer-ne un petit glop i el va deixar.

—Ara parlem en sèrio de la Daphne —va dir.

—Em pensava que ja era aigua passada —va dir l’Elizabeth. Va fer cara d’espantat.

—Naturalment, si és el que tu vols —va dir, sec—. Em sembla una mica lleig agafar una noia i acomiadar-la el mateix dia perquè n’estàs gelosa.

—No n’estic gelosa —va dir l’Elizabeth—. No ho he dit mai.

—¿No puc tenir una noia guapa a l’agència? —va dir en Robbie.

—Sí que pots —va dir l’Elizabeth—. Jo només demano que sàpiga escriure a màquina.

—La Daphne pot fer la feina perfectament.

—Robbie —va dir l’Elizabeth, i llavors va callar. Prou, va dir, no vull fotre’m més d’ell; tant de bo pogués sentir-me sempre com fa un moment, no com ara. Se’l va mirar bé: la cara vermella i els cabells que s’anaven tornant grisos, i les espatlles voluminoses caigudes cap a la taula; tirava el cap enrere i aixecava la barbeta perquè sabia que el mirava. Creu que estic sorpresa, va pensar, que és un home i m’ha intimidat—. Que es quedi —va dir l’Elizabeth.

—Al capdavall —en Robbie va tirar enrere per deixar que la cambrera li servís el plat—, al capdavall —va continuar quan la cambrera va marxar— com si jo no tingués la potestat de contractar algú per a la meva agència.

—Esclar —va dir l’Elizabeth sense esma.

—N’estàs fent un gra massa —va dir en Robbie. Les comissures de la boca se li havien girat cap avall i li defugia la mirada—. Puc fer-me càrrec del negoci perfectament —va repetir.

—Et fa una por terrible que algun dia me’n vagi —va dir l’Elizabeth—. Menja.

En Robbie va agafar la forquilla.

—Naturalment —va dir—, em sembla que seria una pena trencar una associació tan maca només perquè estàs gelosa.

—És igual —va dir l’Elizabeth—, no me’n vaig enlloc.

—Això espero —va dir en Robbie. Va menjar sense parar durant una estona—. Mira, ¿saps què? —va dir de sobte, deixant la forquilla—. La provarem una setmana i si llavors et sembla que no és millor que la senyoreta Wilson, se’n va.

—Però és que ja… —va començar l’Elizabeth. Llavors va dir—: Entesos. Així esbrinarem exactament si ens convé o no.

—Una idea esplèndida —va dir en Robbie—. Ara em trobo millor. —Va estirar el braç per damunt la taula i aquesta vegada li va donar un copet a la mà—. Ets un amor —va dir.

—Saps —va dir l’Elizabeth—, ara mateix em sento molt estranya. —Mirava cap a la porta—. M’ha semblat que veia algú que coneixia.

En Robbie va girar-se i va mirar cap a la porta.

—Qui?

—Ningú que coneguis —va dir l’Elizabeth—. Un nano del meu poble. Però no era el mateix.

—Sempre et sembla que veus gent que coneixes aquí a Nova York —va dir en Robbie, tornant a la forquilla.

L’Elizabeth pensava, deu haver estat això de parlar dels vells temps amb en Robbie i les dues copes que m’he pres, feia anys que no pensava en en Frank. Va riure fort, i en Robbie va parar de menjar per dir:

—¿I ara què t’agafa? La gent es pensarà que et passa alguna cosa.

—Pensava —va dir l’Elizabeth. De cop i volta li va semblar que havia de dir-li a en Robbie, que l’havia de tractar com a qualsevol altra persona que conegués bé, gairebé com si fos el seu marit—. Feia anys que no pensava en aquest paio —va dir—. M’ha fet venir mil records al cap.

—¿Un antic nòvio? —va dir en Robbie sense interès.

L’Elizabeth va sentir el mateix horror que hauria sentit quinze anys abans si l’hi haguessin suggerit.

—Oh, no —va dir—. Una vegada em va treure a ballar. La meva mare va trucar a la seva i li va demanar si em podia treure a ballar.

—Gelat de xocolata amb xocolata per sobre —va dir en Robbie a la cambrera.

—Jo només un cafè —va dir l’Elizabeth—. Era un nano meravellós —va dir-li a en Robbie. ¿Com és que no puc treure-me’l del cap?, pensava, no hi havia pensat en anys.

—Escolta —va dir en Robbie—, ¿que li has dit a la Daphne que podia anar a dinar?

—No li he dit res —va dir l’Elizabeth.

—Doncs val més que ens afanyem —va dir en Robbie—. La pobra es deu estar morint de gana.

En Frank, va pensar l’Elizabeth.

—Ara en sèrio —va dir—, ¿què heu decidit, el ministre i tu?

—Després t’ho explico —va dir en Robbie—, quan m’aclareixi una miqueta. Ara mateix no et sabria dir què hem decidit.

I m’ho deixarà anar de cop i volta, va pensar l’Elizabeth, i així no tindré temps per pensar; que ha promès publicar el llibre del ministre pagant ell; o que serà fora i me n’hauré d’ocupar jo; o que algú ens vol denunciar. Sigui com sigui, en Frank no hauria anat mai a un restaurant com aquest, si sortís a dinar a fora seria en algun lloc on hi ha molt de silenci, li diuen «sir» i totes les dones són precioses.

—De totes maneres tant és —va dir.

—Esclar que no —va dir en Robbie. Li va semblar, evidentment, que havia de dir l’última paraula per tancar-ho abans de tornar a la Daphne Hill—. Mentre puguem fer pinya, ens en sortirem de tot —va dir—. Treballem bé, plegats, Liz.

Va aixecar-se i es va girar per posar-se l’abric i el barret. Tenia el vestit arrugat i no s’hi sentia còmode: es notava en com movia les espatlles, inquiet.

L’Elizabeth va fer l’últim glop de cafè.

—Cada dia estàs més gras —va dir.

Va mirar-la amb ulls espantats.

—¿Creus que hauria de tornar a fer règim? —va preguntar.

Van pujar plegats a l’ascensor, cadascun a un racó i mirant enllà, a través del ferro calat de l’ascensor, cap a les seves intimitats i secrets. Des que s’havien traslladat a aquell edifici, havien pujat i baixat en aquest ascensor quatre, sis, vuit o deu vegades al dia, de vegades alegrement, de vegades enrabiats l’un amb l’altre, de vegades rient o barallant-se furiosament amb frases curtes i violentes; el grum de l’ascensor probablement els coneixia millor que la propietària del pis de l’Elizabeth o la parella jove que vivia al pis del mateix replà que en Robbie, i malgrat tot, pujaven cada dia a l’ascensor i el grum s’hi dirigia amb educació i els donava l’esquena, amunt i avall, presenciant breument les seves baralles, possiblement somrient d’esquena.

Aquell dia va dir:

—¿Encara fa mal dia?

I en Robbie va dir:

—Més que mai.

I el grum va dir:

—Hauria d’estar prohibit per llei.

I els va deixar al seu pis.

—Em pregunto què deu pensar de nosaltres, el grum —va dir l’Elizabeth, seguint en Robbie pel passadís.

—Probablement voldria deixar l’ascensor i seure una estona en una oficina —va dir en Robbie. Va obrir la porta del despatx i va dir—: ¿Senyoreta Hill?

La Daphne Hill seia a la taula de recepció llegint la novel·la policíaca que l’Elizabeth havia deixat per anar a dinar.

—Hola, senyor Shax —va dir.

—¿L’ha agafat del meu escriptori? —va dir l’Elizabeth, immediatament sorpresa per haver parlat sense pensar.

—¿He fet malament? —va preguntar la Daphne—. No tenia res més a fer.

—Tindrà moltes coses a fer, senyoreta —va dir en Robbie amb entusiasme, altre cop el dinàmic home de negocis—. Em sap greu haver-la fet esperar per dinar.

—He sortit i he picat alguna cosa —va dir la Daphne.

—Ben fet —va dir en Robbie, mirant de reüll l’Elizabeth—. A partir d’ara ho haurem d’arreglar d’alguna manera.

—D’ara endavant —va dir l’Elizabeth amb duresa—, no entri al meu despatx sense permís.

—Per descomptat —va dir la Daphne, sorpresa—. ¿Vol que li torni el llibre?

—Quedi-se’l —va dir l’Elizabeth. Va entrar al despatx i va tancar la porta. Va sentir que en Robbie deia:

—A la senyoreta Style no li agrada que li toquin les coses, senyoreta Hill —i després—: Vingui al meu despatx, sisplau.

Com si els envans fossin parets de debò, va pensar l’Elizabeth. Va sentir com en Robbie entrava ràpidament al seu despatx i la Daphne el seguia amb el seu pas decidit, i es va tancar la porta.

Va sospirar i va pensar, faré veure que són parets de debò; com en Robbie. Va veure que hi havia una nota damunt de la seva màquina d’escriure, on l’havia deixat, amb la carta al senyor Burton a mig escriure. Va agafar la nota i la va llegir molt concentrada per no distreure’s amb la veu de l’empleada d’en Robbie a l’altra banda de l’envà. La nota era de la senyora Wilson, i feia així.

«Senyoreta Style, ningú no em va dir que vindria una nova noia i, com que fa tant de temps que treballo aquí, crec que se m’hauria d’haver avisat. Suposo que sabrà aprendre la feina ella soleta. Sisplau, digui-li al senyor Shax que m’enviï els diners a casa, l’adreça és a la meva fitxa, com bé sap. Ha trucat el senyor Robert Hunt demanant per vostè, que el truqui al seu hotel, l’Addison House. Sisplau, digui-li al senyor Shax que m’enviï els diners, que ara pugen a dues setmanes, més la setmana extra corresponent. Alice Wilson».

Deu estar molt empipada, va pensar l’Elizabeth, si no, s’hauria esperat per recollir els diners, deu estar enfurismada, suposo que deu haver estat la Daphne la primera a dir-l’hi i per això s’ha sentit com jo; en Robbie no li enviarà els diners. Sentia com en Robbie deia, «Quina història més terrible, la més trista que he sentit». Probablement la Daphne vol vendre-li la història de la seva vida, va pensar.

Va sortir del despatx i va anar a la porta d’en Robbie i va trucar. Si en Robbie diu «¿Qui és?», va pensar, diré «El grum, he vingut a seure una estona». Aleshores en Robbie va dir:

—Entra, Liz, no siguis ximple.

—Robbie —va dir, obrint la porta—, la senyoreta Wilson ha vingut i ha deixat una nota.

—M’he descuidat de dir-l’hi —va dir la Daphne—, però de fet encara no havia tingut l’ocasió. M’ha dit que li digués al senyor Shax que li enviés els diners.

—Quin desastre —va dir en Robbie—. Se l’hi hauria d’haver dit ahir. Quina vergonya, que se n’hagi hagut d’assabentar d’aquesta manera. —La Daphne seia a l’altra cadira del despatx i en Robbie va dubtar i va dir—: Seu aquí, Elizabeth.

L’Elizabeth va esperar fins que va veure que en Robbie s’aixecava amb penes i treballs i llavors va dir:

—No passa res, Robbie, me’n torno a treballar.

En Robbie va llegir la carta de la senyoreta Wilson amb atenció.

—Senyoreta Hill —va dir—, prepari una nota per enviar a la senyoreta Wilson els diners que li devem i la setmana extra que demana.

—No tinc res per escriure la nota —va dir la Daphne.

L’Elizabeth va agafar una llibreta i un llapis de l’escriptori d’en Robbie i l’hi va atansar, i la Daphne va escriure una frase solemne a la primera pàgina de la llibreta.

—¿Qui és aquest Hunt? —va preguntar en Robbie a l’Elizabeth—. ¿El teu vell amic?

No l’hi hauria d’haver explicat, va pensar l’Elizabeth.

—Crec que és un vell conegut del meu pare, del poble —va dir.

—Val més que el truquis —va dir en Robbie, tornant-li la nota.

—Ho faré —va dir l’Elizabeth—. ¿No creus que seria millor que escrivissis a la senyoreta Wilson i li expliquessis què ha passat?

En Robert va fer cara de quina mandra i va dir:

—La senyoreta Hill se’n pot encarregar aquesta tarda.

L’Elizabeth, assegurant-se de no mirar la Daphne, va dir:

—Bona pensada. Així tindrà alguna cosa a fer.

Va tancar la porta amb compte quan va sortir i va tancar la porta del seu despatx darrere seu per crear la il·lusió d’intimitat. Sabia que en Robbie la sentia quan parlava per telèfon; va imaginar-se l’estranya escena, en Robbie i la Daphne, asseguts en silenci a cada banda de l’escriptori d’en Robbie, les dues grans cares serioses una mica tombades cap a l’envà per escoltar discretament com l’Elizabeth parlava amb el vell amic del seu pare.

Va buscar el número de l’hotel a la guia mentre sentia que en Robbie deia:

—Digui-li que ens sap molt de greu, de debò, però que per circumstàncies que no depenen de mi, etc. Sigui tan considerada com pugui. No s’oblidi de dir-li que la tindrem en compte per la propera nova feina que ens surti.

L’Elizabeth va marcar el número, esperant que es fes silenci al despatx d’en Robbie. Va demanar al recepcionista per en Robert Hunt, i quan va respondre, va abaixar la veu i va dir:

—¿Oncle Robert? Soc la Beth.

Va respondre amb entusiasme.

—Beth! Que bé sentir-te! La mare creia que estaries massa enfeinada per tornar-me la trucada.

—¿Que és amb tu? Que bé —va dir l’Elizabeth—. ¿Com esteu, tots dos? ¿Com està el pare?

—Tots bé —va dir—. ¿I tu com estàs, Beth?

Parlava en veu baixa.

—Molt bé, oncle Robert, tot va perfecte. ¿Quant fa que heu arribat? ¿I fins quan us quedeu? ¿Quan ens podrem veure?

Va riure.

—La mare em xerra per aquí i tu per allà —va dir—. I així no entenc res del que dieu. És igual, ¿com estàs?

—Molt bé —va repetir.

—Beth —va dir—, tenim moltes ganes de veure’t. T’hem d’explicar moltes coses.

—Estic força enfeinada —va dir—, però m’encantaria veure-us. ¿Fins quan us quedeu?

—Fins demà —va dir—. Només hem vingut a passar un parell de dies.

Rumiava amb rapidesa, fins i tot mentre la seva veu deia:

—Oh, no —va dir tota afectada—. ¿Per què no m’ho heu dit abans? —va dir.

—La mare em diu que et digui que tothom t’envia records —va dir.

—Quin desastre —va dir. La culpa li feia accentuar violentament les paraules—. No sé com m’ho faré per poder veure-us. ¿Potser demà al matí trobem la manera?

—Bé —va dir a poc a poc—, la mare tenia pensat d’anar a Long Island a veure la seva germana, i ens deixaran a l’estació. Pensàvem que potser ens podríem veure aquesta nit.

—Déu meu —va dir l’Elizabeth—, tinc un sopar que no puc saltar-me. Amb un client. —Va dir—. Ja se sap.

—Quina pena —va dir—. Nosaltres anem al teatre, ens pensàvem que ens podries acompanyar. Mare —va dir—, ¿quina obra anem a veure? —Va esperar un moment i va dir—: Tampoc no se’n recorda. L’hotel ens ha comprat les entrades.

—Tant de bo pogués —va dir—, tant de bo pogués, de veritat. —Va pensar sense voler en l’entrada extra que s’havien preocupat de comprar, dos vells que sopen sols fent veure que estan de celebració en una ciutat estranya. S’havien guardat la nit per mi, va pensar—. Si hagués estat qualsevol altra persona del món, podria cancel·lar el sopar, però és un dels nostres millors clients i la veritat és que no goso.

—Esclar que no.

Es va fer un silenci tan llarg que l’Elizabeth es va afanyar a dir:

—I per cert, ¿com està el pare?

—Bé —va dir—. Tothom bé. Suposo que li agradaria que fossis a casa, ara.

—Ja m’imagino que se sent sol —va dir l’Elizabeth, amb cura de no deixar que la veu la comprometés a res. Es moria de ganes que s’acabés la trucada per poder-se allunyar dels Hunts i del seu pare i dels sobreentesos pesats sobre el fet que hauria de tornar a casa. Ara visc a Nova York, es deia a si mateixa mentre la veu del vell continuava explicant una sèrie monòtona d’anècdotes sobre el seu pare i la gent que feia temps que havia conegut; visc sola a Nova York i no tinc per què recordar aquesta gent; l’oncle Robert hauria d’estar content que vulgui parlar amb ell.

—Em fa molta il·lusió que m’hagis trucat —va dir de cop i volta, interrompent-lo—. He de seguir treballant.

—Esclar —va dir ell, disculpant-se—. Bé, Beth, escriu-nos, eh? La mare em diu que t’estima.

S’aferren a mi, va pensar; em tenen agafada, amb les seves cartes i els seus «amb tot l’amor», amb els seus t’estimem una vegada i una altra.

—Adeu-siau —va dir.

—Vine aviat a veure’ns —va continuar.

—Vindré quan pugui. Adeu-siau —va dir l’Elizabeth.

Va penjar quan ell va dir «adeu-siau» i després «ai, espera, Beth», quan se li va acudir una altra cosa. No puc escoltar-lo més sense faltar-li al respecte, va pensar.

Va sentir com la veu d’en Robbie engegava aleshores al despatx del costat:

—I suposo que ja en sap, de coses com ara agafar el telèfon i tot això, oi?

—Suposo que sí —va dir la Daphne.

L’Elizabeth va tornar a la carta del senyor Burton, que havia agafat la forma del cilindre del carro de la màquina d’escriure, i va sentir com en Robbie i la Daphne Hill xerraven una estona, sobre noms i clients, i l’extensió telefònica de dos números de la recepció, i llavors va sentir com s’aixecaven tots dos i anaven a la recepció per provar l’extensió, són com criatures, va pensar, que juguen a oficines. De tant en tant sentia la rialla sorollosa d’en Robbie i al cap d’un moment la Daphne rient, també, lenta i sorpresa. Malgrat tots els seus intents per concentrar-se en les tarifes per al senyor Burton, es va trobar escoltant i seguint els moviments d’en Robbie i la Daphne per l’oficina. Un cop, més fort que el xiuxiueig que mantenien des de feia estona, va sentir la veu d’home de món d’en Robbie que deia, «Algun restaurant petit i tranquil», i llavors, quan la veu va tornar a agafar el to de la confidència, ella es va dir, On puguin parlar. Va esperar, per no semblar que molestava, fins que va sentir com la Daphne s’asseia bé a la taula de la recepció i en Robbie tornava al seu despatx. Aleshores va dir:

—Robbie?

Hi va haver un silenci i llavors ell va venir i va obrir la porta del seu despatx.

—Ja saps que no m’agrada que cridis per l’oficina —va dir.

Va esperar un moment perquè volia parlar-li cordialment.

—¿Que soparem plegats, aquesta nit? —va preguntar. Sopaven quatre o cinc vegades la setmana, normalment al restaurant on havien dinat, o en algun petit local prop del pis d’en Robbie o de l’Elizabeth. Quan va veure que les comissures de la boca d’en Robbie tombaven cap avall i girava lleugerament la cara cap al despatx de fora va dir una mica més fort—: M’he escapolit de veure aquells pesats, aquesta nit —va dir—. Tinc moltes coses per comentar-te.

—De fet, Liz —va dir en Robbie, parlant molt ràpid i en veu baixa—, em sap greu però tinc un compromís. —No s’adonava que repetia el que li havia sentit dir a ella per telèfon feia un moment, i va continuar, fent cara de contrarietat—: Tinc un sopar de feina que no puc saltar-me, amb un client. —Quan l’Elizabeth va fer cara de sorpresa, va dir—: El ministre, aquest matí li he promès que ens tornaríem a trobar aquesta nit. Encara no havia tingut l’ocasió de dir-t’ho.

—Esclar que no te’l pots saltar —va dir l’Elizabeth com si res. Esperava, observant en Robbie. Ell estava assegut, incòmode, sobre una cantonada de l’escriptori, jugant, absent, amb un llapis, volent marxar però sense que fos massa abrupte. ¿Què faig, va pensar de cop i volta l’Elizabeth, jugant a fet i amagar?—. ¿Per què no vas al cine o una cosa així? —va dir.

En Robbie va riure tristament.

—Tant de bo pogués —va dir.

L’Elizabeth va estirar el braç i va agafar-li el llapis.

—Pobrissó —va dir—. Estàs atabalat. Hauries de sortir a escampar la boira.

En Robbie va arrufar les celles, inquiet.

—¿Per què? —va dir—. ¿Que no és aquesta, la meva oficina?

L’Elizabeth va dir, amb veu tendra:

—Hauries de sortir d’aquí unes quantes hores, Robbie, ho dic de debò. Aquesta tarda no podràs treballar. —Va decidir permetre’s una petita indirecta maliciosa—. Sobretot si aquesta nit has de veure el vell repatani —va dir.

En Robbie va obrir i tancar la boca, i llavors va dir:

—No puc pensar, amb aquest temps de merda. La pluja em treu de polleguera.

—Ho sé —va dir l’Elizabeth. Es va aixecar—. Posa’t el barret i l’abric, i deixa el maletí i la resta aquí —va dir, empenyent-lo cap a la porta—, i torna després, quan hagis vist una pel·lícula durant dues hores: estaràs com nou i a punt per passar-li la mà per la cara al ministre.

—No vull tornar a sortir, amb aquest temps —va dir en Robbie.

—Passa pel barber i que t’afaiti —va dir l’Elizabeth. Va obrir la porta del seu despatx i va veure que la Daphne Hill se la mirava—. I que et tallin els cabells —va dir, tocant-li el clatell—. La senyoreta Hill i jo sobreviurem sense tu. ¿Oi, senyoreta Hill?

—Esclar —va dir la Daphne.

En Robbie, sense esma, va anar al seu despatx i va sortir al cap d’un moment amb l’abric i el barret molls.

—No sé per què em vols fer sortir —va dir.

—No sé per què et vols quedar —va dir l’Elizabeth, acompanyant-lo cap a la porta d’entrada—. Quan estàs així no vals per res. —Va obrir la porta i en Robbie va sortir—. Fins després.

—Fins després —va dir en Robbie, avançant pel passadís.

L’Elizabeth va observar com anava fins a l’ascensor i va tancar la porta darrere seu i es va girar cap a la Daphne Hill.

—¿Ja ha acabat la carta a la senyoreta Wilson? —va preguntar.

—L’estava redactant —va dir la Daphne.

—Porti-me-la quan l’acabi.

L’Elizabeth va anar al seu despatx i va tancar la porta i va seure a l’escriptori. En Frank, rumiava, segur que no era en Frank. Li hauria dit «Hola» o alguna cosa, tampoc he canviat tant, jo. Si era en Frank, ¿què hi feia, per aquí? Val més que no m’hi encaparri, va pensar, és impossible que el trobi, de totes maneres.

Va agafar la guia telefònica que tenia en un racó de l’escriptori i va buscar-lo pel cognom; no hi apareixia, i va fullejar fins que va arribar a la H, i amb el dit va repassar la pàgina fins que va trobar Harris, James. Va agafar el telèfon i va marcar el número i va esperar. Quan un home va respondre, va preguntar:

—¿Que hi és, en Jim Harris?

—Soc jo —va dir.

—Soc l’Elizabeth Style.

—Hola —va dir—. ¿Com estàs?

—Esperava que et posessis en contacte amb mi —va dir—. Ha passat molt de temps.

—Ho sé —va dir—. Mai no trobo el moment, no sé…

—Et diré per què et truco —va dir—. ¿Te’n recordes d’en Frank Davis?

—Sí —va dir—. ¿Què se’n sap?

—És el que et volia preguntar —va dir.

—Ah, doncs…

Va esperar un moment i l’Elizabeth va continuar:

—Un dia d’aquests t’agafaré la paraula i anirem a sopar, que ho tenim pendent.

—Això espero —va dir—. Et trucaré.

Oh, no, va pensar.

—Sembla que fa segles, de l’última vegada que vam quedar. Escolta —va fer com si se li acabés d’acudir, una d’aquestes pensades brillants i inesperades—. ¿Per què no anem a sopar aquesta nit? —Ell va començar a dir alguna cosa i ella va continuar—: Em moro de ganes de veure’t.

—És que la meva germana petita és a la ciutat —va dir.

—¿Que no pot venir? —va preguntar l’Elizabeth.

—Bé —va dir—, suposo que sí.

—Molt bé —va dir l’Elizabeth—. Passa per casa meva i fem una primera copa, i porta la teva germaneta i xerrem dels vells temps.

—¿Et truco després per confirmar-t’ho? —va preguntar.

—Ara surto del despatx —va dir l’Elizabeth amb fermesa—. Em passaré tota la tarda amunt i avall. ¿Quedem a les set?

—Entesos —va dir.

—Que bé que ens veiem aquesta nit —va dir l’Elizabeth—. Fins després.

Després de penjar, es va quedar una estona amb la mà al telèfon, pensant, el pobre Harris, si parles ràpid mai pot reaccionar; li deuen encolomar totes les feines merdoses de la ciutat. Va riure, encantada, i va parar immediatament quan la Daphne va picar a la porta; quan l’Elizabeth va dir, «Entri», la Daphne va obrir la porta amb compte i va treure el cap.

—Ja he enllestit la carta, senyoreta Style —va dir.

—Porti-me-la —va dir l’Elizabeth, i va afegir—: Sisplau.

La Daphne va entrar i li va atansar la carta.

—No està gaire bé —va dir—. Però és la primera carta que escric sola.

L’Elizabeth va donar un cop d’ull a la carta.

—És igual —va dir—. Segui, Daphne.

La Daphne va seure amb cura a la vora de la cadira.

—Segui bé —va dir l’Elizabeth—. És l’única cadira que tinc i no vull que me la trenqui.

La Daphne es va reclinar i va obrir bé els ulls.

L’Elizabeth va obrir la cartera i en va treure un paquet de tabac i va buscar mistos.

—Un moment —va dir la Daphne, sol·lícita—. Jo en tinc. —Va anar a recepció i va tornar amb els mistos—. Quedi-se’ls —va dir—. Jo en tinc de sobra.

L’Elizabeth va encendre’s el cigarro i va deixar els mistos a la vora de l’escriptori.

—Aviam —va dir, i la Daphne es va inclinar endavant—. ¿On ha treballat, abans de començar aquí?

—És la meva primera feina —va dir la Daphne—. Acabo d’arribar a Nova York.

—¿D’on ve?

—De Buffalo —va dir la Daphne.

—¿Així que ha vingut a Nova York a fer fortuna? —va preguntar l’Elizabeth. Aquí és on tinc l’estimada Daphne, pensava, jo ja he fet fortuna.

—No ho sé —va dir la Daphne—. El pare ens va portar aquí perquè el seu germà el necessitava pel negoci. Tot just fa dos mesos que vam traslladar-nos.

Si hagués tingut una família que es fes càrrec de mi, va pensar l’Elizabeth, no treballaria amb en Robert Shax.

—¿Quins estudis té?

—Vaig anar a l’institut a Buffalo —va dir la Daphne—. Vaig estudiar una mica d’empresarials.

—¿Vol ser escriptora?

—No —va dir la Daphne—, vull ser agent literària, com el senyor Shax. I vostè —va afegir.

—És una bona feina —va dir l’Elizabeth—. Pot fer molts diners.

—Això és el que em va dir el senyor Shax. M’ho va pintar molt bé.

La Daphne agafava confiança. Mirava el cigarro de l’Elizabeth i s’havia arrepapat a la cadira.

De sobte a l’Elizabeth li va agafar un gran cansament; no tenia cap gràcia, la Daphne.

—El senyor Shax i jo hem parlat de vostè durant el dinar —va dir a poc a poc.

La Daphne va somriure. Quan somreia, i quan estava asseguda i no semblava que el cossarro li fes equilibris precaris sobre els peuets, la Daphne era una noia guapa. Malgrat els ullets marrons i aquell pentinat estrafolari, la Daphne era molt guapa. Soc tan prima, va pensar l’Elizabeth, i va dir amb ganes:

—Crec que hauria de reescriure la carta de la senyora Wilson, Daphne.

—Entesos —va dir la Daphne.

—Digui-li —va continuar l’Elizabeth— que torni a la feina així que pugui.

—¿Que torni aquí? —va preguntar la Daphne, amb el mínim indici d’alarma.

—Aquí, sí —va dir l’Elizabeth. Va somriure—. El senyor Shax no ha tingut el valor de dir-l’hi —va dir—. El senyor Shax i jo, a banda de socis —va dir—, som molt bons amics. És habitual que el senyor Shax s’aprofiti de la nostra amistat i em deixi a mi les tasques més ingrates.

—El senyor Shax no me n’ha dit res —va dir la Daphne.

—Ja m’ho he suposat —va dir l’Elizabeth— quan he vist que vostè continuava com si s’hagués de quedar a treballar aquí.

La Daphne estava espantada. És massa burra per plorar, va pensar l’Elizabeth, però se l’hi haurà d’explicar tot fil per randa.

—Evidentment —va continuar l’Elizabeth—, no m’agrada haver de fer això. És possible que l’hi pugui fer més fàcil si l’ajudo a trobar una altra feina.

La Daphne va fer que sí.

—Això la podria ajudar —va dir l’Elizabeth—, perquè el senyor Shax m’ho ha comentat abans, i és la mena de coses en què es fixen els homes. L’aparença.

La Daphne va mirar cap avall, cap a la part davantera i ampla del seu vestit.

—Probablement —va dir l’Elizabeth—, ja ho sabia, i faig malament de comentar-l’hi, però crec que faria més bona impressió, i si mai troba una feina hi podrà treballar més còmodament, si a l’oficina dugués alguna cosa que no fos un vestit de seda. Fa que sembli acabada d’arribar de Buffalo.

—¿Què voldria que em posés, un vestit jaqueta? —va preguntar la Daphne. Parlava a poc a poc i sense malícia.

—Una cosa un pèl menys cridanera, com a mínim —va dir l’Elizabeth.

La Daphne va repassar de dalt a baix l’Elizabeth.

—¿Un vestit jaqueta com el seu? —va preguntar.

—Un vestit jaqueta estaria bé —va dir l’Elizabeth—. I miri de pentinar-se millor.

La Daphne va tocar-se els cabells amb tendresa.

—Intenti anar menys extremada en general —va dir l’Elizabeth—. Té uns cabells preciosos, Daphne, però per una oficina és més adequat que se’ls pentini amb més seny.

—¿Com els seus? —va preguntar la Daphne, mirant el gris dels cabells de l’Elizabeth.

—Com més li agradi —va dir l’Elizabeth—: l’important és que no sembli un pal de fregar. —Va girar-se emfàticament cap al seu escriptori i al cap d’un moment la Daphne es va aixecar—. Endugui-se-la —va dir l’Elizabeth, allargant-li la carta a la senyoreta Wilson— i reescrigui-la com li he dit.

—Sí, senyoreta Style —va dir la Daphne.

—Se’n pot anar a casa tan bon punt enllesteixi la carta —va dir l’Elizabeth—. Deixi-la a la taula de recepció, amb el seu nom i adreça, i el senyor Shax li enviarà la paga corresponent.

—M’és igual si ho fa o no —va dir la Daphne abruptament.

L’Elizabeth va aixecar la vista i va mirar fixament la Daphne.

—¿Es pensa que té cap dret a criticar les decisions del senyor Shax? —va preguntar.

Durant uns minuts, l’Elizabeth va quedar-se asseguda a l’escriptori esperant a veure què faria la Daphne; després que la Daphne tanqués amb compte la porta darrere seu i caminés a la seva taula, s’havia fet un gran silenci; està asseguda a la seva taula, va pensar l’Elizabeth, rumiant què ha passat. Aleshores, finalment, es va sentir el sorollet que feia la cartera de la Daphne quan s’obria, el moviment de la mà furgant per trobar les claus, els papers; està traient el maquillatge amb el mirallet, va pensar l’Elizabeth, per veure si és veritat el que li he dit de la seva aparença; s’està preguntant si en Robbie ha dit res, de quina manera ho ha dit, si jo l’hi he agreujat o l’hi he suavitzat. Li hauria d’haver dit que en Robbie havia dit que era una trujota o la cosa més lletja que havia vist mai; potser s’ho hauria empassat. ¿I ara què fa?

La Daphne va dir «merda» clarament; l’Elizabeth es va redreçar a la cadira, no volia que se li escapés res del que feia. Aleshores es va sentir la remor de la màquina d’escriure; la Daphne estava redactant la carta per a la senyoreta Wilson. L’Elizabeth va fer que no amb el cap i va riure. Va encendre’s un cigarro amb un dels mistos de la Daphne, que encara eren en un racó de la taula, i va mirar inexpressivament la carta per al senyor Burton, que encara era a la màquina d’escriure. Asseguda amb una mà penjada rere la cadira i el cigarro a la boca, va teclejar lentament, amb un dit, «A cagar, Burton», i va arrencar el full de la màquina d’escriure i el va llençar a la paperera. Això és tot el que he fet avui, va dir-se, i no té importància, després de veure la cara que ha fet la Daphne quan l’hi he dit. Va mirar el seu escriptori, les cartes que esperaven una resposta, els comentaris crítics de l’editor professional que esperaven per ser escrites, les queixes per ser ateses, i va pensar, me n’aniré a casa. Em faré una banyera, endreçaré i compraré alguna cosa per a en Jim i la seva germaneta; esperaré que se’n vagi la Daphne i ja està.

—Daphne? —va cridar.

Després d’un moment de vacil·lació:

—¿Sí, senyoreta Style?

—¿Que encara no ha acabat? —va dir l’Elizabeth; ara es podia permetre parlar-li amb més amabilitat—. La carta per a la senyoreta Wilson es fa en un minut.

—Estava a punt de marxar —va dir la Daphne.

—No es descuidi el seu nom i adreça.

A la recepció es va fer un silenci, i l’Elizabeth va dir, contra la porta tancada, alçant la veu altre cop:

—¿Que m’ha sentit?

—El senyor Shax ja sap el meu nom i la meva adreça —va dir la Daphne. Es va obrir la porta de fora i la Daphne va dir—: Adeu-siau.

—Adeu-siau —va dir l’Elizabeth.

Va baixar del taxi a la cantonada, i després de pagar al taxista, li quedava un bitllet de deu i quatre monedes a la cartera; això, amb els vint dòlars que guardava al pis, era tot el que tenia fins que n’hi demanés més a en Robbie. Pensant ràpid, va decidir que agafaria deu dòlars del que tenia a casa per passar el vespre; en Jim Harris l’hauria de convidar a sopar; deu dòlars, aleshores, per a taxis i emergències; demà ja n’hi demanaria a en Robbie. Els diners de la cartera li servirien per a l’alcohol i el que cal perfer còctels; va aturar-se a la licoreria de la cantonada i va comprar una ampolla de whisky, de les mitjanes, per tenir-ne una mica per a en Robbie la pròxima vegada que vingués. Amb l’ampolla sota el braç, va anar a la botiga a comprar gínger; va agafar, dubtosa, una bossa de patates i després una capsa de galetes salades i paté per untar-les.

No estava acostumada a convidar gent a casa; en Robbie i ella passaven els vespres plegats tranquil·lament, no veien gaire gent tret del client ocasional, i, de vegades, algun vell amic que els deia de sortir. Com que no estaven casats, en Robbie era reticent a dur-la allà on la seva presència el fes sentir incòmode. Feien els àpats en restaurants petits, els pocs cops que bevien ho feien a casa o en un bar qualsevol de prop, anaven al cine del barri. Quan l’Elizabeth havia de convidar algú, en Robbie no hi era; un cop havien organitzat una festa al pis d’en Robbie, més gran, per celebrar alguna cosa, probablement un client d’algun tipus, i la festa havia sigut tan depriment i els convidats s’havien sentit tan incòmodes que no n’havien organitzat mai cap altra i només els havien convidat a una o dues festes més.

Per això l’Elizabeth, tot i que digués tan alegrement «passeu a fer una copa», quan la gent realment hi havia d’anar es trobava gairebé perduda del tot. Mentre pujava les escales cap al seu pis, amb els paquets agafats entre el braç i la barbeta, no parava de preocupar-se de tot això de prendre una copa, passar les galetes, treure els abrics.

La pinta que feia l’habitació la va sorprendre; havia oblidat que aquell matí se n’havia anat corrents i com ho havia deixat tot; a més a més, el pis s’havia creat i pensat per a l’Elizabeth; és a dir, la sortida precipitada de cada matí d’una dona jove força infeliç i desesperada amb poca habilitat o cap per tenir la casa maca, els vespres solitaris i tristos asseguda en una cadira, amb un llibre i un cendrer, les nits que es passava somiant en l’herba calenta sota el sol radiant. Tot això no hi havia manera d’arreglar-ho perquè s’hi trobés un grup casual de tres o quatre persones i seguessin tranquil·lament a l’habitació amb gots a la mà, xerrant com si res. A primera hora de la tarda, amb un llum encès i ombres pels racons, tot semblava càlid i tou, però només que t’asseguessis en una butaca o toquessis amb la mà la fusta grisa de la tauleta que semblava pulcra, veuries que la butaca era dura i la pintura grisa i barata s’esquerdava.

L’Elizabeth es va quedar un moment a la porta amb els paquets, intentant visualitzar clarament l’habitació com si una mà càlida s’hagués dedicat a arreglar-la, però el soroll d’unes passes que venien d’escales avall la va fer entrar i tancar la porta, i un cop dins, no es veia bé; tenia els peus sobre el terra sense polir; hi havia empremtes brutes al pom de dins de la porta. D’en Robbie, va pensar l’Elizabeth.

Va obrir les portes de vidre que amagaven la cuineta i va deixar els paquets; la cuineta era part d’una paret, amb un petit forn encastat sota d’un armari, una pica instal·lada sobre d’una nevera i, sobre la pica, dues lleixes amb la seva vaixella: dos plats, dues tasses i dos platets, quatre gots. També tenia una petita olla, una paella i una cafetera. Havia comprat tot aquell petit parament de la llar en botigues de saldo feia uns quants anys, amb la idea d’acabar tenint una cuineta completa on fer-hi rostits en miniatura per a en Robbie i ella, fins i tot fer-hi un pastisset o unes galetes, amb un davantal groc posat i fent aquells nyaps típics i divertits del principiant. Encara que era una cuinera prou competent, quan va arribar a Nova York, capaç de fregir talls de carn i patates, en els anys que feia que no s’havia acostat a un forn de debò havia perdut tot el que sabia tret de quan es posava, de tant en tant, a jugar a fer fudge. Saber cuinar era, com tot el que li havien ensenyat, una habilitat respectable i honesta destinada a convertir-la en una dona feliç i capaç («la manera de guanyar-se el cor d’un home», solia dir la seva mare tota seriosa), que, com la resta de la seva vida diària, s’havia tornat una nimietat que només li servia en rares ocasions.

Havia baixat els quatre gots i els havia rentat; estaven polsegosos de no fer-los servir. Va mirar la nevera. Hi havia tingut mantega i ous, i pa i cafè a la lleixa, però s’havien florit i fet malbé abans que pogués fer-ne més que un esmorzar; perquè gairebé sempre feia tard i perquè no estava gens interessada a dedicar temps a fer-se l’esmorzar.

Només eren dos quarts de cinc; tenia temps d’endreçar una mica, banyar-se i vestir-se. Primer es va posar a arreglar les coses més fàcils del pis: va treure la pols de les taules i va buidar el cendrer, va deixar el drap de la pols i va estirar bé el cobrellit, allisant-lo perquè quedés ben posat. Va estar temptada d’agafar les tres petites catifes escampades i espolsar-les, i llavors fregar el terra, però un cop d’ull al quarto de bany la va fer canviar d’opinió: segur que entrarien i sortirien del quarto de bany, i el terra i la banyera i fins i tot les parets estaven molt bruts. Va fer servir el drap de la pols xop d’aigua calenta de la pica per netejar, finalment, el terra; va posar tovalloles netes de la seva petita pila i va posar la banyera a omplir mentre enllestia l’habitació principal.

Després de tota aquella feinada caòtica, l’habitació semblava la mateixa; encara era grisa i inhòspita sota la llum de la tarda plujosa. Va dubtar un moment si baixar a comprar unes flors alegres, però va acabar pensant que els diners no li arribarien per a tant; de totes maneres, a l’habitació no s’hi estarien tanta estona, i qualsevol habitació és acollidora si hi ha alguna cosa per beure i per picar.

Quan va acabar de banyar-se ja eren gairebé les sis, i era prou fosc per encendre el llum de la tauleta. Va caminar descalça per l’habitació, se sentia neta i refrescada, notava la colònia que s’havia posat i els cabells se li arrissaven una mica de l’aigua calenta. Amb la sensació de netedat li va agafar un esverament: aquella nit seria feliç, tindria èxit, passaria alguna cosa que li canviaria la vida de dalt a baix. A partir d’aquella sensació, va triar un vestit de seda vermell fosc de l’armari; era de tall jovenívol i sense el gris dels seus cabells la feia semblar més prop de la vintena que per sobre dels trenta. Va escollir una cadena d’or massís que hi combinés, i va pensar, podria posar-me l’abric negre, el bo, encara que plogui me’l posaré per sentir-me bonica.

Mentre es vestia va pensar en casa seva. Ben considerat, no hi havia res a fer, amb aquell pis, ni amb cortines grogues ni amb quadres. Necessitava un pis nou, un lloc obert i agradable amb finestrals i mobles clars, on hi entrés el sol tot el dia. Per tenir un pis nou necessitava més diners, necessitava una nova feina, i en Jim Harris l’hauria d’ajudar; aquella nit seria només el primer de molts sopars esplèndids plegats, que forjarien una amistat encantadora que li aconseguiria una feina i un pis assolellat; mentre pensava en la seva nova vida, va oblidar-se d’en Jim Harris i la seva cara grossa, la seva veueta; era un desconegut, un senyor galant i fosc amb ulls murris que l’observaven per l’habitació, era algú que l’estimava, un senyor tranquil i capficat que necessitava la claror del sol, un jardí càlid, gespa verda…

UN BON BUFET, DELS DE TOTA LA VIDA

La senyora Concord i la seva filla gran, la Helen, seien a la sala d’estar, cosint, xerrant i intentant no agafar fred. La Helen va deixar les mitges que estava sargint i va anar cap a les portes vidrades que donaven al jardí.

—Tant de bo la primavera s’afanyi i arribi fins aquí —deia quan va sonar el timbre.

—Déu meu —va dir la senyora Concord—, si és una visita! La catifa està plena de fils i retalls!

Va ajupir-se des de la cadira i va començar a recollir els bocins de tela que tenia al voltant mentre la Helen anava a la porta. La va obrir i va somriure quan la dona de fora va allargar-li la mà i va començar a xerrar amb rapidesa.

—¿Que és la Helen? Soc la senyora Friedman —va dir—. Espero no causar-li cap molèstia, però és que tenia tantes ganes de coneixe-les, a la seva mare i a vostè.

—¿Com està? —va dir la Helen—. ¿Que vol passar?

Va obrir més la porta i la senyora Friedman va entrar. Era petitona, morena i duia un abric de lleopard molt elegant.

—¿Que hi és, la seva mare? —va preguntar a la Helen just quan la senyora Concord sortia de la sala d’estar.

—Soc la senyora Concord —va dir la mare de la Helen.

—Soc la senyora Friedman —va dir la senyora Friedman—, la mare d’en Bob Friedman.

—En Bob Friedman —va repetir la senyora Concord.

La senyora Friedman va somriure com disculpant-se.

—Em pensava que el seu fill li hauria parlat d’en Bobby —va dir.

—Esclar que sí —va dir de sobte la Helen—. És el noi de qui en Charlie sempre ens parla a les cartes, mare. És difícil fer la connexió —va dir a la senyora Friedman— perquè en Charlie sembla que estigui tan lluny…

La senyora Concord assentia.

—Esclar —va dir—. ¿Per què no entra i seu?

La senyora Friedman va seguir les Concord a la sala d’estar i va seure en una de les cadires on no hi havia res de cosir. La senyora Concord va fer un gest per referir-se a la sala.

—Està feta un desastre —va dir—, però de tant en tant la Helen i jo ens hi posem i fem coses. Això són les cortines de la cuina —va afegir, agafant la tela en què havia estat treballant.

—Són molt boniques —va dir la senyora Friedman educadament.

—Bé, parli’ns del seu fill —va continuar la senyora Concord—. M’ha sorprès no reconèixer el nom a l’instant, però suposo que associo en Bob Friedman amb en Charles i l’exèrcit, i m’ha semblat estrany que la seva mare fos d’aquí el poble.

La senyora Friedman va riure.

—És el mateix que em va passar a mi —va dir—. En Bobby em va escriure i em va explicar que la mare del seu amic vivia a pocs carrers de nosaltres, i va dir que per què no passava a saludar.

—Me n’alegro molt que ho hagi fet —va dir la senyora Concord.

—Suposo que ara mateix en sabem tant d’en Bob com vostè —va dir la Helen—. En Charlie sempre ens parla d’ell a les cartes.

La senyora Friedman va obrir la bossa.

—Fins i tot tinc una carta d’en Charlie —va dir—. M’ha semblat que potser li agradaria donar-hi un cop d’ull.

—¿En Charlie li ha escrit una carta? —va preguntar la senyora Concord.

—Només una nota. Li agrada el tabac de pipa que li envio a en Bobby —va explicar la senyora Friedman—, i n’hi vaig posar una llauna l’últim cop que vaig enviar un paquet a en Bobby. —Va passar-li la carta a la senyora Concord i li va dir a la Helen—: Suposo que podria dir que les conec bé, en Bobby me n’ha parlat molt.

—Bé —va dir la Helen—, sé que en Bob li va regalar una espasa japonesa per Nadal. Devia fer patxoca sota l’arbre de Nadal. En Charlie va ajudar-lo a comprar-l’hi al nano que la tenia: ¿sap que una mica més i es barallen, amb aquell nano?

—Una mica més i en Bobby s’hi baralla —va dir la senyora Friedman—. En Charlie va ser prou llest per no ficar-s’hi.

—No, diria que va ser en Charlie que s’hi va barallar —va dir la Helen. La senyora Friedman i ella van riure.

—Potser no hauríem de comparar cartes —va dir la senyora Friedman—. Crec que les seves versions no coincideixen. —Va girar-se cap a la senyora Concord, que havia acabat de llegir la carta i l’hi havia passat a la Helen—. Li estava dient a la seva filla que havia sentit a parlar molt bé de vostès.

—Nosaltres també —va dir la senyora Concord.

—En Charlie va ensenyar-li a en Bob una foto de vostè i les seves dues filles. La més jove és la Nancy, oi?

—La Nancy, sí —va dir la senyora Concord.

—Bé, en Charlie té la seva família en gran consideració —va dir la senyora Friedman—. ¿Oi que és bonic que m’hagi escrit? —va preguntar a la Helen.

—El tabac deu ser de primera —va dir la Helen.

Va dubtar un moment i va tornar-li la carta a la senyora Friedman, que la va desar a la bossa.

—M’agradaria veure en Charlie algun dia —va dir la senyora Friedman—. És com si el conegués de tota la vida.

—Estic convençuda que també voldrà veure-la quan torni —va dir la senyora Concord.

—Espero que no triguin gaire —va dir la senyora Friedman.

Totes tres van callar un moment, i aleshores la senyora Friedman va continuar, tota animada:

—M’és molt estrany que vivint al mateix poble hagin hagut de ser els nostres fills, des de tan lluny, que ens presentessin.

—En aquest poble és molt difícil fer amistats —va dir la senyora Concord.

—¿Fa molt que hi viu? —La senyora Friedman va somriure com disculpant-se—. Conec el seu marit, evidentment —va afegir—. Els fills de la meva germana van a l’institut del seu marit i parlen molt bé d’ell.

—¿Ah, sí? —va dir la senyora Concord—. El meu marit és d’aquí de tota la vida. Jo vaig venir de l’oest quan ens vam casar.

—Aleshores no li deu haver estat difícil acostumar-s’hi i fer amics —va dir la senyora Friedman.

—No, mai m’ha costat gaire —va dir la senyora Concord—. Esclar que la majoria dels nostres amics són gent que va estudiar amb el meu marit.

—Em sap greu que en Bobby no tingués l’oportunitat d’estudiar amb el senyor Concord —va dir la senyora Friedman—. Bé… —Va aixecar-se—. Que bé haver-les conegut, finalment.

—Molt contenta que hagi passat —va dir la senyora Concord—. És com si haguéssim rebut una carta d’en Charles.

—I sé quina il·lusió pot arribar a fer una carta, tal com espero les d’en Bobby —va dir la senyora Friedman. La senyora Concord i ella van passar cap a la porta i la Helen es va aixecar i les va seguir—. El meu marit està molt interessat en en Charlie, sap. Des que va saber que en Charlie estudiava dret quan va entrar a l’exèrcit.

—¿El seu marit és advocat? —va preguntar la senyora Concord.

—És el Friedman de Grunewald, Friedman & White —va dir la senyora Friedman—. Quan en Charlie estigui preparat per començar a treballar, potser el meu marit li podria trobar una feina.

—Que amable, per part seva, senyora Friedman —va dir la senyora Concord—. A en Charles li sabrà molt de greu quan l’hi expliqui. És que, sap, sempre hi ha hagut l’acord tàcit que treballaria amb en Charles Satterthwaite, amic de tota la vida del meu marit. De Satterthwaite & Harris.

—Segur que el senyor Friedman coneix el bufet —va dir la senyora Friedman.

—És un bon bufet, de tota la vida —va dir la senyora Concord—. L’avi del senyor Concord n’havia estat soci.

—Doni-li records nostres a en Bob quan li escrigui —va dir la Helen.

—Ho faré —va dir la senyora Friedman—. Li parlaré de la nostra trobada. Ha estat molt bé —va dir, allargant la mà a la senyora Concord.

—Un plaer —va dir la senyora Concord.

—Digui-li a en Charlie que li enviaré més tabac —va dir la senyora Friedman a la Helen.

—Ho faré —va dir la Helen.

—Bé, doncs adeu-siau —va dir la senyora Friedman.

—Adeu-siau —va dir la senyora Concord.

EL NINOT

Era un restaurant elegant i respectable, amb un bon xef i un grup d’animadors que feien un espectacle; la gent que hi anava reia baixet i s’ho menjava tot, sabent que el compte sempre pujava una mica més del que justificava l’àpat i l’actuació; era un restaurant respectable, que agradava, i dues dones hi podien anar soles amb tot el decòrum i sopar-hi amb un puntet d’emoció. Quan la senyora Wilkins i la senyora Straw van baixar sorollosament les escales encatifades del restaurant, els cambrers només els van fer una llambregada, pocs clients van girar-se i el cap de sala va anar-hi amb discreció i va fer una reverència amable abans de dirigir-se a dins, a les poques taules lliures que hi havia al fons.

—¿Et fa res estar tan lluny de tot, Alice? —va dir-li la senyora Wilkins, que era cambrera, a la senyora Straw—. Podem esperar una altra taula, si vols. ¿O anem a un altre lloc?

—Esclar que no. —La senyora Straw era una dona força voluminosa, duia un barret gran i florejat i es mirava amb ganes els plats copiosos que hi havia a les taules de prop—. M’és igual on seguem; és un lloc encantador.

—Tot ens està bé —va dir la senyora Wilkins al cap de sala—. Si no és al fons de tot, millor.

El cap de sala va escoltar amb atenció i va assentir, passant amb compte entre les taules cap a una del fons de tot, prop de la sortida per on els animadors entraven i sortien, prop de la taula on la propietària del restaurant bevia cervesa, prop de les portes de la cuina.

—¿No hi ha res més endavant? —va dir la senyora Wilkins, arrufant les celles al cap de sala.

El cap de sala va arronsar les espatlles, assenyalant les altres taules lliures. Una era rere un pilar, l’altra estava parada per a un grup gran, la tercera quedava mig tapada per l’orquestra.

—Aquí estarem d’allò més bé, Jen —va dir la senyora Straw—. Seguem ara mateix.

La senyora Wilkins encara dubtava, però la senyora Straw va enretirar una cadira i va seure amb un sospir, va deixar els guants i la cartera a la cadira del costat i va començar a descordar-se el coll de l’abric.

—No estic convençuda que m’agradi —va dir la senyora Wilkins, seient a la cadira oposada—. No estic segura que puguem veure-ho tot.

—Esclar que sí —va dir la senyora Straw—. Des d’aquí es veu tot el que passa i també ho sentirem perfectament. ¿Vols que canviem de cadira? —va acabar, a contracor.

—Esclar que no, Alice —va dir la senyora Wilkins. Va agafar la carta que li atansava el cambrer i la va deixar a la taula, repassant-la ràpidament—. Aquí s’hi menja prou bé —va dir.

—Cassoleta de gambes —va dir la senyora Straw—. Pollastre arrebossat. —Va sospirar—. Sí que tinc gana.

La senyora Wilkins va demanar ràpidament, sense pensar-s’ho dues vegades, i aleshores va ajudar a triar a la senyora Straw. Quan el cambrer se’n va anar, la senyora Straw va recolzar-se bé a la cadira i va girar-la per veure tot el restaurant.

—Quin lloc més encantador —va dir.

—Sembla una gent molt maca —va dir la senyora Wilkins—. La propietària està asseguda aquí, en una taula darrere teu. Sempre m’ha semblat que se la veia molt neta i decent.

—Es deu assegurar que es renten els gots —va dir la senyora Straw. Va girar-se cap a la taula i va agafar la cartera, va furgar pel fons i va treure’n un paquet de cigarros i una capsa de mistos de fusta, que va deixar a la taula—. M’agrada que un lloc que serveix menjar estigui ben net i polit —va dir.

—Aquí fan molts cèntims —va dir la senyora Wilkins—. En Tom i jo solíem anar-hi fa anys abans que l’ampliessin. Estava molt bé, llavors, però ara atreu gent de més estatus.

La senyora Straw es mirava el còctel de cranc que ara tenia al davant amb gran satisfacció.

—Ja ho pots ben dir —va dir.

La senyora Wilkins va agafar la forquilla amb indiferència, observant la senyora Straw.

—Ahir vaig rebre una carta d’en Walter —va dir.

—¿Què t’explicava? —va preguntar la senyora Straw.

—El veig bé —va dir la senyora Wilkins—. Em fa l’efecte que hi ha moltes coses que no ens diu.

—En Walter és un bon nano —va dir la senyora Straw—. T’amoïnes massa.

L’orquestra va començar a tocar de cop i volta, violentament, i la llum va baixar, concentrant-se en un sol focus a l’escenari.

—No m’agrada gens menjar a les fosques —va dir la senyora Wilkins.

—Ens arribarà molta llum de les portes, aquí darrere —va dir la senyora Straw. Va deixar la forquilla i va girar-se per mirar l’orquestra.

—L’han fet delegat, en Walter —va dir la senyora Wilkins.

—Serà el primer de la classe —va dir la senyora Straw—. Mira el vestit que duu aquesta noia.

La senyora Wilkins es va girar discretament per mirar la noia que la senyora Straw li havia indicat amb el cap. La noia havia sortit de la porta que duia als camerinos dels animadors; era alta i molt morena, tenia els cabells molt negres i les pestanyes gruixudes, i el vestit era de setí verd elèctric, molt extremat, amb una flor de taronger encesa en una espatlla.

—Mai no havia vist un vestit semblant —va dir la senyora Wilkins—. Segur que ballarà o alguna cosa així.

—No és una noia especialment guapa —va dir la senyora Straw—. I mira el paio que l’acompanya!

La senyora Wilkins es va tornar a girar i va recuperar ràpidament la posició per somriure a la senyora Straw.

—Sembla un mico! —va dir.

—Que menut —va dir la senyora Straw—. Em fan fàstic, aquests homes poca cosa, rossos i tous.

—Aquí solien fer un espectacle que estava molt bé —va dir la senyora Wilkins—. Amb música, ballarins i de vegades un jove guapo que cantava el que li demanava el públic. Un cop tenien un organista, em sembla.

—Ja ens porten el sopar —va dir la senyora Straw. La música s’havia acabat i el director de l’orquestra, que feia de mestre de cerimònies, va presentar el primer número, una parella de ballarins de saló. En començar els aplaudiments, un jove alt i una jove alta van sortir de la porta dels camerinos i es van obrir pas entre les taules cap a l’escenari; pel camí van saludar amb el cap la noia del vestit verd elèctric i l’home que anava amb ella.

—Quina gràcia que tenen —va dir la senyora Wilkins quan va començar el ball—. Sempre se’ls veu tan ben plantats, aquesta mena de ballarins.

—Han de vigilar el pes —va dir la senyora Straw, crítica—. Mira la figura de la noia de verd.

La senyora Wilkins es va tornar a girar.

—Espero que no siguin comediants.

—Ara mateix no se’ls veu gaire divertits —va dir la senyora Straw. Va mirar la mantega que li quedava al plat—. Cada vegada que vaig a un bon sopar —va dir—, penso en en Walter i en el menjar que ens donaven a escola.

—En Walter diu que el menjar està prou bé —va dir la senyora Wilkins—. S’ha engreixat gairebé un quilo i mig.

La senyora Straw va aixecar la vista.

—Déu meu!

—¿Què passa?

—Crec que és un ventríloc —va dir la senyora Straw—. Crec que sí que ho és.

—Ara estan molt de moda —va dir la senyora Wilkins.

—No n’he vist cap des que era petita —va dir la senyora Straw—. Té un homenet, ¿com se’n diu?, en aquella capsa d’allà. —Va continuar mirant, amb la boca una mica oberta—. Mira, Jen.

La noia de verd i l’home s’havien assegut en una taula al costat de la porta dels camerinos. Ella, inclinada endavant, es mirava el ninot que l’home tenia a la falda. Era un còpia de fusta, grotesca, de l’home: si l’home era ros, el ninot tenia uns cabells extravagantment grocs, amb un rínxols fins de fusta i patilles; si l’home era baixet i lleig, el ninot encara era més baixet i lleig, amb la mateixa boca oberta, els mateixos ulls fixos, l’horrible paròdia d’un vestit de festa sencer fins a les sabates minúscules i negres.

—Em pregunto com és que tenen un ventríloc, aquí —va dir la senyora Wilkins.

La noia de verd, inclinada sobre la taula cap al ninot, li posava bé la corbata, li cordava una sabata, li allisava les espatlles de la jaqueta. Quan es va redreçar, l’home li va parlar i ella va arronsar les espatlles amb indiferència.

—No puc deixar de mirar aquest vestit verd —va dir la senyora Straw.

Es va espantar quan el cambrer va venir amb la carta cap a ella sense fer soroll, esperant incòmode que li diguessin què volien de postres, amb els ulls a l’escenari on l’orquestra estava acabant la peça d’entre números. Quan la senyora Straw va haver-se decidit pel pastís de poma amb gelat de xocolata, el mestre de cerimònies estava presentant el ventríloc:

—I Marmaduke, perquè els testos s’assemblen a les olles!

—Espero que no duri gaire —va dir la senyora Wilkins—. Però vaja, des d’aquí tampoc sentirem res.

El ventríloc i el ninot eren sota el focus, tots dos amb uns grans somriures, xerrant ràpid; la cara del ros esclarissat era a tocar del somriure fix del ninot, tenien les espatlles negres de costat. La conversa era veloç; el públic reia, encantat, se sabien la majoria dels acudits abans que el ninot els acabés de dir, callaven amb interès un moment i llavors tornaven a riure abans que digués les paraules.

—Ho trobo horrorós —va dir la senyora Wilkins a la senyora Straw durant una ronda estrepitosa de rialles—. Sempre són d’una vulgaritat…

—Mira la nostra amiga del vestit verd —va dir la senyora Straw. La noia estava inclinada endavant seguint cada paraula, tensa i esverada. Per uns moments, ja no feia cara de pomes agres: reia com tothom, amb els ulls encesos—. Li fa gràcia —va dir la senyora Straw.

La senyora Wilkins va encongir-se d’espatlles i va tremolar. Va atacar el gelat amb delicadesa.

—Sempre em pregunto —va començar, al cap d’un moment—, per què en llocs com aquest, que cuinen tan bé, no pensen mai en les postres. Sempre hi ha gelat o qualsevol cosa.

—Res millor que un gelat —va dir la senyora Straw.

—Podrien tenir pastes, o un bon púding —va dir la senyora Wilkins—. És com si mai no hi pensessin.

—No he tastat mai res semblant al teu púding de figues i dàtils, Jen —va dir la senyora Straw.

—En Walter sempre diu que era el millor… —va començar a dir la senyora Wilkins.

L’estrèpit de l’orquestra la va interrompre en sec. El ventríloc i el ninot feien reverències, l’home plegat de cintura i el ninot baixant el cap educadament; l’orquestra va començar ràpidament un número de ball, i l’home i el ninot van girar-se i van sortir de pressa de l’escenari.

—Gràcies a Déu —va dir la senyor Wilkins.

—Que en feia d’anys, que no en veia cap d’aquests —va dir la senyora Straw.

La noia de verd s’havia aixecat i esperava que l’home i el ninot tornessin a la taula. L’home va deixar-se caure a la cadira, amb el ninot encara a la falda, i la noia va tornar a seure, a la vora de la cadira, i li va preguntar alguna cosa amb urgència.

—¿Què creus? —va dir ell apujant la veu, sense mirar-la.

Va fer un senyal al cambrer, que va vacil·lar i va mirar darrere seu, cap a la taula on la propietària del local seia sola. Al cap d’un moment, el cambrer es va acostar a l’home, i la noia va dir, amb una veu que es va sentir clarament per sobre del vals suau que estava tocant l’orquestra:

—No beguis més, Joey, sortim a menjar alguna cosa.

L’home va parlar amb el cambrer, ignorant la mà de la noia al seu braç. Va girar-se cap al ninot, parlant baixet, i la cara del ninot, amb el seu gran somriure va mirar la noia i després l’home. La noia va posar l’esquena contra el respatller, mirant de reüll la propietària del restaurant.

—Em moriria, si estigués casada amb un home així —va dir la senyora Straw.

—La veritat és que no és gens bon comediant —va dir la senyora Wilkins.

La noia va tornar a inclinar-se endavant, discutint, i l’home parlava amb el ninot i feia que el ninot assentís. Quan la noia va posar-li la mà a l’espatlla, l’home se la va espolsar sense girar-se. La noia va tornar a alçar la veu.

—Escolta, Joey —va dir.

—Un moment —va dir l’home—. Ara només vull fer una copa.

—Sí, deixa’l en pau, dona! —va dir el ninot.

—Ara no necessites cap copa, Joey —va dir la noia—. Ja te la prendràs després.

L’home va dir:

—Mira, reina, ja l’he demanat. No puc anar-me’n abans que me la serveixin.

—¿Per què no la fas callar? Quin plom! —va dir el ninot a l’home—. Sempre s’hi ha de ficar, quan veu algú que s’ho passa bé. ¿Per què no li dius que calli d’una vegada?

—Així no es parla —va dir l’home al ninot—. No és de bona educació.

—Jo parlo si em dona la gana —va dir el ninot—. Ella no em pot fer callar.

—Joey —va dir la noia—, vull parlar amb tu. Escolta, sortim i parlem.

—Calla d’una vegada —va dir el ninot a la noia—. Per l’amor de déu, ¿per què no calles d’una vegada?

La gent de les taules del costat començaven a girar-se, atretes per la veu forta del ninot, i ja reien de la conversa que sentien.

—Sisplau, abaixa la veu —va dir la noia.

—Sí, no facis un número —va dir l’home al ninot—. Només vull fer una copa. A ella li és igual.

—El cambrer no te la durà —va dir la noia amb paciència—. Li han dit que no ho fes. Aquí no te’n serviran, tal com et comportes.

—Em porto bé —va dir l’home.

—Soc jo qui faig el número —va dir el ninot—. Ja és hora que algú t’ho digui, reina, que si sempre ets una aixafaguitarres, acabaràs malament. No hi ha home que ho suporti eternament.

—Abaixa la veu —va dir la noia, mirant neguitosa al seu voltant—. Tothom et sent.

—Que em sentin —va dir el ninot. Va girar el seu cap rialler cap al seu públic i va alçar la veu—. Sempre que algú s’ho vol passar bé, ella li tira una galleda d’aigua freda.

—Prou, Marmaduke —va dir l’home al ninot—, parla bé a la teva mare.

—Però si no li donaria ni l’hora, a aquesta bruixa! —va dir el ninot—. Si això d’aquí no li agrada, que torni a fer cantonades.

La senyora Wilkins va obrir la boca i la va tornar a tancar; va deixar el tovalló a la taula i va aixecar-se. Mentre la senyora Straw s’ho mirava astorada, va anar a l’altra taula i va girar-li la cara al ninot d’una bufetada.

Va fer mitja volta i va tornar a la taula i la senyora Straw ja estava dreta i s’havia posat l’abric.

—Ja pagarem a la sortida —va dir la senyora Wilkins.

Va agafar l’abric i totes dues van anar ben dignes cap a la porta. L’home i la noia es van quedar uns moments mirant el ninot tombat de cantó, amb el cap tort. Aleshores la noia va allargar el braç i li va posar bé el caparró de fusta.

SET TIPUS D’AMBIGÜITAT

El soterrani de la llibreria semblava que era enorme; les llargues fileres de llibres es perdien en la foscor de cada extrem, amb llibres endreçats en estanteries altes al llarg de les parets i llibres amuntegats en piles per terra. Al peu de l’escala de cargol que baixava de la petita i pulcra botiga de dalt, el senyor Harris, el propietari i encarregat de la botiga, tenia un petit escriptori, colgat de catàlegs i només il·luminat per un llum brut de sostre. El mateix llum servia per il·luminar les lleixes que s’acumulaven al voltant de l’escriptori del senyor Harris; més lluny, seguint el rengle de taules de llibres, hi havia més llums bruts de sostre, que s’encenien estirant un cordill i que apagava el mateix client quan ja havia acabat i es dirigia, a les palpentes, cap al taulell del senyor Harris per pagar els llibres i que els hi emboliquessin. El senyor Harris, que sabia la localització de cada autor i cada títol a les estanteries massisses, en aquell moment tenia un client, un nano d’uns divuit anys, al fons de la llarga sala, sota un d’aquells llums, que fullejava un llibre que havia agafat de les estanteries. Feia fred, en aquell gran soterrani; tant el senyor Harris com el nano duien els abrics posats. De tant en tant, el senyor Harris s’aixecava de l’escriptori per llançar una palada magra de carbó a la petita estufa de ferro que hi havia sota el revolt de les escales. Excepte quan el senyor Harris s’aixecava, o quan el nano es girava per tornar un llibre a l’estanteria i agafar-ne un altre, la sala estava en silenci, els llibres callaven en la penombra.

Aleshores el silenci es va trencar pel soroll de la porta que s’obria a la petita llibreria de dalt, on el senyor Harris tenia exposats els best-sellers i els llibres d’art. Es van sentir unes veus, que el senyor Harris i el nano van quedar-se escoltant, fins que la noia que feia de dependenta de la llibreria de dalt va dir:

—Baixant les escales. El senyor Harris els ajudarà.

El senyor Harris es va aixecar i va anar cap al peu de les escales, encenent un altre llum de sostre perquè el nou client pogués veure per on baixava. El nano va tornar el llibre a l’estanteria i es va quedar amb la mà al llom, encara escoltant.

Quan el senyor Harris va veure que era una dona la que baixava les escales, va enretirar-se amb educació i va dir:

—Vigili amb l’últim graó. N’hi ha un més del que sembla.

La dona va baixar amb compte i va mirar al seu voltant. Mentrestant, va aparèixer un home pel revolt de l’escala, inclinant el cap per no tocar amb el sostre baix. L’home va arribar a baix i va aixecar el cap per mirar al voltant, tal com havia fet ella.

—Si que té llibres, aquí baix —va dir.

El senyor Harris va fer el seu somriure professional.

—¿Puc ajudar-los?

La dona va mirar l’home, i ell va dubtar un moment abans de dir:

—Volem comprar llibres. Una bona quantitat. —Va fer un gran gest—. Col·leccions senceres.

—Bé, doncs si es tracta de llibres —va dir el senyor Harris, i va tornar a somriure—. ¿Potser la senyora vol seure?

La va menar fins al darrere de l’escriptori, la dona el va seguir mentre l’home caminava, incòmode, entre les taules de llibres, amb les mans als costats com si tingués por de trencar alguna cosa. El senyor Harris li va oferir la seva cadira i ell va seure en una vora de l’escriptori, apartant una pila de catàlegs.

—Quin lloc més interessant —va dir la senyora, amb la mateixa veu suau que havia fet servir quan havia parlat abans. Era de mitjana edat i vestia bé; tota la seva roba era força nova però sòbria, li esqueia a la seva edat i a l’aire de timidesa. L’home era gros i de vida, tenia la cara vermella de l’aire fred i sostenia, incòmode, uns guants de llana amb les mans grosses.

—Voldríem comprar-li alguns llibres —va dir l’home—. Que siguin bons.

—¿Alguna preferència? —va preguntar el senyor Harris.

L’home va riure sorollosament, però una mica avergonyit.

—Per ser-li franc —va dir—, ja sé que fa de mal dir, però no en sé gaire, de coses així com ara llibres. —Semblava que la seva veu fes eco pel local gran i silenciós, en comparació amb la veu suau de la seva dona i la del senyor Harris—. De fet, teníem l’esperança que ens hi pogués ajudar —va dir—. Res d’aquestes porqueries que es publiquen avui en dia. —Va escurar-se el coll—. Alguna cosa com ara Dickens —va dir.

—Dickens —va dir el senyor Harris.

—Quan era petit solia llegir Dickens —va dir l’home—. Llibres així, bons llibres. —Va aixecar la vista quan el nano que mirava llibres va acostar-se a ells—. M’agradaria tornar a llegir Dickens —va dir l’homenot.

—Senyor Harris —va preguntar, baixet, el nano.

El senyor Harris va aixecar la vista.

—¿Sí, senyor Clark? —va dir.

El nano va acostar-se a l’escriptori, com si no volgués molestar el senyor Harris amb els seus clients.

—M’agradaria donar un altre cop d’ull a l’Empson —va dir.

El senyor Harris va girar-se cap a la llibreria de portes de vidre que tenia just darrere la taula i va agafar-ne un llibre.

—Aquí el té —va dir—. A aquest ritme, ja se l’haurà llegit del tot quan vulgui comprar-lo. —Va somriure a l’homenot i la seva dona—. Algun dia vindrà i se’l comprarà —va dir—, i jo tancaré la paradeta del xoc.

El nano es va allunyar amb el llibre entre mans, i l’homenot va inclinar-se cap al senyor Harris.

—Crec que vull un parell de bones col·leccions, de les completes, de Dickens, per exemple —va dir—, i després un parell de més petites.

—I un exemplar de Jane Eyre —va dir la seva dona, amb la seva veu suau—. M’encantava, aquest llibre —va dir-li al senyor Harris.

—Li puc oferir una col·lecció preciosa de les Brontës —va dir el senyor Harris—. Amb una enquadernació molt bonica.

—Vull que facin patxoca —va dir l’home—, però que siguin de bona qualitat, per llegir. Vull tornar-me a llegir tot Dickens.

El nano va venir altre cop a l’escriptori i va allargar-li el llibre al senyor Harris.

—Encara fa bona pinta —va dir.

—Aquí el té per quan el vulgui —va dir el senyor Harris, girant-se cap a la llibreria amb el llibre—. Costa de trobar, aquest llibre.

—Espero que el tinguin per aquí una temporada —va dir el nano.

—¿Com es diu, aquest llibre? —va preguntar l’homenot, encuriosit.

—Set tipus d’ambigüitat —va dir el nano—. Està força bé.

—Té un bon títol —va dir l’homenot al senyor Harris—. Quin nano més espavilat, que llegeix llibres amb títols com aquest.

—Està molt bé —va repetir el nano.

—He vingut a comprar alguns llibres —va dir l’homenot al nano—. Vull llegir-me’n alguns que tinc pendents. De Dickens, sempre m’han agradat els seus llibres.

—Meredith és bo —va dir el nano—. ¿Ha llegit Meredith?

—Meredith —va dir l’homenot—. Anem a mirar els llibres que té —va dir-li al senyor Harris—. M’agradaria triar-ne uns quants.

—¿Que puc acompanyar el senyor? —va dir el nano al senyor Harris—. De totes maneres he d’anar a agafar el barret.

—Me’n vaig amb aquet jove a mirar llibres, mare —va dir l’homenot a la seva dona—. Tu queda’t aquí, que s’hi està més calentó.

—Entesos —va dir el senyor Harris—. Sap tan bé com jo on són els llibres —va dir-li a l’homenot.

El nano va enfilar el passadís entre taules de llibres i l’homenot el va seguir, encara caminant amb compte, intentant no tocar res. Van passar pel llum encara encès on el nano havia deixat el barret i els guants, i el nano va encendre un llum una mica més enllà.

—El senyor Harris té la majoria de les col·leccions per aquí —va dir el nano—. Aviam què trobem. —Va ajupir-se davant de les llibreries, acaronant els lloms dels llibres amb els dits—. ¿Quant s’hi vol gastar? —va preguntar.

—Estic disposat a pagar una bona quantitat pels llibres que tinc pensats —va dir l’homenot. Va tocar un llibre que hi havia davant seu amb un dit, experimentalment—. Uns cent cinquanta o dos-cents dòlars, en total.

El nano va aixecar la vista i va riure:

—Amb això s’endurà uns quants bons llibres —va dir.

—Mai no havia vist tants llibres en ma vida —va dir l’homenot—. Mai m’hauria imaginat que un bon dia entraria a una llibreria i compraria tots els llibres que sempre havia volgut llegir.

—És una gran sensació.

—Mai no he pogut llegir gaire —va dir l’home—. Quan era molt més jove que tu, em vaig posar a treballar a la botiga de maquinària de mon pare i fins avui. Ara, de cop i volta, veig que tinc uns quants diners més del compte, i la mare i jo hem decidit que ens compraríem unes quantes coses que sempre havíem volgut.

—A la seva dona li interessaven les Brontë —va dir el nano—. Aquí en té una molt bona col·lecció.

L’home es va inclinar per mirar els llibres que li assenyalava el nano.

—No en sé gaire, de tot això —va dir—. Fan patxoca, tots iguals. ¿De qui són, els del costat?

—De Carlyle —va dir el nano—. Pot passar sense. No crec que sigui el que busca. Meredith és bo. I Thackeray. Crec que s’hauria d’endur Thackeray; és un gran escriptor.

L’home va agafar un dels llibres que el nano li allargava i el va obrir amb compte, fent servir només dos dits de les seves manasses.

—Està bé, aquest —va dir.

—Els hi apuntaré —va dir el nano. Va treure un llapis i una llibreta de la butxaca de la jaqueta—. Brontë —va dir—, Dickens, Meredith, Thackeray. —Passava la mà per cadascuna de les col·leccions mentre en llegia el nom.

L’homenot va entretancar els ulls.

—N’hauria de comprar més —va dir—. Amb aquests no omplo la llibreria que he comprat per casa.

—Jane Austen —va dir el nano—. A la seva dona li agradarà.

—¿T’has llegit tots aquests llibres? —va preguntar l’home.

—La majoria —va dir el nano.

L’home va callar un moment abans de continuar:

—Mai vaig tenir l’ocasió de llegir res, m’aixecava molt d’hora per anar a treballar. Tinc moltes lectures pendents.

—S’ho passarà molt bé —va dir el nano.

—Aquell llibre que tenies entre mans —va dir l’home—. ¿De què va?

—D’estètica —va dir el nano—. Sobre literatura. Costa molt de trobar. Fa molt que intento comprar-lo però no tinc prou diners.

—¿Vas a la universitat? —va preguntar l’home.

—Sí.

—Vet aquí un altre que m’hauria de rellegir —va dir l’home—. Mark Twain. Me’n vaig llegir un parell de petit. Però suposo que per començar ja està bé. —Va aixecar-se.

El nano també es va aixecar, somrient.

—Té lectura per estona.

—M’agrada llegir —va dir l’home—. M’agrada molt, llegir.

Va refer el camí pel passadís, directe cap a l’escriptori del senyor Harris. El nano anava apagant els llums i el seguia, i va agafar el barret i els guants de passada. Quan l’homenot va arribar a l’escriptori del senyor Harris, va dir-li a la seva dona:

—Quin nano més eixerit. Coneix tots els llibres que hi ha.

—¿Has agafat els que volies? —va preguntar la dona.

—El nano m’ha fet una llista —va girar-se al senyora Harris i va continuar—: Quina sensació, veure la fal·lera pels llibres que té un nano com aquest. Quan jo tenia la seva edat, ja feia quatre o cinc anys que treballava.

El nano va arribar amb el paper a la mà.

—Amb aquests estarà entretingut una bona temporada —va dir-li al senyor Harris.

El senyor Harris va donar un cop d’ull a la llista i va assentir.

—La col·lecció de Thackeray està molt bé —va dir.

El nano es va posar el barret i va anar al peu de l’escala.

—Espero que li agradin —va dir—. Tornaré per fullejar una mica més l’Empson, senyor Harris.

—Intentaré guardar-te’l —va dir el senyor Harris—. Però no et puc prometre res.

—Jo compto que encara el tindrà —va dir el nano.

—Gràcies, fill —va dir l’homenot mentre el nano pujava les escales—. Molt agraït per la teva ajuda.

—De res —va dir el nano.

—Quin nano més espavilat —va dir l’home al senyor Harris—. Amb una educació així, tindrà totes les portes obertes.

—És un bon nano —va dir el senyor Harris—, i li encantaria tenir aquest llibre.

—¿Creu que el comprarà algun dia? —va preguntar l’homenot.

—Ho dubto —va dir el senyor Harris—. Si m’escriu el seu nom i la seva adreça, li faré la nota.

El senyor Harris va començar a apuntar els preus dels llibres, copiant de la llista polida del nano. Després d’escriure el seu nom i la seva adreça, l’homenot va quedar-se un moment repicant els dits a l’escriptori, i llavors va dir:

—¿Que puc tornar a donar un cop d’ull a aquell llibre?

—¿A l’Empson? —va dir el senyor Harris, aixecant la vista.

—El que li interessava tant al nano.

El senyor Harris va obrir la llibreria que tenia al darrere i va treure’n el llibre. L’homenot el va agafar amb delicadesa, com havia agafat la resta, i va arrufar les celles mentre passava pàgines. Aleshores va posar-lo a l’escriptori del senyor Harris.

—Si no l’ha d’acabar comprant, ¿li sembla bé que l’afegeixi a la resta? —va preguntar.

El senyor Harris va aixecar la vista dels números un moment, i llavors va afegir-lo a la llista. Va sumar ràpidament, va escriure el total i li va passar el paper a l’homenot. Mentre el senyor repassava els números, el senyor Harris va girar-se cap a la dona i va dir:

—El seu marit ha comprat un munt de bona lectura.

—Me n’alegro —va dir—. Fa temps que en teníem ganes.

L’homenot va comptar amb cura els diners i li va donar els bitllets al senyor Harris. El senyor Harris va desar els diners al calaix de dalt de l’escriptori i va dir:

—L’hi podem enviar a final de setmana, si els va bé.

—Perfecte —va dir l’homenot—. ¿Anem, mare?

La dona es va aixecar, i l’homenot es va apartar per deixar-la passar. El senyor Harris els va seguir, aturant-se al peu de les escales per dir-li a la dona:

—Compte amb aquest primer graó.

Van començar a pujar i el senyor Harris se’ls va quedar mirant fins que van arribar al revolt. Aleshores va apagar el llum de sostre brut i va tornar al seu escriptori.

VINE A BALLAR AMB MI A IRLANDA

La jove senyora Archer seia al llit amb la Kathy Valentine i la senyora Corn, jugant amb el nadó i xafardejant quan va sonar el timbre. La senyora Archer, dient, «Ai, mare!», va anar a l’intèrfon que obria la porta del carrer de l’edifici.

—Havíem de viure a la planta baixa —va dir a la Kathy i la senyora Corn—. Tothom toca el nostre timbre per qualsevol cosa.

Quan van trucar a la porta del pis, la va obrir i va veure un vell al replà. Duia un abric negre llarg i atrotinat i tenia una barba blanca retallada. Va allargar-li un grapat de cordons de sabata.

—Oh —va dir la senyora Archer—. Oh, em sap molt de greu, però…

—Senyora —va dir el vell—, si fos tan amable. Cinc cèntims cadascun.

La senyora Archer va fer que no i va recular.

—Em sap greu —va dir.

—Gràcies de totes maneres, senyora —va dir—, per respondre amb educació. És la primera persona de l’edifici que tracta com cal un senyor gran.

La senyora Archer movia nerviosament el pany amunt i avall.

—Em sap molt de greu —va dir. Aleshores, mentre ell es girava per anar-se’n, va dir—. Esperi un moment. —I va córrer cap al dormitori—. Hi ha un vell que ven cordons de sabata —va xiuxiuejar. Va obrir el calaix de dalt de la calaixera, va treure’n la cartera i va buscar-hi xavalla—. Vint-i-cinc cèntims —va dir—. ¿Creieu que està bé?

—I tant —va dir la Kathy—. Probablement deu ser més del que n’ha tret en tot el dia.

Era de l’edat de la senyora Archer i no estava casada. La senyora Corn era una dona massissa d’uns cinquanta anys. Totes dues vivien a l’edifici i passaven moltes estones a casa de la senyora Archer, pel nadó.

La senyora Archer va tornar a la porta.

—Tingui —va dir, allargant-li la moneda—. Em sembla una vergonya que la gent sigui tan maleducada.

El vell va voler oferir-li uns cordons, però li va tremolar la mà i li van caure a terra. Es va recolzar contra la paret, feixuc. La senyora Archer se’l mirava, horroritzada.

—Déu meu —va dir, i va allargar la mà. Quan els dits van tocar l’abric vell i brut va vacil·lar, i aleshores, prement els llavis, va agafar-li bé el braç i va intentar ajudar-lo a entrar.

—Noies —va cridar—, veniu a ajudar-me, ràpid!

La Kathy va arribar corrents del dormitori, dient:

—¿Que ens has cridat, Jean? —I llavors es va aturar de cop, mirant-los.

—¿Què faig? —va dir la senyora Archer, dreta de bracet del vell, que tenia els ulls clucs i quasi ni s’aguantava dret, malgrat el seu ajut—. Per l’amor de Déu, agafa’l per l’altre cantó.

—Portem-li una cadira o alguna cosa —va dir la Kathy. El rebedor era massa estret perquè tots tres avancessin de costat, així que la Kathy va agafar l’altre braç del vell i va mig acompanyar la senyora Archer i el senyor a la sala d’estar.

—La cadira bona no! —va exclamar la senyora Archer—. La vella de cuir. —Van deixar caure el vell a la cadira de pell i van enretirar-se—. ¿I ara què fem? —va preguntar la senyora Archer.

—¿Que tens whisky? —va preguntar la Kathy.

La senyora Archer va fer que no.

—Una mica de vi —va dir, dubtosa.

La senyora Corn va entrar a la sala d’estar, amb el nadó en braços.

—Mare de Déu! —va dir—. Està borratxo!

—De cap manera —va dir la Kathy—. No hauria deixat que la Jean el fes entrar si estigués borratxo.

—Vigila el nadó, Blanche —va dir la senyora Archer.

—Esclar —va dir la senyora Corn—. Ens en tornem al dormitori, reina —va dir al nadó—, i després anirem al bressol i a fer nones.

El vell va bellugar-se i va obrir els ulls. Va intentar aixecar-se.

—Quedi’s aquí —va ordenar la Kathy—, la senyora Archer li durà una mica de vi. ¿Oi que li sembla bé?

El vell va aixecar els ulls cap a la Kathy.

—Gràcies —va dir.

La senyora Archer va anar cap a la cuina. Després de rumiar un moment, va agafar un got de la pica, el va esbandir i hi va posar una mica de xerès. Va dur el got de xerès cap a la sala d’estar i el va donar a la Kathy.

—¿Vol que l’hi aguanti o creu que pot beure sol? —va preguntar la Kathy al vell.

—És molt amable —va dir, i va acostar-se cap al got. La Kathy l’hi va aguantar mentre bevia, fins que ell va apartar-se.

—Ja en tinc prou, gràcies —va dir—. Amb això ja m’he revifat. —Va intentar aixecar-se—. Gràcies —va dir a la senyora Archer—, i gràcies a vostè també —a la Kathy—. Val més que me’n vagi.

—No fins que hagi recuperat l’equilibri del tot —va dir la Kathy—. No ens la podem jugar.

El vell va somriure.

—Jo sí que me la puc jugar —va dir.

La senyora Corn va tornar al menjador.

—La criatura és al bressol —va dir— i gairebé ja s’ha adormit. ¿Que es troba millor, el senyor, ara? Segur que només estava borratxo, o tenia gana, o alguna cosa.

—Esclar que sí —va dir la Kathy, que de sobte hi queia—. Tenia gana. Això és el que li passava, Jean. Que burres que hem sigut. Pobre senyor! —va dir al vell—. La senyora Archer no deixarà que se’n vagi fins que faci un bon àpat.

La senyora Archer va fer cara de dubte.

—Tinc uns quants ous —va dir.

—Perfecte! —va dir la Kathy—. És el que li cal. Són fàcils de pair —va dir-li al vell— i van especialment bé si —va dubtar—, si fa temps que no menja.

—Un bon cafè —va dir la senyora Corn—, això és el que jo li faria. Mireu com li tremolen les mans.

—Cansament dels nervis —va dir la Kathy convençuda—. Amb una bona tassa de caldo n’hi haurà prou perquè es recuperi del tot, i se l’ha de beure molt a poc a poc fins que l’estómac se li torni a acostumar a menjar. L’estómac —va explicar a la senyora Archer i la senyora Corn— s’encongeix quan està buit molt de temps.

—No voldria ser-los cap molèstia —va dir el vell a la senyora Archer.

—De cap manera —va dir la Kathy—. Ens ocuparem que se’n vagi amb la panxa plena. —Va agafar la senyora Archer de bracet i va acompanyar-la cap a la cuina—. Uns ous ferrats i ja està —va dir—, fes-n’hi quatre o cinc. Jo ja te’n duré mitja dotzena després. No deus tenir bacon, oi? Doncs mira, fregeix-li també unes patates. Si són mig crues no li farà res. Aquesta gent menja coses així com muntanyes de patates fregides i ous ferrats i…

—Han sobrat algunes figues en conserva del dinar —va dir la senyora Archer—. No sabia què fer-ne.

—Me’n torno per veure què fa —va dir la Kathy—. Que potser es desmaia o ves a saber. Tu fes els ous ferrats i les patates. Si ve la Blanche, te l’envio.

La senyora Archer va agafar cafè per a un parell de tasses i va posar la cafetera al foc. Aleshores va treure la paella.

—Kathy —va dir—, estic una mica amoïnada. I si està borratxo de debò i en Jim se n’assabenta, amb la criatura per aquí i tot plegat…

—Per l’amor de Déu, Jean! —va dir la Kathy—. Hauries de passar una temporada fora de la ciutat. Les dones sempre donen menjar als homes famolencs. I no cal que l’hi expliquis, a en Jim. La Blanche i jo no direm res, no t’amoïnis.

—Bé —va dir la senyora Archer—, ¿estàs segura que no va borratxo?

—Reconec un home famolenc així que el veig —va dir la Kathy—. Quan un vell com aquest no s’aguanta dret, li tremolen les mans i fa aquesta pinta vol dir que es mor de gana. Literalment.

—Ai, Déu meu! —va dir la senyora Archer. Va afanyar-se a agafar un parell de patates de sota la pica—. ¿Amb dues n’hi ha prou? Crec que estem fent una bona obra.

La Kathy va riure.

—Som una colla de boy scouts —va dir. Va sortir de la cuina, i a mig camí va aturar-se i va girar-se—. ¿Que tens pastís? Sempre mengen pastís.

—Però era per sopar —va dir la senyora Archer.

—Va, dona-l’hi a ell —va dir la Kathy—. Ja sortirem a buscar-ne més quan se n’hagi anat.

Mentre les patates es fregien, la senyora Archer va parar la taula de la cuina amb un plat, una tassa i un platet, una forquilla, un ganivet i una cullera. Llavors, com si hi acabés de caure, va desparar la taula, va treure una bossa de paper de l’armari, va esquinçar-la per la meitat i la va estendre bé sobre la taula i va tornar-la a parar. Va treure un got i el va omplir amb l’aigua de l’ampolla de la nevera, va tallar tres llesques de pa i les va posar en un plat, i va tallar una mica de mantega i la va posar al plat amb el pa. Aleshores va agafar un tovalló de paper de la capsa de l’armari i el va deixar al costat del plat, va tornar-lo a agafar al cap d’un moment per plegar-lo amb for-ma de triangle i el va deixar altre cop al seu lloc. Finalment, va posar la sal i el pebre a la taula i va treure els ous. Va anar a la porta i va cridar:

—Kathy! Pregunta-li com vol els ous!

Es va sentir un murmuri de conversa a la sala d’estar i la Kathy va cridar:

—Poc fets!

La senyora Archer va agafar quatre ous i un de més i els va trencar un per un a la paella. Quan van estar fets, va cridar:

—Vinga, noies! Ja el podeu fer venir!

La senyora Corn va anar a la cuina, va inspeccionar el plat de patates i ous ferrats i va mirar la senyora Archer sense parlar. Aleshores va arribar la Kathy, amb el vell de bracet. Va acompanyar-la fins a la taula i el va ajudar a seure.

—Segui —va dir—. Tingui, la senyora Archer li ha preparat un bon àpat.

El vell va mirar la senyora Archer.

—Li estic molt agraït —va dir.

—Que bé! —va dir la Kathy. Va assentir, amb aprovació, a la senyora Archer. El vell va mirar-se el plat d’ous i patates—. Vostè mateix, endavant —va dir la Kathy—. Seieu, noies. Vaig a buscar una cadira al dormitori.

El vell va agafar la sal i se’n va posar delicadament sobre els ous ferrats.

—Fa molt bona pinta —va dir, finalment.

—Mengi, mengi —va dir la Kathy, que tornava amb la cadira—. Volem que s’atipi. Posa-li una mica de cafè, Jean.

La senyora Archer va anar al foc i va agafar la cafetera.

—Sisplau, no fa falta —va dir.

—Que sí —va dir la senyora Archer, omplint la tassa del vell. Va seure a la taula amb ell. El vell va agafar la forquilla però va deixar-la per agafar el tovalló de paper i desplegar-se’l amb compte a la falda.

—¿Com es diu? —va preguntar la Kathy.

—O’Flaherty, senyora. John O’Flaherty.

—Bé, John —va dir la Kathy—. Jo soc la senyoreta Valentine i aquesta és la senyora Archer, i la d’allà és la senyora Corn.

—Encantat —va dir el vell.

—Diria que és del vell món —va dir la Kathy.

—¿Com diu?

—És irlandès, oi? —va dir la Kathy.

—Sí que ho soc, senyoreta. —Va punxar un dels ous amb la forquilla i va observar com el rovell regalimava pel plat—. Vaig conèixer Yeats —va dir, de cop i volta.

—¿De veritat? —va dir la Kathy, inclinant-se endavant—. Aviam… Era un escriptor, oi?

—«Per caritat, vine a ballar amb mi a Irlanda» —va dir el vell. Va aixecar-se i, agafant-se a la cadira, va fer una reverència solemne a la senyora Archer—. Moltes gràcies altre cop, senyora, per la seva generositat.

Va fer mitja volta i va anar cap a la porta. Les tres dones van aixecar-se i el van seguir.

—Però si no s’ho ha acabat —va dir la senyora Corn.

—L’estómac —va dir el vell—, com bé ha explicat la senyora, s’encongeix. Sí, sí —va continuar, rememorant—, vaig conèixer Yeats.

A la porta va girar-se i va dir a la senyora Archer:

—La seva amabilitat ha de ser corresposta —va assenyalar els cordons que hi havia per terra—. Són per vostè —va dir—, per la seva amabilitat. Reparteixi’ls amb les altres senyores.

—No puc acceptar… —va començar la senyora Archer.

—Insisteixo —va dir el vell, obrint la porta—. No és gran cosa, però és tot el que els puc oferir. Reculli’ls vostè mateixa —va dir, abruptament. Aleshores es va girar i va etzibar a la senyora Corn—. No suporto les velles —va dir.

—Mare meva! —va dir la senyora Corn, dèbilment.

—Potser he begut una mica massa —va dir el vell a la senyora Archer—, però mai no he ofert xerès dolent als meus hostes. Pertanyem a dos mons diferents, senyora.

—¿Que no t’ho he dit? —va dir la senyora Corn—. ¿Que no t’ho deia tota l’estona?

La senyora Archer, mirant la Kathy, va fer el gest d’empènyer el vell cap a fora, però ell l’hi va impedir.

—«Vine a ballar amb mi a Irlanda» —va dir. Recolzant-se contra la paret, va arribar a la porta de fora i la va obrir—. «I el temps passa» —va dir.

IV

Mai no correm tant perill de patir traïció i abús com quan, per les nostres vils disposicions i tendències, renunciem a la cura tutelar i a la supervisió dels bons esperits, els quals, encara que generalment ens són guàrdia i defensa contra la malícia i la violència dels àngels malignes, tanmateix es pot concebre que en algun moment abandonin els que són consumits per la malícia, l’enveja i el desig de venjança, qualitats molt contràries a la seva vida i naturalesa, i els deixin exposats a la invasió i temptacions d’aquells esperits malvats, a qui aitals atributs odiosos fan molt adequats.

JOSEPH GLANVIL, Sadducismus Triumphatus

EVIDENTMENT

La senyora Tylor, mentre feinejava al matí, era massa correcta per sortir al porxo del davant i quedar-se mirant, però no se li acudia cap raó per evitar les finestres; quan passava l’aspiradora o rentava els plats, o fins i tot quan feia els llits del pis de dalt i quedava prop d’una finestra de la cara sud de la casa, aixecava una mica la cortina, o es posava a un cantó i mirava de través. De fet, no podia veure gaire més que el camió de mudances davant de la casa, i els diversos moviments que feien els mossos; els mobles, pel que en podia veure, estaven bé.

La senyora Tylor va enllestir els llits i va baixar les escales per començar a preparar el dinar, i en el poc temps que va trigar a anar de la finestra del dormitori principal a la finestra de la cuina, un taxi s’havia aturat davant de la casa del costat i un nen ballava amunt i avall per la vorera. La senyora Tylor va conjecturar: uns quatre anys, probablement, tret que fos baixet per a la seva edat; com la seva filla petita. Va fixar-se en la dona que sortia del taxi i va quedar més convençuda. Un vestit bonic, de color torrat, una mica gastat i potser una mica massa clar per a un dia de mudança, però ben tallat, i la senyora Tylor va assentir, com donant-li la raó, mentre pelava pastanagues. Bona gent, òbviament.

La Carol, la filla petita de la senyora Tylor, estava recolzada a la tanca del davant de la casa dels Tylor i observava el nen petit de la casa del costat. Quan el nen va parar de ballar amunt i avall, la Carol li va dir:

—Hola.

El nen petit va mirar cap amunt, va fer una passa enrere i va dir:

—Hola.

La seva mare va mirar la Carol, la casa dels Tylor i el seu fill. Aleshores va dir-li a la Carol:

—Hola.

La senyora Tylor va somriure des de la cuina. Aleshores, d’un rampell, va eixugar-se les mans amb paper de cuina, va treure’s el davantal i va sortir per la porta principal.

—Carol —va cridar amb delicadesa—, Carol, bonica.

La Carol es va girar, encara recolzada a la tanca.

—Què? —va dir, poc cooperativa.

—Oh, hola —va dir la senyora Tylor a la dona que encara era a la vorera al costat del nen petit—. És que he sentit que la Carol xerrava amb algú…

—Els nens s’estaven coneixent —va dir la senyora tímidament.

La senyora Tylor va baixar les escales i va anar fins al costat de la Carol a la tanca.

—¿Que són els nous veïns?

—Si aquesta mudança s’acaba algun dia —va dir la senyora. Va riure—. Dia de mudança —va dir sense esma.

—Ja ho veig. Ens diem Tylor —va dir la senyora Tylor—. Ella és la Carol.

—Nosaltres Harris —va dir la senyora—. Ell és en James fill.

—Digues hola a en James —va dir la senyora Tylor.

—I tu digues hola a la Carol —va dir la senyora Harris.

La Carol va tancar la boca amb obstinació i el nen petit es va amagar rere la seva mare. Totes dues senyores van riure. «Nens!», va dir una d’elles, i l’altra va dir: «Això no es fa!».

Aleshores la senyora Taylor va dir, assenyalant el camió de mudances i els dos mossos que anaven entrant les cadires, taules, llits i llums:

—Déu meu, ¿oi que és terrible?

La senyora Harris va sospirar.

—Crec que pararé boja.

—Si la podem ajudar… —va dir la senyora Taylor. Va somriure mirant en James—. ¿Potser en James vol passar la tarda amb nosaltres?

—Això seria un descans —va accedir la senyora Harris. Va girar el coll per mirar en James, que era darrere seu—. ¿Que vols anar a jugar amb la Carol aquesta tarda, rei?

En James va fer que no sense dir res i la senyora Tylor li va dir alegrement:

—Potser, només potser, les dues germanes grans de la Carol la porten al cine, James. ¿Oi que t’agradaria?

—Em sap greu —va dir la senyora Harris amb fermesa—. En James no va al cine.

—Esclar, evidentment —va dir la senyora Tylor—, moltes mares no hi van, esclar, però quan un nen té dues germanes més grans…

—No és això —va dir la senyora Harris—. No anem al cine. Cap de nosaltres.

La senyora Harris va entendre ràpidament que el «nosaltres» implicava que probablement hi havia un senyor Harris, i aleshores el seu cap va tornar en si i va dir, amb indiferència:

—¿No van al cine?

—Al senyor Harris —va dir la senyora Harris amb cautela— li sembla que les pel·lícules estaborneixen l’intel·lecte. No anem al cine.

—Naturalment —va dir la senyora Tylor—. Bé, segur que a la Carol no li farà res quedar-se a casa aquesta tarda. Li encantarà jugar amb en James. El senyor Harris —va afegir, per si de cas— no té res en contra de les sorreres, oi?

—Jo vull anar al cine —va dir la Carol.

La senyora Tylor va dir ràpidament:

—¿Per què no aneu a casa, en James i tu, i descanseu una estona? Segur que us heu passat tot el matí corrent.

La senyora Harris va dubtar, observant els mossos.

—Gràcies —va dir, finalment.

En James va seguir-la mentre passava la porta dels Tylor, i la senyora Tylor va dir:

—Si seiem aquí al jardí encara podem veure què fan els mossos. —Va empènyer una mica la Carol—. Reina, ensenya-li la sorrera a en James —va dir amb decisió.

La Carol, malhumorada, va agafar la mà d’en James i el va dur a la sorrera.

—Veus? —va dir, i va tornar a donar coces a les fustes de la tanca.

La senyora Tylor va fer seure la senyora Harris en una de les cadires del jardí i va anar a buscar una pala perquè en James jugués.

—Que bé seure una estona —va dir la senyora Harris. Va sospirar—. De vegades em fa l’efecte que aquesta mudança és el més terrible que m’ha tocat fer mai.

—Ha tingut sort d’aconseguir aquesta casa —va dir la senyora Tylor, i la senyora Harris va assentir—. Quina alegria tenir bons veïns —va continuar la senyora Tylor—. És tot un què, poder comptar amb qui tens al costat. Segur que li vindré a demanar una tasseta de sucre —va acabar, múrria.

—Espero que ho faci —va dir la senyor Harris—. Teníem una gent tan desagradable de veïns, a l’antiga casa. Cosetes, ja sap, cosetes que et treuen de polleguera. —La senyora Tylor va sospirar comprensivament—. La ràdio, per exemple —va continuar la senyora Harris—, tot el sant dia, i a quin volum!

La senyora Harris es va quedar muda un moment.

—Sisplau, si algun cop la posem massa fort, no dubti a dir-nos-ho.

—El senyor Harris no suporta la ràdio —va dir la senyora Harris—. Nosaltres no en tenim, evidentment.

—Evidentment —va dir la senyora Tylor—. Res de ràdio.

La senyora Harris la va mirar i va riure, incòmoda.

—Deu pensar que el meu marit està sonat.

—Esclar que no —va dir la senyora Tylor—. Al capdavall, a molta gent no li agrada la ràdio; al meu nebot més gran li passa just al contrari…

—Bé —va dir la senyora Harris—, i diaris tampoc.

Per fi la senyora Tylor va reconèixer aquella sensació subtil de neguit que l’encalçava: era com se sentia sempre que estava lligada sense remei amb alguna cosa perillosament fora de control, com per exemple quan anava amb cotxe per un carrer gelat… La senyora Harris mirava amb la vista perduda cap als mossos que entraven i sortien, i deia:

—No és que no hàgim vist mai un diari, no com el cinema, que no hi hem anat mai; el senyor Harris simplement creu que els diaris són una degradació massiva del gust. De fet, mai no cal llegir un diari, sap? —va dir, mirant neguitosa a la senyora Tylor.

—Jo mai no llegeixo res tret de…

—I miri que ens vam passar anys comprant The New Republic —va dir la senyora Harris—. Quan ens acabàvem de casar, evidentment. Abans que naixés en James.

—¿A què es dedica, el seu marit? —va preguntar tímidament la senyora Tylor.

La senyora Harris va aixecar el cap amb orgull.

—És un acadèmic —va dir—. Escriu articles científics.

La senyora Tylor va obrir la boca per parlar, però la senyora Harris va inclinar-se cap a ella, va allargar el braç i va dir:

—És molt difícil que la gent entengui el desig d’una vida tranquil·la de debò.

—¿Què fa —va dir la senyora Tylor— el seu marit per relaxar-se?

—Llegeix teatre —va dir la senyora Harris. Va mirar, dubtosa, cap a en James—. Preelisabetià, evidentment.

—Evidentment —va dir la senyora Tylor, i va mirar neguitosa en James, que estava omplint una galleda de sorra amb la pala.

—És que la gent és molt desagradable —va dir la senyora Harris—. Aquells de què li parlava, els veïns. No era només la ràdio, sap? Van deixar tres vegades, expressament, el seu New York Times a la nostra entrada. Un cop una mica més i en James l’agafa.

—Déu meu —va dir la senyora Tylor. Va aixecar-se—. Carol —va cridar emfàticament—, no t’allunyis. Gairebé és hora de dinar, reina.

—Bé —va dir la senyora Harris—, he d’anar a veure si els mossos han fet alguna cosa bé.

La senyora Tylor va tenir la sensació que havia estat poc educada i va dir:

—¿On és, ara, el senyor Harris?

—A casa la seva mare —va dir la senyora Harris—. Sempre s’hi instal·la, quan tenim una mudança.

—Evidentment —va dir la senyora Tylor, que va tenir la sensació que no havia dit cap altra paraula en tot el matí.

—Mentre s’hi està, no posen la ràdio —va explicar la senyora Harris.

—Evidentment —va dir la senyora Tylor.

La senyora Harris va allargar-li la mà i la senyora Tylor l’hi va estrènyer.

—Espero que siguem bones amigues —va dir la senyora Harris—. Com vostè ha dit, és molt important tenir veïns entenimentats. I és que hem tingut tan mala sort.

—Evidentment —va dir la senyora Tylor, i va tornar en si abruptament—. Podríem quedar algun vespre per jugar a bridge. —Va veure la cara de la senyora Harris i va dir—: No. Bé, sigui com sigui, un vespre, d’aquí poc, podríem quedar tots plegats.

Totes dues van riure.

—Sona una mica ridícul, oi? —va dir la senyora Harris—. Gràcies per la seva amabilitat aquest matí.

—Si la puc ajudar en res, ja ho sap —va dir la senyora Tylor—. Si vol, dugui’ns en James, aquesta tarda.

—Potser sí que ho faré —va dir la senyora Harris—. Si és veritat que no li fa res.

—Evidentment —va dir la senyora Tylor—. Carol, reina. Agafant la Carol amb el braç, va anar cap a l’entrada de la casa i es va quedar mirant com la senyora Harris i en James entraven a casa seva. Es van aturar a la porta i van saludar amb la mà, i la senyora Tylor i la Carol els van tornar la salutació.

—¿Que puc anar al cine —va dir la Carol—, sisplau, mare?

—Hi anirem juntes, reina —va dir la senyora Tylor.

ESTÀTUA DE SAL

Ves a saber per què, una cançoneta li rondava pel cap quan el seu marit i ella van pujar al tren a New Hampshire per anar cap a Nova York; feia gairebé un any que no anaven a Nova York, però la cançoneta era de feia encara més temps. De quan tenia quinze o setze anys i només havia vist Nova York al cine, quan li semblava que estava feta d’àtics plens de personatges de Noel Coward; quan l’alçada, la velocitat, el luxe i l’entusiasme que constituïen una ciutat com Nova York es confonien sense remei amb l’avorriment de tenir quinze anys i la bellesa inaccessible i llunyana de les pel·lícules.

—¿Què és aquesta cançoneta? —va dir-li al seu marit, i la va taral·lejar—. Crec que és d’una pel·lícula antiga.

—La conec —va dir, i ell també la va taral·lejar—. No recordo la lletra.

El marit va seure bé. Havia penjat els abrics, havia posat la maleta al portaequipatges i havia agafat una revista.

—En algun moment em vindrà al cap —va dir.

Ella va mirar per la finestra, degustant-ho gairebé en secret, assaborint el plaer extrem de ser dalt d’un tren sense haver de fer res més durant sis hores que llegir, capcinejar i anar al vagó restaurant, a cada minut allunyant-se més i més de les criatures, del terra de la cuina, fins i tot els turons quedaven increïblement enrere, es convertien en camps i arbres que eren massa lluny de casa per ser quotidians.

—M’encanten els trens —va dir, i el marit va assentir, coincidint, mentre llegia la revista.

Dues setmanes, dues setmanes increïbles, tot arreglat, sense haver-se de preocupar per res més, com a molt triar quin teatre o quin restaurant. Un amic que tenia un pis se n’havia anat de vacances en el moment idoni, al banc hi tenien prou diners per compatibilitzar el viatge a Nova York amb la nova roba d’esquiar dels fills; tot anava com la seda, un cop superats els obstacles inicials: com si fos proposar-s’ho i que ja res no gosés aturar-los. Al nadó se li va curar la gola. El lampista va venir, va enllestir en dos dies i se’n va anar. Havien pogut arreglar-se els vestits a temps; havien pogut deixar tranquil·lament la ferreteria un cop van trobar l’excusa d’anar a Nova York a buscar nous productes. Nova York no s’havia cremat, no estava en quarantena, el seu amic se n’havia anat quan estava previst i en Brad tenia les claus del pis a la butxaca. Tothom sabia com contactar amb tothom; tenien una llista de les obres de teatre que no es podien perdre i una llista de coses per comprar: bolquers, material de confecció, llaunes delicioses, jocs de coberteria inoxidable. I, finalment, vet aquí el tren, que feia la seva funció i avançava tarda a través, transportant-los legalment i sense vacil·lacions cap a Nova York.

La Margaret va mirar encuriosida el seu marit, passant l’estona en aquella tarda de tren, els altres viatgers afortunats, les terres assolellades de fora, va tornar a mirar per assegurar-se’n i va obrir el seu llibre. Encara tenia la cançoneta al cap, va taral·lejar-la i va sentir com el seu marit la repetia baixet mentre passava una pàgina de la revista.

Al vagó restaurant va menjar rosbif, el mateix que hauria demanat en un restaurant local, amb reticències a l’hora de passar-se massa ràpid als aliments nous i temptadors de les vacances. Va demanar gelat per postres però amb el cafè es va neguitejar perquè només faltava una hora per arribar a Nova York i encara s’havia de posar l’abric i el barret, delectant-se a cada gest, i en Brad havia de baixar les maletes i desar les revistes. Van esperar drets al final del vagó durant tot l’inacabable trajecte subterrani, agafant i deixant les maletes una vegada i una altra, avançant ansiosament centímetre a centímetre.

L’estació va ser un refugi momentani, que introduïa gradualment els visitants en un món de gent, sons i llum i els preparava per a la realitat aclaparadora dels carrers de fora. La senyora va entrellucar-la un moment des de la vorera abans de ficar-se al taxi i formar-ne part, abans de ser traslladats i escopits, amb estupefacció, a una altra vorera d’un barri de la part alta i en Brad va pagar el taxista i va tirar el cap enrere per mirar l’edifici de pisos.

—És aquest, molt bé —va dir, com si hagués dubtat de la capacitat del taxista per trobar el número que li havia donat com si res. Amunt en ascensor, la clau va encaixar al pany. Mai no havien vist el pis del seu amic, però els era raonablement familiar: un amic de New Hampshire que se’n va a viure a Nova York s’endú un imaginari de casa que no s’esborra en quatre dies, i el pis tenia prou de casa per fer que en Brad s’assegués immediatament a la cadira adequada i que ella confiés immediatament amb els llençols i les mantes.

—Això serà casa nostra durant dues setmanes —va dir en Brad, i es va estirar.

Després d’uns primers minuts, tots dos van anar automàticament cap a les finestres; Nova York era sota, com estava previst, i les cases de l’altra banda del carrer eren edificis de pisos plens de gent desconeguda.

—Quina meravella —va dir. Allà baix hi havia cotxes i gent, allà baix hi havia soroll—. Estic tan contenta —va dir, i va fer-li un petó al marit.

El primer dia van fer el turista; van esmorzar en un autoservei i van pujar dalt de l’Empire State.

—Ara ja està arreglat —va dir en Brad, a dalt de tot—. Em pregunto on devia ser que va estavellar-se l’avió.

Van intentar mirar avall pels quatre cantons, però els va fer vergonya preguntar-ho.

—Al capdavall —va dir ella, raonablement, rient en un racó—, si alguna cosa se’m trenqués, jo tampoc voldria que la gent anés tafanejant i preguntant on són les restes.

—Si fossis la propietària de l’Empire State tant se te’n donaria —va dir en Brad.

Els primers dies només van agafar taxis, i un taxi tenia una porta aguantada amb un tros de corda; la van assenyalar i se’n van riure en silenci, i cap al tercer dia, al taxi que havien agafat se li va punxar una roda a Broadway i van haver de baixar i agafar-ne un altre.

—Només ens queden onze dies —va dir un dia, i després, com si hagués passat molta estona—, ja fa sis dies que som aquí.

Van posar-se en contacte amb els amics amb qui havien de posar-se en contacte per anar a passar un cap de setmana a una casa d’estiueig a Long Island.

—Ara la veritat és que no és gaire bonic de veure —va dir la seva amfitriona alegrement per telèfon— i d’aquí una setmana ja marxem també nosaltres, però mai no us perdonaria que no vinguéssiu almenys una vegada ja que sou aquí.

Els havia fet bon temps, una mica de fred, amb una sensació clara de tardor, i la roba als aparadors era fosca i ja s’insinuaven les pells i els velluts. Ella es posava cada dia l’abric i trajo jaqueta la majoria de les vegades. Els vestits més lleugers que havia dut penjaven a l’armari del pis, i ara ella pensava a comprar-se un jersei en una de les grans botigues, segurament seria poc pràctic per a New Hampshire però li aniria bé per a Long Island.

—He d’anar de compres, almenys un dia —va dir-li a en Brad, i ell va grunyir.

—No em facis carregar bosses —va dir.

—No estàs en condicions per passar tot un dia de compres —va dir-li—, no després de totes aquestes caminades que has estat fent. ¿Per què no vas al cine o alguna cosa així?

—Jo també vull comprar alguna cosa —va dir, misteriosament.

Potser volia comprar-li el seu regal de Nadal; ella havia pensat, vagament, d’aprofitar Nova York per a aquestes coses; a la canalla li agradarien les joguines de la ciutat, joguines que no tindrien a la botiga local. De totes maneres, va dir:

—Probablement podràs conèixer els teus majoristes, per fi.

Anaven a veure una altra amiga, que havia trobat un lloc per viure de miracle i els havia advertit que no fessin cas de la pinta de l’edifici, les escales o el barri. Tot estava malament, i s’havien de pujar tres pisos per unes escales angostes i fosques, però a dalt de tot hi tenia un lloc on viure. La seva amiga feia poc temps que era a Nova York, però vivia sola en un pis amb dues habitacions, i li havia agafat molt ràpid la dèria per les taules estretes i les llibreries baixes, que feien que les habitacions semblessin massa llargues pels mobles en alguns llocs i massa atapeïdes i incòmodes en d’altres.

—Quin pis més encantador —va dir quan va entrar, i després se’n va penedir, quan l’amfitriona va dir:

—Algun dia s’acabarà aquesta època desastrosa i podré instal·lar-me en un lloc decent de veritat.

Hi havia més gent: seien i xerraven amistosament sobre els mateixos temes que estaven de moda a New Hampshire, però bevien més i això els tornava estranyament desafectats; les seves veus eren més cridaneres i les seves paraules més extravagants; els seus gestos, d’altra banda, eren més mesurats, i movien un dit quan a New Hampshire haurien brandat el braç. La Margaret deia tota l’estona:

—Només ens hi estarem un parell de setmanes, de vacances —i deia—, és meravellós, molt emocionant —i deia—, tenim tanta sort; el seu amic just se n’ha anat uns dies fora quan nosaltres…

L’habitació es va acabar omplint de gent i de xivarri, i ella va anar a un racó, prop de la finestra, per recuperar l’alè. Havien estat obrint i tancant la finestra tot el vespre, depenent de si la persona que hi havia a la vora tenia totes dues mans lliures; i ara estava tancada, amb el cel clar a fora. Algú va venir al seu costat i ella li va dir:

—Mira quin soroll hi ha al carrer. Fa tant de xivarri com aquí dins.

Ell va dir:

—En un barri com aquest sempre hi ha assassinats.

Ella va arrufar les celles.

—Ara no sona igual que abans. Vull dir que els sorolls són diferents.

—Alcohòlics —va dir—. Borratxos pel carrer. A l’altra banda es barallen. —Va anar-se’n amb la seva beguda.

Ella va obrir la finestra i s’hi va abocar, i hi havia gent a les finestres de l’altra banda del carrer cridant, i la gent del carrer mirava amunt i cridava, i de l’altra banda del carrer va sentir clarament:

—Senyora, senyora.

Es deuen referir a mi, va pensar, tots miren cap aquí. Va abocar-se més i les veus cridaven incoherents però d’alguna manera la suma era intel·ligible:

—Senyora, se li crema la casa, senyora, senyora.

Va tancar bé la finestra i va girar-se cap a la gent de l’habitació. Aixecant una mica la veu, va dir:

—Escolteu, diuen que la casa es crema. —Tenia una por terrible que se’n riguessin d’ella, que la prenguessin per una ximpleta, mentre en Brad, des de l’altra punta de l’habitació, veia com es posava vermella. Va repetir—: La casa es crema. —I va afegir—: diuen —per no semblar massa vehement. La gent de més a prop es va girar i algú va dir:

—Diu que la casa es crema.

Volia anar fins a en Brad i no el podia veure; tampoc veia la seva amfitriona, i la gent que tenia al voltant eren desconeguts. No m’escolten, va pensar, potser no cal que em quedi aquí, i va dirigir-se cap a la porta i la va obrir. No hi havia ni fum ni foc, però com s’anava dient, potser no cal que em quedi aquí, així que va abandonar en Brad presa del pànic i va córrer escales avall sense barret ni abric, amb una copa en una mà i un paquet de mistos a l’altra. Les escales eren increïblement llargues, però sense ningú ni cap perill, i va obrir la porta del carrer i va sortir corrents. Un home la va agafar pel braç i va dir:

—¿Tothom ha sortit de l’edifici?

I ella va dir:

—No, en Brad encara hi és.

Els camions de bombers van tombar la cantonada, la gent s’abocava a les finestres per veure’ls, i l’home que l’agafava pel braç li va dir:

—És allà baix —i la va deixar.

El foc era dos edificis enllà; es veien les flames darrere les finestres de dalt, i el fum destacava en el cel nocturn, però al cap de deu minuts ja s’havia acabat i els camions de bombers se’n van anar amb aire de màrtirs per haver hagut de moure tot el seu equipament per apagar un foc en deu minuts.

Va tornar escales amunt a poc a poc i avergonyida, i va trobar en Brad i se’l va endur a casa.

—Quina por que tenia —va dir-li quan ja eren sans i estalvis al llit—. He perdut els estreps del tot.

—Hauries d’haver buscat algú —va dir.

—No m’escoltaven —va insistir ella—. Jo no parava de di’ls-hi i ells no m’escoltaven i aleshores vaig pensar que potser m’equivocava. Em va passar pel cap baixar a veure què passava.

—Sort que no ha estat més greu —va dir en Brad mig endormiscat.

—Em sentia atrapada —va dir—. Allà dalt d’aquell vell edifici en flames; era com un malson. I en una ciutat desconeguda.

—Bé, ara ja està —va dir en Brad.

L’endemà li va agafar el mateix sentiment d’inseguretat; va anar a comprar sola i al final en Brad va anar a veure eines. Ella va agafar un autobús per baixar al centre i l’autobús anava massa ple per moure’s quan va arribar a la seva parada. Enxubada dreta al passadís, va dir, «He de sortir», i «Disculpi», i quan va poder arribar a la porta, l’autobús ja havia arrencat i va haver de baixar a la parada següent. «Ningú no m’escolta», va dir-se. «Potser és perquè soc massa educada». A les botigues, tot era massa car i els jerseis s’assemblaven tant als de New Hampshire que sabia greu. Les joguines per a la canalla la van deixar consternada, estaven totalment pensades per als nens de Nova York: paròdies horribles de la vida adulta, caixes enregistradores, petits carros amb fruita d’imitació, telèfons que funcionaven de debò (com si a Nova York no hi hagués prou telèfons ja en funcionament), ampolles de llet en miniatura amb una caixa per transportar-les. «La nostra llet surt de les vaques», va dir la Margaret a la venedora. «Els meus fills no sabrien què és, una vaca». Exagerava, i per un moment es va sentir culpable, però allà a prop no hi havia ningú que la pogués enxampar.

Es va imaginar tot de nens petits a la ciutat vestits com els seus pares, envoltats d’una civilització mecanitzada en miniatura, caixes enregistradores de joguina cada vegada més grans que els empenyien cap a les de veritat, milions de petites imitacions eixordadores que els preparaven simpàticament a ferse seves les joguines grans i inútils que subjugaven els seus pares. Va comprar un parell d’esquís per al seu fill, que sabia que no serien els adequats per a la neu de New Hampshire, i un carro per a la seva filla, amb menys gràcia que el que en Brad li hauria pogut fer a casa en una hora. Ignorant les bústies de joguina, els petits fonògrafs amb petits discos especials i els cosmètics infantils, va sortir de la botiga i va anar cap a casa.

Ara agafar el bus li feia francament por; va posar-se a una cantonada a esperar que passés un taxi. Mirant-se els peus, va veure una moneda de cinc cèntims a la vorera i va intentar agafar-la, però hi havia massa gent per ajupir-se, i li feia cosa moure’s i fer espai per por que la miressin. Va trepitjar la moneda i aleshores, a prop, va veure una moneda de vint-i-cinc i un cèntim. A algú li deu haver caigut la cartera, va pensar, i va trepitjar els vint-i-cinc amb l’altre peu, ràpidament, perquè semblés natural; llavors va veure una altra moneda de cinc i una de cèntim, i una tercera de cinc a tocar de la claveguera. La gent no parava de passar davant seu, amunt i avall, de pressa, empenyent-la, sense mirar-la, i li feia por ajupir-se per recollir els diners. Altres persones van veure les monedes i van passar de llarg i ella es va adonar que ningú les recolliria. A tots els feia vergonya, o tenien massa pressa, o hi havia massa gent. Un taxi es va aturar per deixar algú i ella el va cridar. Va aixecar els peus de la moneda de cinc i de la de vint-i-cinc, i les va deixar allà per entrar al taxi. El taxi avançava a poc a poc i a sotragades; havia començat a adonar-se que la decadència gradual no era una cosa particular dels taxis. Els autobusos estaven plens de petites esquerdes, els seients de pell estaven trencats i tacats. També passava amb els edificis: en una de les botigues més boniques hi havia un gran esvoranc al vestíbul enrajolat, i havies de passar pel costat. Les cornises dels edificis semblava que s’estiguessin desfent en una pols fina que queia: el granit s’erosionava sense que ningú s’hi fixés. Cada finestra que veia mentre anava cap a la part alta de la ciutat semblava trencada; potser totes les cantonades estaven salpebrades de xavalla. La gent encara es movia més ràpid que abans; una noia amb un barret vermell va aparèixer a la part de dalt de la finestra del taxi i va desaparèixer per la part de baix abans que li pogués veure el barret; els aparadors de les botigues eren terriblement lluminosos perquè només els podies entrellucar durant una fracció de segon. La gent semblava abocada a una acció frenètica que feia que cada hora durés quaranta-cinc minuts, que cada dia durés nou hores, que cada any durés catorze dies. El menjar era tan ràpid i esquiu, es menjava amb tanta pressa que sempre tenies gana, sempre t’afanyaves cap a l’àpat següent amb la gent següent. Tot es feia imperceptiblement més ràpid a cada moment. Havia pujat al taxi per una banda i baixava per l’altra davant de casa seva; va prémer el botó del cinquè pis a l’ascensor i ja tornava a baixar, banyada i mudada per sopar amb en Brad. Van sortir a sopar i ja tornaven, amb gana i de pressa al llit per poder arribar bé a l’esmorzar i el dinar de després. Feia nou dies que eren a Nova York; l’endemà era dissabte i anaven a Long Island, tornaven diumenge, i dimecres ja se’n tornaven a casa de debò. Quan hi va pensar, ja eren al tren cap a Long Island; el tren estava malament, els seients estripats i el terra brut; una de les portes no s’obria i les finestres no tancaven. Quan passaven pels afores de la ciutat va pensar, és com si tot avancés tan de pressa que les coses més sòlides no ho aguantessin i s’esmicolessin per l’estrebada, les cornises sortien volant i les finestres es desplomaven. Sabia que li feia por dir-ho de veritat, li feia por enfrontar-se a la realitat que l’acceleració brutal era voluntària, un giravoltar expressament cada vegada més ràpid fins a acabar en destrucció.

A Long Island, la seva amfitriona els va conduir a un nou tros de Nova York, una casa plena de mobles de Nova York com si estiguessin lligats amb una goma elàstica estirada fins allà, ben tensada, i a punt de tornar-los a la ciutat d’una estrebada, cap a un pis, tan bon punt s’obrís la porta i el contracte del lloguer, pagat del tot, hagués expirat.

—Venim aquí cada any des de fa una eternitat —va dir l’amfitriona—. Si no, enguany no l’hauríem pogut aconseguir.

—És un lloc collonut —va dir en Brad—. Em sorprèn que no hi visqueu tot l’any.

—De tant en tant hem de baixar a la ciutat —va dir l’amfitriona, i va riure.

—No s’assembla gaire a New Hampshire —va dir en Brad.

En Brad començava a trobar a faltar una mica casa seva, va pensar la Margaret; vol cridar ben fort, encara que només sigui una vegada. Des de l’ensurt de l’incendi a ella les gernacions li feien aprensió; quan els amics van començar a venir a fer la sobretaula després de sopar, va esperar una mica, repetint-se que eren a la planta baixa, que podia sortir corrents perfectament, que totes les finestres estaven obertes; llavors es va disculpar i se’n va anar al llit. Quan en Brad va anar al llit molt més tard, es va despertar i ell li va dir, empipat:

—Hem jugat a fer anagrames. Quina gent més sonada.

Ella va dir, endormiscada:

—¿Que has guanyat?

I va adormir-se abans que l’hi pogués explicar.

L’endemà al matí en Brad i ella van sortir a fer un tomb mentre els amfitrions llegien els dominicals.

—Si aneu a mà dreta quan sortiu —va dir l’amfitriona, animant-los— i camineu uns tres carrers, arribareu a la nostra platja.

—¿Què hi faran, a la nostra platja? —va dir l’amfitrió—. Fot massa fred per fer-hi res.

—Poden mirar el mar —va dir l’amfitriona.

Van anar a la platja; en aquella època de l’any estava erma i escombrada pel vent, però encara els saludava horriblement sota els rastres del seu plomatge estiuenc, com si es pensés que era atractiva i acollidora. Pel camí hi havia cases habitades, per exemple, i hi havia una parada oberta, solitària, que oferia valenta salsitxes i cervesa. L’home de la paradeta va mirar com passaven, amb cara de pocs amics. Van passar ràpid davant seu, van allunyar-se de les cases fins a un tros de sorra grisa amb còdols que hi havia entre l’aigua grisa i les dunes de sorra grisa amb còdols.

—Imagina’t haver-te de banyar aquí —va dir ella amb una esgarrifança.

La platja li agradava; li era estranyament familiar i reconfortant, i al mateix moment que se’n va adonar, li va tornar la cançoneta al cap, portant-li un doble record. Aquella platja és on havia viscut en la imaginació, escrivint per a ella històries de desamor desoladores on l’heroïna passejava arran de les onades salvatges; la cançoneta era el símbol del món daurat on havia fugit per evitar la monotonia quotidiana que l’empenyia a escriure històries depriments sobre la platja. Va riure fort i en Brad va dir:

—¿Quina gràcia li trobes, en aquest paisatge deixat de la mà de déu?

—Només pensava que sembla que estiguem llunyíssim de la ciutat —va respondre falsament.

El cel, el mar i la sorra eren prou grisos per fer que semblés mitja tarda en comptes de mig matí; estava cansada i volia tornar, però en Brad va dir, de cop i volta:

—Mira. —I es va girar i va veure una noia que corria per les dunes, amb un barret a la mà i la cabellera al vent—. És l’única manera d’entrar en calor un dia com aquest —va comentar en Brad, però la Margaret va dir:

—Sembla espantada.

La noia els va veure i va anar cap a ells, caminant més a poc a poc a mesura que s’hi acostava. Tenia ganes de parlar amb ells però quan va arribar a la distància de parlar, la típica vergonya, el no voler quedar malament, van fer que dubtés i els mirés, ara l’un, ara l’altra, amb incomoditat.

—¿Que saben on podria trobar un policia? —va preguntar, finalment.

En Brad va repassar bé la platja pelada i va dir amb solemnitat:

—No en veig cap. ¿Que la podem ajudar en alguna cosa?

—No ho crec —va dir la noia—. Necessito un policia.

A la mínima ja van a la policia, va pensar la Margaret, aquesta gent, aquesta gent de Nova York, és com si haguessin triat un segment de la població perquè els resolguin els problemes i així, vulguin el que vulguin, busquen la policia.

—Estarem encantats d’ajudar-la si podem —va dir en Brad.

La noia va tornar a dubtar.

—Bé, si insisteix —va dir, antipàtica—, aquí dalt hi ha una cama.

Van esperar educadament que la noia s’expliqués, però només va dir:

—Som-hi, doncs —i els va indicar que la seguissin. Els va portar per les dunes fins a un racó prop d’un petit entrant, on les dunes deixaven pas, abruptament, a un braç intrusiu d’aigua. A la sorra, vora de l’aigua, hi havia una cama, i la noia la va assenyalar i va dir—: Aquí la tenen —com si fos propietat seva i ells haguessin insistit a tenir-ne un tros.

Hi van anar i en Brad es va ajupir alegrement.

—Sí que és una cama —va dir. Semblava una part d’un ninot de cera, una cama d’un blanc mortuori tallada netament per la part de dalt de la cuixa i a baix per sobre el turmell, doblegada còmodament pel genoll i descansant sobre la sorra—. És de debò —va dir en Brad, amb la veu una mica canviada—. Té raó, hem d’avisar la policia.

Van caminar plegats fins a la paradeta i el senyor va escoltar sense gens d’entusiasme com en Brad trucava a la policia. Quan la policia va arribar, van sortir tots per tornar al lloc on hi havia la cama, i en Brad va donar-los els noms i l’adreça i llavors els va dir:

—¿Ja ens en podem anar?

—¿Per què diantre voldrien quedar-se per aquí? —va preguntar-los el policia amb mala llet—. ¿Volen esperar per si apareixen la resta de trossos?

Van tornar a casa dels seus amfitrions i els van explicar allò de la cama, els amfitrions es van disculpar, com si fossin culpables del mal gust d’haver permès que els seus convidats topessin amb una cama humana; l’amfitriona va dir, amb interès:

—A Bensonhurst he llegit que va aparèixer un braç.

—Un d’aquests assassinats —va dir l’amfitrió.

Al pis de dalt, la Margaret va etzibar, «Suposo que primer passa als suburbis», i quan en Brad va dir, «¿Què passa?», ella va dir, histèrica, «Que la gent comença a fer-se miques».

Perquè els seus amfitrions es quedessin tranquils respecte al tema de la cama, es van quedar fins a l’últim tren de la tarda cap a Nova York. Un cop al seu pis, a la Margaret li va semblar que el marbre del vestíbul de l’edifici havia començat a envellir una mica; fins i tot amb només dos dies s’hi veien noves esquerdes. L’ascensor es veia una mica rovellat i al pis hi havia una fina pel·lícula de pols per tot arreu. Van ficar-se al llit amb una sensació d’incomoditat i l’endemà al matí la Margaret va dir tot d’una:

—Avui em quedo a casa.

—¿Que et trobes malament per allò d’ahir?

—Gens ni mica —va dir la Margaret—. Tinc ganes de quedar-me i descansar, ja està.

Després de discutir una mica, en Brad va decidir que sortiria sol; encara tenia gent que era important que veiés i llocs on havia d’anar durant els pocs dies que els quedaven. Després d’esmorzar a l’autoservei, la Margaret va tornar sola al pis, amb una novel·la policíaca que havia comprat pel camí. Va penjar l’abric i el barret i va seure a la vora de la finestra amb el soroll i la gent molt per sota, mirant al cel, que estava gris darrere de les cases de l’altra banda del carrer.

No m’hi capficaré, va dir-se, no té sentit passar-se el dia pensant en coses com aquestes, et desgracien les vacances, i les d’en Brad també. No val la pena capficar-s’hi, a la gent se li fiquen idees així al cap i aleshores no paren de donar-hi voltes.

La cançoneta del dimoni li havia tornat a venir, amb aquell deix de suavitat i perfums cars. Les cases de l’altra banda del carrer estaven silencioses i potser no hi havia ningú, a aquella hora del dia; va deixar que els ulls se li moguessin al ritme de la cançoneta, d’una finestra a una altra del mateix pis. Si lliscava ràpid entre dues finestres, podia fer encaixar un vers de la cançó en un pis de finestres; i aleshores agafava aire ràpid i baixava al pis següent; tenia el mateix nombre de finestres i la cançó tenia el mateix nombre de compassos, i així amb el pis següent, i el següent. Va parar de cop quan li va semblar que l’ampit de la finestra que acabava de passar s’havia esmicolat silenciosament i havia caigut com sorra fina; quan va mirar enrere estava com abans, però aleshores li va semblar que era l’ampit de dalt a mà dreta, i finalment una cornisa del terrat.

No val la pena capficar-s’hi, es va dir, forçant la mirada cap a baix al carrer, prou de passar-se el dia pensant en coses així. Mirar cap avall al carrer tanta estona la va marejar i es va aixecar i va anar al petit dormitori del pis. Havia fet el llit abans de sortir a esmorzar, com qualsevol bona mestressa de casa, però ara el va desfer expressament, traient les mantes i els llençols un per un, i aleshores el va tornar a fer, dedicant una bona estona a les cantonades i que no quedés cap arruga. «Ara està ben fet», va dir quan va haver acabat i va tornar a la finestra. Quan va mirar a l’altra banda del carrer, la cançoneta va començar altre cop, de finestra a finestra, amb els ampits que es dissolien i queien. Va inclinar-se endavant i va mirar sota la seva pròpia finestra, cosa que abans no se li havia acudit mai, sota l’ampit. Estava mig menjat: quan va tocar la pedra, unes quantes engrunes es van desprendre i van caure.

Eren les onze; en aquell moment en Brad mirava bufadors i no tornaria fins a la una, com a mínim. Va pensar d’escriure una carta a la família, però va perdre l’esma abans de trobar paper i bolígraf. Aleshores se li va acudir que podia fer una migdiada, cosa que mai no havia fet durant el matí en sa vida, i va entrar i es va estirar al llit. Estirada, notava com l’edifici tremolava.

No val la pena capficar-s’hi, es va repetir, com si fos una fórmula màgica contra les bruixes, i es va aixecar, va agafar l’abric i el barret i se’ls va posar. Baixo a comprar tabac i paper de carta, va pensar, només és anar fins a la cantonada. Li va agafar pànic baixant amb l’ascensor; anava massa ràpid, i quan va sortir al vestíbul l’únic que va impedir que arrenqués a córrer va ser la gent que hi havia. Així que va sortir de pressa de l’edifici al carrer. Va dubtar un moment, volia tornar enrere. Els cotxes passaven molt ràpid, la gent corria com sempre, però el pànic de l’ascensor la va empènyer, finalment. Va anar a la cantonada, i, seguint la gent que s’afanyava davant seu, va baixar al carrer i tot d’una va sentir una botzina gairebé sobre seu, i un crit que venia de darrere i el grinyol d’una frenada. Va córrer cegament endavant i va arribar a l’altra banda, on es va aturar i va mirar al voltant. El camió continuava en la mateixa direcció, tombant el carrer, la gent li passava per una banda i per l’altra, separant-se per rodejar-la.

Ningú s’ha adonat de mi, va pensar, convençuda, tothom que m’ha vist fa temps que no hi és. Va entrar al drugstore de davant seu i va demanar tabac a l’encarregat; ara el pis li semblava més segur que el carrer: podia pujar per les escales. Va sortir del drugstore i va caminar cap a la cantonada, tan enganxada als edificis com va poder, sense deixar pas al flux legítim que sortia de les entrades. A la cantonada va mirar amb atenció el semàfor; estava verd, però semblava com si estigués a punt de canviar. Sempre és més sensat esperar, va pensar, no vull que m’atropelli un altre camió.

La gent la passaven a empentes i a alguns el canvi del semàfor els va enxampar a mig carrer. Una dona, més covarda que la resta, va fer mitja volta i va córrer enrere cap a la vorera, però els altres es van quedar al mig del carrer, movent-se endavant i endarrere segons el trànsit que els passava per una banda i l’altra. Un va arribar a l’altra vorera en un breu impàs del seguit de cotxes, els altres van trigar una fracció de segon massa i van haver d’esperar-se. Aleshores el semàfor es va posar verd i mentre els cotxes frenaven, la Margaret va posar un peu al carrer per creuar, però un taxi que tombava la cantonada a tota velocitat la va espantar i va tornar a la vorera. Quan el taxi va haver passat el semàfor ja estava a punt de posar-se vermell i va pensar, puc tornar a esperar, no val la pena que m’enxampi a mig carrer. Un home al seu costat repicava amb el peu, impacient, perquè es posés verd; dues noies van avançar-la i van baixar al carrer unes passes, esperant, apartant-se una mica quan els cotxes s’acostaven massa, xerrant sense parar tota l’estona. Hauria d’anar amb elles, va pensar la Margaret, però aleshores van tirar enrere fins on era ella i es va posar verd i el senyor del seu costat va sortir disparat i les dues noies del davant van esperar un moment i aleshores van avançar a poc a poc, sense deixar de parlar, i la Margaret va començar a seguir-les i llavors va decidir esperar. Una gentada la va envoltar de cop i volta; acabaven de baixar d’un autobús i havien de creuar per aquí, i de sobte va tenir la sensació que quedaria atrapada al mig i que es veuria forçada a baixar al carrer quan tots es moguessin com un sol cos quan es posés verd, i va esmunyir-se de la gentada desesperadament a cops de colze i va anar fins a un edifici i s’hi va recolzar per esperar. Li va semblar que la gent que passava començaven a mirar-se-la. Què deuen pensar de mi, es va preguntar, i va redreçar-se com si esperés algú. Va mirar el rellotge i va arrufar les celles, i aleshores va pensar, Quina manera de fer l’idiota, aquí ningú no m’havia vist abans, tots van massa de pressa. Va tornar a la vorera però el verd estava passant a vermell i va pensar, tornaré al drugstore i em prendré una coca-cola, no val la pena tornar a aquell pis.

Al drugstore l’encarregat la va mirar sense sorpresa i va seure i va demanar una coca-cola però de cop i volta, mentre bevia, li va tornar a agafar el pànic i va pensar en la gent que estava amb ella quan havia començat a intentar creuar el carrer, que ara devien ser llunyíssim i segurament ja havien creuat una dotzena de carrers amb els seus semàfors mentre ella encara dubtava amb el primer; gent que ara devien ser a més d’un quilòmetre cap al centre, perquè havien anat caminant a bon ritme mentre ella intentava reunir una mica de valor. Va pagar l’encarregat ràpidament, refrenant l’impuls de dir-li que a la coca-cola no li passava res, és que se n’havia d’anar i ja està, i va afanyar-se altre cop cap a la cantonada.

Tan bon punt es posi verd, es va dir amb fermesa, no té cap sentit. Es va posar verd abans que estigués a punt i en el temps que va trigar a preparar-se el trànsit que tombava la cantonada la va aclaparar i va recular cap a la vorera. Va mirar amb ganes a la botiga de tabac de l’altra cantonada, amb el seu edifici darrere; va preguntar-se, Com s’ho fa la gent per arribar-hi, i va saber que en preguntar-s’ho, en admetre el dubte, estava perduda. Va posar-se vermell i va mirar el semàfor amb odi, quin aparell més ximple, canviant tota l’estona, sense parar, sense propòsit ni sentit. Va mirar a banda i banda, tímidament, per veure si algú mirava, i va fer un pas enrere tranquil·lament, un pas, ara un altre, fins que va ser ben lluny de la vorera. Altre cop a la botiga, va esperar que l’encarregat fes algun senyal de reconeixement però no en va fer cap; se la mirava amb la mateixa apatia que la primera vegada. Va assenyalar el telèfon sense interès; li és igual, va pensar, li és igual a qui truco.

No va tenir temps per sentir-se una beneita perquè van agafar el telèfon immediatament i, amables, el van trobar sense problemes. Quan ell va respondre al telèfon, amb una veu sorpresa i pragmàtica, ella només va ser capaç de dir, miserablement:

—Soc al drugstore de la cantonada. Vine a buscar-me.

—¿Què passa? —No tenia cap pressa per anar-hi.

—Sisplau, vine a buscar-me —va dir a la boca negra de l’aparell que li transmetria o no a ell—, sisplau vine a buscar-me, Brad. Sisplau.

ELS HOMES, AMB ELS SEUS SABATOTS…

Era el primer estiu que la jove senyora Hart passava al camp, i el seu primer any de casada i mestressa de casa; estava esperant el seu primer fill i era la primera vegada que tenia, o que havia pensat tenir algú que es pogués descriure remotament com una minyona. Cada dia, mentre descansava com el metge li havia dit que havia de fer, la jove senyora Hart, passava hores tranquil·lament cofoia. Quan seia al balancí del porxo del davant podia mirar cap al carrer silenciós amb arbres, jardins i gent maca que li somreia en passar; o podia girar el cap i mirar per les grans finestres cap a dins de casa seva, cap a la bonica sala d’estar amb cortines d’indiana i fundes a joc i mobles de fusta d’arç; podia aixecar una mica la vista i mirar les cortines blanques i ondulades de les finestres del dormitori. Era una casa de debò: el mosso de la llet hi deixava la llet cada matí, els testos pintats de colors llampants en una filera a la barana del porxo tenien plantes de debò que creixien i calia regar amb regularitat; a la cuina s’hi podia cuinar amb uns fogons de debò, i la senyora Anderson sempre es queixava de les marques de les sabates als terres nets, com una minyona de debò.

—Són els homes qui embruten el terra —deia la senyora Anderson, mirant l’empremta d’un taló—. Una dona, fixi-s’hi, sempre camina amb delicadesa. Els homes, amb els seus sabatots… —I fregava com si res la marca amb un drap de la pols.

Tot i que la senyora Hart tenia una por poc justificada de la senyora Anderson, havia sentit a parlar i havia llegit tant sobre com en aquells temps les mestresses de casa quedaven intimidades per les senyores de fer feines que mai no la va sorprendre, al principi, la seva pròpia i tímida incomoditat. L’autoritat bel·ligerant de la senyora Anderson, més aviat, semblava que fos la conseqüència natural de saber fer conserves, salses i que els pastissos llevin. Quan la senyora Anderson, tota colzes i amb la cara vermella, els cabells estirats desagradablement enrere, es va presentar per primer cop a la porta del darrere oferint els seus serveis, la senyora Hart va acceptar cegament, enxampada entre finestres brutes, pols i mil caixes per obrir; la senyora Anderson va començar encertadament per la cuina i el primer que va fer va ser una tassa de te calent per a la senyora Hart; «Res de cansar-se massa», va dir, observant la cintura de la senyora Hart, «ha d’anar molt amb compte».

Quan la senyora Hart es va adonar que la senyora Anderson no netejava mai res del tot ni era capaç de tornar mai res al seu lloc, ja li semblava impossible pensar de fer res sense la senyora Anderson. Les ditades de la senyora Anderson eren per totes les finestres i la tassa de te matinal de la senyora Hart era una institució quotidiana; la senyora Hart posava l’aigua a bullir just en acabar d’esmorzar i la senyora Anderson feia una tassa de te per a cadascuna quan arribava a les nou. «Per començar bé el dia, li cal una bona tassa de te calent», deia amablement cada matí, «així té l’estómac a punt per passar el dia».

La senyora Hart mai no es permetia pensar gaire més sobre la senyora Anderson més enllà de sentir-se còmodament orgullosa que li fessin les feines de la casa («un tresor del dia a dia», va escriure a les seves amigues de Nova York, «i em renya com si fos la seva nena petita!»); no va ser fins que la senyora Anderson havia vingut diligentment cada matí durant un mes que la senyora Hart va reconèixer, amb una certesa desagradable, que la lleu incomoditat estava justificada.

Era un matí càlid i assolellat, el primer després d’una setmana de pluges, i la senyora Hart s’havia posat un vestit d’estar per casa especialment bonic, rentat i planxat per la senyora Anderson, havia fet un ou passat per aigua al seu marit per esmorzar i havia sortit al carrer per acomiadar-se’n fins que va arribar a la cantonada i l’autobús se’l va endur a la seva feina al banc del poble del costat. Tornant pel camí de casa, la senyora Hart va admirar la llum que tocava els porticons verds i va xerrar amistosament amb la seva veïna, que ja s’escombrava el porxo. Aviat tindré la meva criatura al jardí jugant al seu parc infantil, va pensar la senyora Hart, i va deixar la porta oberta darrere seu perquè entrés el sol i amarés el terra. Quan va entrar a la cuina, la senyora Anderson seia a la taula i el te estava servit.

—Bon dia —va dir la senyora Hart—. Quin dia més bonic que fa.

—Bon dia —va dir la senyora Anderson. Va assenyalar-li el te—. Sabia que era a la part del davant així que ho he preparat tot. No pot començar el dia sense la seva tassa de te.

—Començava a creure que el sol no tornaria a sortir mai més —va dir la senyora Hart. Va seure i va acostar-se la tassa—. Quin gust tornar a estar eixuta i calenta.

—El te li deixa l’estómac a punt —va dir la senyora Anderson—. Ja hi he posat sucre. Ara ja tindria mal de panxa, si no.

—Sap —va dir alegrement la senyora Hart—, l’estiu passat, en aquesta època, encara treballava a Nova York i no em podia imaginar que en Bill i jo ens casaríem. I miri’m, ara —va afegir, i va riure.

—Mai se sap què ens passarà —va dir la senyora Anderson—. Quan tot va malament, una de dues, o bé et mors o bé t’aixeques. Tenia una veïna que sempre ho deia. —Va sospirar i es va aixecar, portant la tassa cap a la pica—. Esclar que a algunes de nosaltres mai no ens espera un gran futur —va dir.

—I llavors tot va passar en dues setmanes —va dir la senyora Hart—. En Bill va trobar feina aquí i les noies de l’oficina ens van donar una gofrera.

—És aquí dalt, a l’estanteria —va dir la senyora Anderson. Va allargar el braç per agafar la tassa de la senyora Hart—. Vostè segui —va dir—. Mai tornarà a tenir ocasió de prendre-s’ho amb calma com ara.

—Mai me’n recordo, que hauria de passar-me el dia asseguda —va dir la senyora Hart—. Tot és tan emocionant!

—És pel seu bé —va dir la senyora Anderson—. Jo només penso en vostè.

—Ja li agraeixo moltíssim —va dir la senyora Hart, com cal— que vingui cada matí a ajudar-me així. I que es preocupi tant de mi.

—No vull que em doni les gràcies —va dir la senyora Anderson—. Només vull assegurar-me que tot va com ha d’anar.

—Però de veritat que no sé què faria sense vostè —va dir la senyora Hart.

Amb això ja n’hi hauria d’haver prou per avui, va pensar de cop i volta, i va riure fort amb la idea d’anar repartint-li cada matí una ració de gratitud a la senyora Anderson, com un extra al seu sou per hores. Però és veritat, va pensar; cada dia l’hi he de dir, en algun moment.

—¿De què riu? —va dir la senyora Anderson, mig girant-se amb els canells durs i vermells contra la pica—. ¿Què he dit alguna cosa graciosa?

—M’han vingut al cap —va dir la senyora Hart ràpidament—, m’han vingut al cap les noies amb qui treballava a l’oficina. Quina enveja que els faria, si em poguessin veure ara mateix!

La senyora Hart va estirar el braç i va tocar la cortina groga de la finestra que tenia al costat, pensant en els pisos d’una sola habitació de Nova York i el despatx fosc.

—Tant de bo jo pogués estar alegre, en aquests temps —va dir la senyora Anderson.

La senyora Hart va enretirar ràpidament la mà de la cortina i va girar-se per somriure amb simpatia a la senyora Anderson.

—Esclar —va murmurar.

—Mai ens imaginem com pot anar, de malament —va dir la senyora Anderson. Amb el cap va indicar a la porta del darrere—. Ahir sant tornem-hi, ell. Tota la nit. —A aquelles alçades la senyora Hart sabia que amb «ell» es referia al senyor Anderson o al senyor Hart; un gest del cap de la senyora Anderson cap a la porta del darrere i el camí que agafava cada dia volia dir el senyor Anderson; el mateix gest però cap a la porta del davant on cada nit la senyora Hart rebia el seu marit volia dir el senyor Hart—. No he pogut dormir ni un minut —va dir la senyora Anderson.

—Em sap greu —va dir la senyora Hart. Es va aixecar de pressa i va anar cap a la porta del darrere—. Els draps de la cuina són a l’estenedor —va explicar.

—Ja ho faré després —va dir la senyora Anderson—. No parava de cridar i renegar —va continuar—, em pensava que pararia boja. «Va, vinga, ¿per què no toques el dos?», em deia. Va anar cap a la porta i la va obrir de bat a bat perquè els veïns poguessin sentir com cridava. «¿Per què no toques el dos?», deia.

—Quin horror —va dir la senyora Hart, amb la mà al pom de la porta del darrere.

—Té trenta-set anys —va dir la senyora Anderson. Va fer que no amb el cap—. I vol que me’n vagi. —Va observar com la senyora Hart s’encenia un cigarro i va dir—: No hauria de fumar. Se’n penedirà segur, si continua fumant d’aquesta manera. És per això que mai no he volgut tenir criatures —va continuar—. ¿Què faria, si ell es comportés així davant de les criatures?

La senyora Hart va anar cap al foc i va mirar dins de la tetera.

—Crec que me’n faré una altra tassa —va dir—. ¿Que en vol una altra, senyora Anderson?

—Em fa cremor d’estómac —va dir la senyora Anderson. Va posar la tassa acabada de rentar altre cop a la taula—. L’acabo de rentar —va dir—, però és la seva tassa. I la seva casa. Suposo que pot fer el que vulgui.

La senyora Hart va riure i va dur la tetera a la taula. La senyora Anderson va mirar com se servia el te i es va endur la tetera.

—Val més que la renti —va dir— abans que vulgui beure-se’n més. —Va abaixar la veu—. Massa líquid fa malbé els ronyons.

—Sempre bec molt de te i cafè —va dir la senyora Hart.

La senyora Anderson va mirar els plats eixuts drets a la pica, i llavors va agafar tres gots amb cada mà grossa de les seves.

—Quina pila de gots bruts que hi havia per aquí aquest matí.

—Ahir a la nit estava massa cansada per endreçar res —va dir la senyora Hart. A més, era per netejar que li pagava; i va afegir, en un to de veu més suau—: Així que vaig deixar-ho tot per vostè.

—És la meva feina, netejar el que embruten els altres —va dir la senyora Anderson—. Sempre hi ha d’haver algú que faci la feina bruta. ¿Que tenien convidats?

—Uns amics que té el meu marit de per aquí —va dir la senyora Hart—. Eren sis en total.

—No hauria de dur els amics a casa amb vostè en aquest estat —va dir la senyora Anderson.

La senyora Hart va recordar les converses simpàtiques sobre l’escena teatral de Nova York i el club local on volien anar aviat a ballar tot plegats, i els elogis que va rebre per casa seva, i com va ensenyar totes les coses del nadó a les altres joves esposes, i va sospirar. Va perdre el fil del que li deia la senyora Anderson.

—Davant de la seva pròpia dona —va acabar la senyora Anderson, i va assenyalar significativament la porta del davant amb el cap—. ¿Que beu molt?

—No, no gaire —va dir la senyora Hart.

La senyora Anderson va assentir.

—Ja sé què vol dir —va dir—. Els veus fent una copa rere l’altra i no se t’acut la manera de dir-los que parin. I aleshores alguna cosa els treu de polleguera i en un tres i no res t’estan dient que toquis el dos. —Va tornar a assentir—. No hi ha res que cap dona pugui fer que assegurar-se un lloc on anar si ha de tocar el dos.

La senyora Hart va dir amb delicadesa:

—Aviam, senyora Anderson, no crec pas que tots els marits…

—Només fa un any que està casada —va dir la senyora Anderson taxativament—, i no té ningú més gran que vostè per explicar-l’hi.

La senyora Hart va encendre’s un altre cigarro amb la punta del primer.

—De veritat que no em preocupa gens la beguda i el meu marit —va dir educadament.

La senyora Anderson va aturar-se amb una pila de plats nets a les mans.

—¿Altres dones? —va preguntar—. ¿Es tracta d’això?

—Però ¿què s’empatolla? —va preguntar la senyora Hart—. En Bill mai no buscaria…

—En moments així, necessita que algú es cuidi de vostè —va dir la senyora Anderson—. No es cregui que no m’ho sé; vostè només vol buidar el pap amb algú. Suposo que tots els homes tracten igual les seves dones, només que alguns són uns borratxos, altres es juguen els quartos i altres van darrere la primera joveneta que veuen. —Va deixar anar una rialla seca—. I de no tan jovenetes, si ho pregunta a les dones —va dir—. Si la majoria de dones sabessin en què es tornarien els seus marits, hi hauria molts menys matrimonis.

—Crec que un matrimoni que rutlli és responsabilitat de la dona —va dir la senyora Hart.

—L’altre dia a la botiga, la senyora Martin m’explicava algunes de les coses que el seu marit solia fer abans de morir —va dir la senyora Anderson—. Mai no s’imaginaria del que són capaços alguns homes. —Va mirar pensarosa cap a la porta del darrere—. Però alguns són pitjors que els altres. La senyora Martin troba que vostè és encantadora.

—Que amable per part seva —va dir la senyora Hart.

—Jo no vaig dir res sobre ell —va dir la senyora Anderson, indicant amb el cap la porta del davant—. Mai no dic noms, jo, no on qualsevol pot pensar que els conec.

La senyora Hart va pensar en la senyora Martin, amb el seu bon ull i la seva veu aguda, mirant què comprava l’altra gent («¿Dues barres de pa, avui, senyora Hart? ¿Que té convidats, aquesta nit?»).

—Em sembla molt maca —va dir la senyora Hart, i hauria afegit, Digui-li que ho he dit.

—No dic que no ho sigui —va dir la senyora Anderson, obstinada—. Només que no val la pena donar-li peu perquè s’imagini res.

—Estic convençuda que… —va començar la senyora Hart.

—Ja li vaig dir —va dir la senyora Anderson—, li vaig dir que estava segura que el senyor Hart, pel que jo sabia, no havia empaitat mai ningú. Ni tampoc bevia com alguns. Li vaig dir que de vegades em sentia com si vostè fos la meva filla i que no deixaria que cap home la maltractés mentre jo fos aquí.

—Tant de bo —va tornar a començar la senyora Hart, que s’havia atemorit de cop i volta; ¿que les seves veïnes amables la vigilaven darrere la seva cordialitat, que l’observaven callades des de darrere les cortines, que vigilaven en Bill, potser?—. No crec que la gent s’hagi de dedicar a anar parlant de l’altra gent —va dir, desesperada—. Vull dir que no crec que sigui just anar dient coses que no saps del cert.

La senyora Anderson va tornar a riure de sobte i va anar a obrir l’armari del pal de fregar.

—Val més que ara no deixi que res l’espanti —va dir—, no en aquest moment. ¿Faig la sala d’estar, aquest matí? Podria estendre les catifes petites al sol. És només que ell —la porta del darrere— m’ha tret de polleguera. Ja ho sap.

—Em sap greu —va dir la senyora Hart.

—La senyora Martin em va dir que per què no venia a viure amb vostès —va dir la senyora Anderson, furgant violentament dins l’armari del pal de fregar, amb la veu esmorteïda i polsegosa—. La senyora Martin deia que una jove com vostè, acabada de sortir de l’ou, sempre necessita una amiga a la vora.

La senyora Hart es va mirar els dits, que retorçaven la nansa de la tassa; només havia begut mig te. Ara és massa tard per anar-me’n a una altra habitació, va pensar; sempre puc dir que en Bill mai no ho permetria.

—Fa uns dies vaig trobar-me la senyora Martin pel poble —va dir—. Duia un abric blau fabulós. —Va allisar-se el vestit d’estar per casa amb la mà, i va afegir, molesta—: Tant de bo pogués tornar a posar-me un vestit decent.

—«¿Per què no toques el dos?», em diu. —La senyora Anderson va tornar de l’armariet amb un recollidor en una mà i un drap a l’altra i va anar cap a la taula i va seure davant de la senyora Hart—. La senyora Martin pensava que si vostè volia jo podria instal·lar-me a la seva habitació lliure. Encarregar-me de tots els àpats.

—Sí que podria —va dir la senyora Hart amablement—, tret que és allà on s’estarà la criatura.

—La criatura que s’estigui al seu dormitori —va dir la senyora Anderson. Va riure i va empènyer la mà de la senyora Hart—. No s’amoïni —va dir—, que no la destorbaré. Bé, i si volgués deixar la criatura amb mi podria aixecar-me de nits per alimentar-la. Suposo que seria capaç de fer-me càrrec d’una criatura.

La senyora Hart va somriure alegrement a la senyora Anderson.

—M’encantaria, evidentment —va dir—. Algun dia. Ara mateix en Bill no m’ho permetria, evidentment.

—Evidentment que no —va dir la senyora Anderson—. Els homes, sempre igual, oi? A la botiga li vaig comentar a la senyora Martin, la veritat és que la senyora Hart és encantadora, li vaig dir, però el seu marit no permetria que una dona de fer feines qualsevol visqués amb ells.

—Per l’amor de Déu, senyora Anderson —va dir la senyora Hart, horroritzada—, ¿per què diu coses així sobre vostè?

—I una altra dona, que és més gran i en sap una mica més —va dir la senyora Anderson—. I potser també hi veu una mica més.

La senyora Hart, amb els dits aferrats a la tassa, va imaginar-se ràpidament la senyora Martin, recolzada còmodament al taulell («Veig que té un nou hoste de primera, senyora Hart. La senyora Anderson s’encarregarà que no li falti de res!»). I els seus veïns, les cares impàvides quan la vegin anar a buscar en Bill a l’autobús; les noies de Nova York, llegint plegades les seves cartes i envejant-la («És una meravella, vindrà a viure amb nosaltres i s’encarregarà de tot!»). Aixecant la vista cap a la senyora Anderson i el seu somriure murri, la senyora Hart es va adonar, amb una certesa sobtada i irrevocable, que havia perdut.

EL QUEIXAL

L’autobús esperava panteixant de valent davant de la petita estació d’autobusos, amb la baluerna blava i argentada brillant sota la llum de la lluna. Hi havia molt poca gent interessada en l’autobús i a aquella hora de la nit ningú no anava pel carrer: l’únic cinema del poble feia una hora que havia tancat les portes després de l’última pel·lícula i tots els espectadors havien anat a fer un gelat al drugstore i se n’havien anat cap a casa; ara el drugstore estava tancat i a les fosques, un altre portal callat en el llarg carrer de mitjanit. Els únics llums del poble eren els fanals i el de l’únic taulell de l’estació d’autobús, on la noia dels bitllets seia amb l’abric i el barret posats esperant que sortís l’autobús cap a Nova York per anar-se’n a casa a dormir.

A la vorera, al costat de la porta oberta de l’autobús, la Clara Spencer agafava neguitosa el braç del seu marit.

—Em sento molt estranya —va dir.

—¿Et trobes bé? —va preguntar—. ¿Segur que no vols que vingui amb tu?

—No, esclar que no —va dir—. Me’n sortiré. —Li costava parlar perquè tenia la boca inflada; s’aguantava fort un mocador contra la cara i s’aferrava al braç del marit—. ¿I ja t’espavilaràs, tu? —va preguntar—. Com a molt tard, tornaré demà a la nit. Si no ja trucaré.

—Tot anirà bé —va dir, convençut—. Demà al migdia ja haurà passat. Digue-li al dentista que si passa res jo puc baixar immediatament.

—Em sento molt estranya —va dir—. Atordida i una mica marejada.

—És per la droga —va dir—. Tota aquesta codeïna, i el whisky, sense menjar res en tot el dia…

Ella va riure amb nerviosisme.

—No m’he pogut ni pentinar de tant que em tremolava la mà. Sort que és fosc.

—Intenta dormir a l’autobús —va dir—. ¿T’has pres un somnífer?

—Sí —va dir. Esperaven que el conductor de l’autobús s’acabés la tassa de cafè a la paradeta de menjar; el veien a través del vidre de la finestra, assegut a la barra, prenent-s’ho amb calma—. Em sento molt estranya —va dir.

—Saps, Clara —va donar-li molta gravetat a la veu, com si parlant més seriosament les seves paraules tinguessin més convicció i per tant donessin més consol—, saps, me n’alegro que vagis a Nova York i que en Zimmerman se n’encarregui. Mai no m’ho perdonaria si la cosa es compliqués i et deixés en mans del carnisser d’aquí.

—És un mal de queixal, només —va dir la Clara, incòmoda—, no es pot complicar gaire, un mal de queixal.

—No se sap mai —va dir—. Potser hi ha un abscés o ves a saber; estic segur que te l’hauran d’arrencar.

—Això ni ho diguis —va dir ella, i va tremolar.

—Bé, fa força mala pinta —va dir sòbriament, com abans—. Tens la cara molt inflada. No t’amoïnis.

—No m’amoïno —va dir—. És que em sento com si tota jo fos queixal. Res més.

El conductor de l’autobús va baixar del tamboret i va anar a pagar el compte. La Clara va anar cap a l’autobús, i el seu marit va dir:

—No cal que corris, vas molt bé de temps.

—És que em sento estranya —va dir la Clara.

—Escolta —va dir-li el marit—, fa anys que el queixal et fa la murga; com a mínim t’ha donat problemes unes sis o set vegades des que et conec. Ja era hora que hi posessis remei. Vas tenir mal de queixal a la nostra lluna de mel —va acabar, acusador.

—¿De veritat? —va dir la Clara—. Saps —va continuar, i va riure—, tenia tanta pressa que no m’he vestit com cal. Duc unes mitges velles i he fet la bossa de qualsevol manera.

—¿Segur que duus prou diners? —va dir.

—Gairebé vint-i-cinc dòlars —va dir la Clara—. Demà ja torno.

—Envia’m un telegrama si te’n calen més —va dir. El conductor de l’autobús va aparèixer per la porta del menjador—. No t’amoïnis —va dir.

—Escolta —va dir la Clara de cop i volta—, ¿ja t’espavilaràs, tu solet? La senyora Lang vindrà al matí per fer l’esmorzar i en Johnny no cal que vagi a l’escola si és molt embolic.

—Ho sé —va dir.

—La senyora Lang —va dir, comptant amb els dits—. He trucat a la senyora Lang, he deixat la llista de la compra a la taula de la cuina, pots dinar llengua freda i, si jo no arribo, la senyora Lang et farà el sopar. El de la bugaderia hauria de passar cap a les quatre, jo encara no hi seré, així que dona-li el teu trajo marró i és igual si te n’oblides, però assegura’t que buides les butxaques.

—Envia un telegrama si et calen més diners —va dir—. O truca. Demà em quedaré a casa i així m’hi trobaràs.

—La senyora Lang s’encarregarà de la criatura —va dir.

—O m’envies un telegrama —va dir.

El conductor de l’autobús va creuar el carrer i va quedar-se al costat de la porta de l’autobús.

—Som-hi? —va dir el conductor de l’autobús.

—Adeu —va dir-li la Clara al seu marit.

—Demà et trobaràs bé —va dir-li el marit—. Només és un mal de queixal.

—Estic bé —va dir la Clara—. No t’amoïnis. —Va pujar a l’autobús i va aturar-se, amb el conductor de l’autobús esperant darrere seu—. El lleter —va dir-li al seu marit—. Deixa-li una nota dient que volem ous.

—Ho faré —va dir el marit—. Adeu.

—Adeu —va dir la Clara. Va avançar per l’autobús i darrere seu el conductor va seure al seu seient. L’autobús gairebé estava buit i ella va anar fins al fons i va seure al costat de la finestra on esperava el seu marit—. Adeu —va dir-li pel vidre—, cuida’t.

—Adeu —va dir ell, movent la mà violentament.

L’autobús es va agitar, va grunyir i va posar-se en marxa. La Clara es va girar per acomiadar-se amb la mà altre cop i es va reclinar al seient tou. Déu meu, va pensar, quines coses de fer! A fora, el carrer familiar lliscava i quedava enrere, estrany, fosc i vist, inesperadament des de l’única perspectiva d’una persona que surt del poble, que se’n va en autobús. No és com si fos la primera vegada que anés a Nova York, va pensar, indignada, la Clara, és el whisky, és la codeïna, és el somnífer i és el mal de queixal. Va afanyar-se a comprovar que duia les pastilles de codeïna a la cartera; eren al menjador al costat de l’aspirina i d’un got d’aigua, però en algun moment de la seva fugida esperitada de casa les devia agafar, perquè ara les tenia a la cartera, juntament amb els vint-i-tants dòlars, el maquillatge, la pinta i el pintallavis. Pel tacte va saber que havia agafat el pintallavis vell, a les acaballes, no el nou que era més fosc i li havia costat dos dòlars i mig. Tenia una carrera a les mitges i un forat al dit gros del peu que no havia notat mai a casa mentre duia les seves sabates velles i còmodes, però que ara de cop i volta se li feia desagradablement evident dins de les sabates bones. Bé, va pensar, puc comprar-me’n de noves demà a Nova York, després que em curin el queixal, quan tot s’hagi arreglat. Es va passar amb compte la llengua pel queixal i com a recompensa va rebre un llampec de dolor.

L’autobús va aturar-se en un semàfor i el conductor va aixecar-se del seient i va anar cap a ella.

—M’he descuidat de demanar-li el bitllet, abans —va dir.

—Suposo que anava amb les presses de l’últim moment —va dir. Va trobar el bitllet a la butxaca de l’abric i l’hi va donar—. ¿Quan arribem a Nova York? —va preguntar.

—A un quart de sis —va dir—. Temps de sobres per esmorzar. ¿Bitllet d’anada, només?

—Tornaré amb tren —va dir, sense entendre per què l’hi havia hagut de dir, tret que fos perquè era tard i de nit i la gent, quan es troben aïllats i tancats en una presó estranya com un autobús, potser ha de ser més simpàtica i comunicativa que en altres moments.

—Jo tornaré amb autobús —va dir, i tots dos van riure, ella amb dolor per la cara inflada. Quan el conductor va tornar al seu seient, allà lluny, a la part del davant de l’autobús, ella es va tornar a reclinar tranquil·lament. Notava l’acció del somnífer; la palpitació del mal de queixal ara era distant, i es barrejava amb el moviment de l’autobús, un ritme regular com el batec del seu cor, que sentia cada vegada més fort en la nit. Va tirar el cap enrere i va aixecar els peus, tapats discretament amb la faldilla, i va adormir-se sense acomiadar-se del poble.

Va obrir els ulls un cop i avançaven gairebé silenciosament per la fosca. El queixal li bategava amb regularitat i va posar la galta contra el seient fred amb una resignació cansada. Hi havia una línia fina de llumetes pel sostre de l’autobús i cap altra llum. A la part del davant, lluny d’ella, veia que hi havia més gent asseguda; el conductor, tan lluny que només era una figureta al fons d’un telescopi, amb les mans al volant, semblava despert. Va tornar al seu son fantàstic.

Va despertar-se més tard perquè l’autobús s’havia aturat, la interrupció d’aquest moviment silenciós per la foscor va ser tan xocant que la va despertar i la va deixar atordida, i el mal va trigar un moment a tornar a començar. La gent anava pel passadís de l’autobús i el conductor, girant-se, va dir: «Quinze minuts». La Clara va aixecar-se i va seguir la resta cap a fora, tota adormida tret dels ulls, amb els peus que se li movien d’esma. S’havien aturat al costat d’un restaurant obert tota la nit, solitari i il·luminat en la carretera buida. A dins hi havia caliu, hi havia moviment i molta gent. Va veure un tamboret al final de la barra i va seure-hi, sense adonar-se que s’havia tornat a adormir quan algú se li va asseure al costat i li va tocar el braç. Quan va mirar al voltant, emboirada, ell li va dir:

—¿Que va molt lluny?

—Sí —va dir.

Ell duia un trajo blau i semblava alt; la Clara no podia fixar la vista per veure-hi millor.

—¿Vol cafè? —va preguntar ell.

Ella va fer que sí i ell va assenyalar la barra davant d’ella, on hi havia una tassa de cafè fumejant.

—Begui-se’l de pressa —va dir.

Ella el va tastar delicadament; podria haver abaixat el cap i beure’n sense aixecar la tassa. El desconegut li parlava.

—Encara més lluny que Samarcanda —deia— i les onades toquen la costa com campanes.

—Som-hi, gent —va dir el conductor, i ella es va empassar ràpid el cafè, en va beure prou per poder tornar a l’autobús.

Quan va tornar al seu seient, el desconegut se li va asseure al costat. A dins l’autobús hi havia tanta foscor que els llums del restaurant li eren insuportables, i va tancar els ulls. Quan tancava els ulls, abans d’adormir-se, es quedava a soles amb el mal de queixal.

—Les flautes sonen tota la nit —va dir el desconegut— i els estels són tan grossos com la lluna, i la lluna és tan gran com un llac.

Quan l’autobús es va tornar a posar en marxa, van submergir-se altre cop en la foscor i només la fina línia de llumetes del sostre els unia, connectava la part del darrere on seia ella amb la part del davant on seia el conductor i la gent que seia tan lluny d’ella. Els llums els lligaven i el desconegut del seu costat deia:

—Res a fer en tot el dia, només jaure sota els arbres.

A dins de l’autobús, en el desplaçament, ella no era res; passava els arbres i les escadusseres cases adormides, i era dalt l’autobús però entre aquí i allà, unida incertament al conductor de l’autobús pel fil de llum, la Clara era duta sense cap esforç propi.

—Em dic Jim —va dir el desconegut.

Estava tan adormida que es va bellugar, inquieta, sense adonar-se’n, amb el front contra la finestra i la foscor que lliscava al seu costat.

Aleshores altre cop aquell xoc atordidor, i, desvetllada, va dir, amb por:

—¿Què ha passat?

—No passa res —va dir el desconegut, en Jim, immediatament—. Vingui.

El va seguir a fora de l’autobús fins al mateix restaurant, semblava, però quan va anar a seure al mateix tamboret al final de la barra ell li va agafar la mà i la va conduir cap a una taula.

—Vagi’s a rentar la cara —va dir—. I després vingui cap aquí.

Va anar al lavabo i hi havia una noia empolvorant-se el nas. Sense girar-se, la noia va dir:

—Costa cinc cèntims. Deixi la porta travada perquè la següent no hagi de pagar.

La porta, perquè no es tanqués, estava falcada amb mig paquet de mistos al pany. La va deixar de la mateixa manera i va tornar a la taula on seia en Jim.

—¿Què vol? —va dir ella, i ell va assenyalar-li una altra tassa de cafè i un entrepà.

—Endavant —va dir ell.

Mentre ella menjava el seu entrepà, va sentir la seva veu, melodiosa i suau:

—I mentre navegàvem deixant enrere l’illa, vam sentir una veu que ens cridava…

Altre cop dalt de l’autobús, en Jim va dir:

—Ara posi el cap a la meva espatlla i dormi.

—Estic bé —va dir.

—No —va dir en Jim—. Abans el cap li repicava contra la finestra.

Un cop més es va adormir, i un cop més l’autobús es va aturar i es va despertar espantada, i en Jim la va tornar a portar a un restaurant a beure més cafè. Aleshores el queixal se li va despertar i, amb una mà contra la galta, va regirar les butxaques de l’abric i després de la cartera fins que va trobar l’ampolleta de pastilles de codeïna i se’n va prendre dues mentre en Jim l’observava.

S’estava acabant el cafè quan va sentir el soroll del motor de l’autobús i es va aixecar d’un bot, afanyant-se, i amb en Jim de bracet va córrer cap al refugi fosc del seu seient. L’autobús ja estava en marxa quan es va adonar que s’havia deixat l’ampolleta de pastilles de codeïna a la taula del restaurant i ara estava a mercè del seu queixal. Durant un moment es va quedar mirant els llums del restaurant per la finestra de l’autobús i llavors va posar el cap a l’espatlla d’en Jim i es va adormir mentre ell deia:

—La sorra és tan blanca que sembla neu, però és calenta, fins i tot de nit és calenta sota els peus.

Aleshores van aturar-se per última vegada i en Jim la va acompanyar fora de l’autobús i van quedar-se un moment plegats a Nova York. Una dona va passar davant seu mentre li deia a l’home que la seguia amb les maletes:

—Anem bé, és un quart de sis.

—Vaig al dentista —va dir-li a en Jim.

—Ho sé —va dir—. Estaré per vostè.

Va anar-se’n, tot i que ella no va veure com se n’anava. Va pensar que veuria el seu trajo blau creuar la porta però res.

Li hauria d’haver donat les gràcies, va pensar estúpidament, i va anar a poc a poc cap al restaurant de l’estació, on va tornar a demanar un cafè. El cambrer la va mirar amb la simpatia gastada de qui s’ha passat una llarga nit veient com la gent baixava i pujava dels autobusos.

—Adormida? —va preguntar.

—Sí —va dir.

Al cap d’un estona va descobrir que l’estació d’autobusos connectava amb la terminal de Pensilvània i va aconseguir arribar a la sala d’espera principal i seure en un dels bancs, on es va quedar adormida un altre cop.

Llavors algú la va sacsejar per les espatlles i va dir:

—Quin és el seu tren, senyora, són gairebé les set. Va incorporar-se i es va veure amb la cartera a la falda, els peus ben creuats i un rellotge als nassos que l’enlluernava. Va dir:

—Gràcies —i es va aixecar i va caminar cegament entre els bancs fins a les escales mecàniques. Immediatament algú se li va posar al darrere i li va tocar el braç; es va girar i era en Jim.

—L’herba és tan verda i tan flonja —va dir, somrient—, i l’aigua del riu és tan fresca.

Ella se’l va mirar amb cansament. Quan les escales mecàniques van arribar a dalt, va baixar i va començar a caminar pel carrer que tenia al davant. En Jim se li va posar al costat i la seva veu continuava:

—El cel és més blau que res del que has vist i les cançons…

Ella va caminar més de pressa per allunyar-se d’ell i va pensar que la gent se la mirava en passar. A la cantonada es va aturar esperant que el semàfor es posés verd i en Jim va aparèixer ràpid al seu costat i va passar de llarg.

—Miri —va dir mentre passava, i li va ensenyar un grapat de perles.

A l’altra banda del carrer hi havia un restaurant que tot just obria. Va entrar i va seure en una taula, i una cambrera al seu costat, arrufant les celles, va dir-li, com un retret:

—S’ha quedat adormida.

—Em sap molt de greu —va dir. Era el matí—. Uns ous passats per aigua i un cafè, sisplau.

Eren tres quarts de vuit quan sortia del restaurant i va pensar, si agafo l’autobús i vaig ara directament al centre, puc anar al drugstore de l’altra banda de la consulta del dentista i fer un altre cafè fins a dos quarts de nou i anar al dentista just quan obri perquè m’agafi la primera.

Els autobusos començaven a omplir-se; ella es va enfilar al primer que va passar i no va trobar seient. Volia anar a Twenty-third Street i va poder seure quan anaven per Twenty-sixth Street; quan es va despertar s’havia passat tant que va trigar gairebé mitja hora per trobar un autobús que la tornés al Twenty-third.

A la cantonada del Twenty-third, mentre esperava que es posés verd, va quedar atrapada en una massa de gent, i quan van travessar el carrer i es van separar per anar en direccions diferents, algú es va posar a caminar al seu costat. Per un moment, va caminar sense aixecar la vista, mirant ressentida la vorera, amb el queixal cremant, i llavors va aixecar la vista però entre la gent que l’envoltava no hi havia cap trajo blau.

Quan va entrar a l’edifici d’oficines on hi havia el seu dentista, encara era molt d’hora. El porter de l’edifici d’oficines estava acabat d’afaitar i ben pentinat; li va aguantar la porta amb brio, com si a les cinc de la tarda hagués d’estar sense esma i amb els cabells una mica despentinats. Va creuar la porta amb una sensació d’èxit; havia aconseguit anar d’un lloc a l’altre i aquest era el final del seu viatge i el seu objectiu.

Una infermera de blanc impol·lut seia a la taula de l’oficina; va fixar-se en la cara inflada, les espatlles cansades, i va dir:

—Pobrissona, quina mala cara fa.

—Tinc mal de queixal.

La infermera va fer un mig somrís, com si esperés el dia que algú arribés i digués «Em fan mal els peus». Va aixecar-se amb un aire de professionalitat.

—Passi —va dir—. No la farem esperar.

Tocava el sol al reposacaps de la cadira del dentista, a la taula blanca i rodona, a la fresa de cap cromat i suau. El dentista va somriure amb la mateixa comprensió que la infermera; potser tots els mals humans estaven continguts a les dents, i ell podia curar-los si la gent hi acudia a temps. La infermera va dir amb delicadesa:

—Ara li duc l’historial, doctor. Ens ha semblat que era millor fer-la passar.

Mentre li feien una radiografia, li va semblar que al seu cap no hi havia res que pogués aturar l’impertinent ull de la càmera, com si la càmera mirés a través seu i fotografiés els claus de la paret de darrere seu, o els botons dels punys del dentista, o l’esquelet minúscul dels instruments del dentista; el dentista va dir, a contractor, a la infermera:

—Extracció.

—Entesos, doctor, ara els aviso —va dir la infermera.

El seu queixal, que l’havia dut aquí infal·liblement, ara li semblava que era l’única part seva que tenia una identitat. Semblava que l’havien fotografiat sense ella; era la criatura important que s’havia de documentar, examinar i satisfer; ella només era el seu vehicle obligat, i només com a tal era d’interès per al metge i la infermera, només com la portadora del queixal era digna de la seva atenció immediata i experta. El dentista li va passar un paper amb la imatge de la dentadura sencera; el seu queixal estava marcat amb negre, i a la part de dalt del paper hi havia escrit «Molar inferior, extracció».

—Agafi aquest paper —va dir el dentista— i vagi a la direcció d’aquesta targeta: és un cirurgià odontòleg. Allà la intervindran.

—¿Què em faran? —va dir. No era la pregunta que volia fer, no era «¿I què passa, amb mi?» o bé «¿Fins on arriben les arrels?».

—Li trauran el queixal —va dir el dentista, molest, girant-se—. L’hi haurien d’haver tret fa anys.

M’he quedat massa estona, va pensar, s’ha cansat del meu queixal. Es va aixecar de la cadira del dentista i va dir:

—Gràcies. Adeu-siau.

—Adeu-siau —va dir el dentista. A l’últim moment li va somriure, mostrant la dentadura sencera i blanca, tota perfecta.

—¿Es troba bé? ¿Que li molesta molt? —va preguntar la infermera.

—Estic bé.

—Li puc donar unes pastilles de codeïna —va dir la infermera—. Seria millor que ara mateix no es prengués res, esclar, però crec que n’hi podria donar si el queixal li fa molt de mal.

—No —va dir, recordant l’ampolleta de pastilles de codeïna a la taula del restaurant perdut entre aquí i allà—. No, no em fa tant de mal.

—D’acord —va dir la infermera—, doncs bona sort.

Va baixar les escales i va passar davant del porter; en el quart d’hora que havia passat a dalt, el porter havia perdut un xic del seu tremp matiner i la seva reverència va ser una fracció més petita que l’anterior.

—¿Un taxi? —va preguntar, i, recordant l’autobús cap a Twenty-third Street, ella va dir «Sí».

Just quan el porter tornava del carrer, fent una reverència al taxi com si se l’hagués tret de la màniga, a ella li va semblar que una mà la saludava d’entre la multitud de l’altra banda del carrer.

Va llegir l’adreça de la targeta que li havia donat el dentista i va repetir-la clarament al taxista. Amb la targeta i el paperet on hi posava «Molar inferior» i el queixal marcat claríssimament, seia sense moure’s, amb els papers encara a les mans i els ulls gairebé tancats. Va pensar que es devia haver tornat a adormir quan el taxi va aturar-se de cop i volta, i el taxista, allargant el braç per obrir-li la porta, va dir:

—Ja hi som, senyora. —Va mirar-la amb curiositat.

—He vingut per treure’m el queixal —va dir.

—Déu meu —va dir el taxista. Ella va pagar i ell va dir «Bona sort» mentre tancava la porta de cop.

Era un edifici estrany, l’entrada estava flanquejada per símbols mèdics esculpits a la pedra; aquí el porter tenia un cert aire professional, com si ell mateix pogués prescriure-li alguna cosa en cas que ella no gosés passar de l’entrada. Va deixar-lo enrere i va continuar endavant fins que un ascensor li va obrir la porta. A l’ascensor, va ensenyar-li la targeta al grum i ell li va dir: «Al setè».

Va haver de fer lloc perquè entrés una infermera que empenyia una senyora gran en cadira de rodes. La senyora gran estava tranquil·la i relaxada, allà a l’ascensor amb una manta a la falda; va dir-li «Fa bon dia» al grum i ell va dir «Quin gust veure el sol», i llavors la senyora gran es va reclinar a la cadira i la infermera li va posar bé la manta i va dir «Ara res d’amoïnar-se», i la senyora gran va dir, irritada, «¿Qui s’amoïna?».

Van baixar al quart pis. L’ascensor va continuar amunt i el grum va dir «Setè», i l’ascensor es va aturar i la porta es va obrir.

—Al final del passadís a mà esquerra —va dir el grum.

A cada banda del passadís hi havia portes tancades. En algunes hi posava «DDS», en altres «Clínica», en altres «Raigs X». En una d’elles, d’aspecte honest i simpàtic, i d’alguna manera, més comprensible, hi posava «Senyores». Aleshores va tombar a mà esquerra i va trobar una porta amb el nom de la targeta i la va obrir i va entrar. Hi havia una infermera asseguda darrere d’una finestra de vidre, gairebé com si fos un banc, i palmeres en testos a les cantonades de la sala d’espera, i revistes noves i cadires còmodes. La infermera darrere de la finestra de vidre va dir «Sí?», com si tinguessis un descobert en el teu compte amb el dentista i li deguessis dues dents.

Va allargar-li el paper per la finestra de vidre i la infermera se’l va mirar i va dir:

—Molar inferior, sí. Han trucat. ¿Que vol passar, per favor? Per la porta a mà esquerra.

¿Cap a la cripta?, va estar a punt de dir, i aleshores va obrir la porta en silenci i va entrar. Una altra infermera l’esperava, i la Clara va somriure i es va girar, esperant que algú la seguís, sense que denotés cap dubte sobre el seu dret a fer de guia.

Una altra radiografia, i la infermera li va explicar a l’altra infermera: «Molar inferior», i l’altra infermera va dir «Passi per aquí, sisplau».

Hi havia laberints i passatges, que semblava que conduïssin al cor de l’edifici d’oficines, i finalment la van col·locar en un box on hi havia un sofà amb un coixí, una pica i una cadira.

—Esperi’s aquí —va dir la infermera—. Relaxi’s si pot.

—Probablement m’adormiré —va dir ella.

—Molt bé —va dir la infermera—. No s’haurà d’esperar gaire.

Probablement es va esperar una horeta, encara que es va passar la meitat del temps capcinejant i només es despertava quan algú passava per la porta; de tant en tant, una infermera venia a veure-la i somreia, un cop li va dir, «No haurà d’esperar-se gaire estona més». Aleshores, de sobte, la infermera va tornar, ja no somreia, ja no era la bona amfitriona, ara era l’eficaç que anava per feina.

—Vingui —va dir i va sortir decididament de la saleta altre cop cap al passadís.

Llavors, ràpid, més ràpid del que era capaç de captar, estava asseguda en una cadira i tenia una tovallola al cap, una tovallola sota la barbeta i una infermera li posava una mà a l’espatlla.

—¿Em farà mal? —va preguntar.

—No —va dir la infermera, somrient—. Sap que no fa mal, oi?

—Sí —va dir.

El dentista va entrar i va somriure-li per sobre del seu cap.

—Molt bé —va dir.

—¿Em farà mal? —va dir.

—Aviam —va dir alegrement—, no podríem guanyar-nos la vida fent mal a la gent. —Mentre parlava anava manipulant objectes metàl·lics amagats sota una tovallola, i una gran maquinària que van acostar sobre rodes gairebé en silenci darrere seu—. Seria impossible, que ens hi guanyéssim la vida —va dir—. Vostè només preocupi’s de no xerrar-nos tots els seus secrets mentre estigui adormida. Millor que no, oi? ¿Molar inferior? —va dir a la infermera.

—Molar inferior, doctor —va dir.

Aleshores li van posar a la cara una mascareta de plàstic amb regust metàl·lic i el dentista va dir «Oi?», dues o tres vegades distretament mentre ella encara el podia veure per sobre la mascareta. La infermera va dir «Relaxi les mans, maca», i al cap d’una bona estona va notar que se li relaxaven els dits.

Al començament les coses s’allunyen molt, va pensar, recorda-te’n. I recorda el so metàl·lic i el gust de tot. I l’atrocitat.

I llavors la música que giravoltava, el repic tan fort que es confonia i no parava, i donava voltes, i ella corria tant com podia per un passadís llarg i horriblement clar amb portes a totes dues bandes i al final del passadís hi havia en Jim, allargant les mans i rient, i dient alguna cosa que ella mai no podria sentir per culpa de la música tan forta i ella corria i deia «No tinc por», i algú de la porta del costat va agafar-li el braç i la va estirar i el món s’eixamplava perillosament sense parar i llavors va parar amb el cap del dentista mirant-la des de dalt i la finestra va tornar al seu lloc davant seu i la infermera li estava agafant el braç.

—¿Per què m’ha fet tornar? —va dir ella, i tenia la boca plena de sang—. Jo volia continuar.

—Jo no l’he feta tornar —va dir la infermera, però el dentista va dir:

—Encara no li ha passat.

La Clara va començar a plorar sense moure’s i les llàgrimes li regalimaven galta avall i la infermera la va eixugar amb una tovallola. No hi havia sang enlloc tret de la seva boca; tot estava tan net com abans. De cop i volta, el dentista ja no hi era, i la infermera li va oferir el braç i la va ajudar a aixecar-se.

—¿Que he parlat? —va preguntar de cop i volta, amb neguit—. ¿Que he dit res?

—Ha dit «No tinc por» —va dir la infermera amb tacte—. Just quan s’estava despertant.

—No —va dir, deixant el braç que l’estirava—. ¿Que he dit res? ¿Que he dit on és, ell?

—No ha dit res —va dir la infermera—. El doctor feia broma.

—¿On és el meu queixal? —va preguntar de sobte, i la infermera va riure i va dir:

—Ja no hi és. No la molestarà mai més.

Va tornar al box, i va estirar-se al sofà i va plorar, i la infermera li va dur un whisky en un got de paper i el va deixar a la vora de la pica.

—Déu m’ha donat sang per beure —va dir-li a la infermera, i la infermera va dir:

—No s’esbandeixi la boca o no coagularà.

Al cap d’una bona estona, la infermera va tornar i va dir-li, des de la porta, somrient:

—Veig que s’ha despertat.

—Com? —va dir.

—S’havia adormit —va dir la infermera—. No he volgut despertar-la.

La Clara es va redreçar; estava marejada i tenia la sensació que s’havia passat la vida en aquell box.

—¿Vol acompanyar-me? —va dir la infermera, que tornava a ser tota simpàtica. Li va oferir el mateix braç, prou ferm per guiar qualsevol pas erràtic; aquest cop van tornar pel passadís fins on la infermera seia darrere de la finestra de vidre.

—¿Tot bé? —va dir aquesta infermera animadament—. Doncs segui un moment. —Li va indicar una cadira al costat de la finestra de vidre i va girar-se per escriure diligentment—. No s’esbandeixi la boca durant dues hores —va dir, sense girar-se—. Aquesta nit prengui’s un laxant i dues aspirines si li fa mal. Si li fa molt de mal o sagna massa, posi’s en contacte immediatament amb nosaltres. Entesos? —va dir, i va tornar a somriure animadament.

Ara tenia un altre paperet, en aquest hi posava «Extracció», i a sota, «No s’esbandeixi la boca. Prengui’s un laxant suau. Dues aspirines pel dolor. Si el dolor és excessiu o hi ha hemorràgia, posi’s en contacte amb nosaltres».

—Adeu-siau —va dir la infermera, amablement.

—Adeu-siau —va dir ella.

Amb el paperet a la mà, va sortir per la porta de vidre i, encara mig adormida, va tombar la cantonada i va agafar el passadís. Quan va obrir els ulls una mica i va veure que era un passadís llarg amb portes a banda i banda, va aturar-se i va veure una porta on hi posava «Senyores» i va entrar-hi. A dins hi havia un gran espai amb finestres i cadires de vímet, rajoles blanques resplendents i aixetes platejades i lluents; hi havia quatre o cinc dones prop de les piques, pentinant-se, posant-se pintallavis. Va anar directament a la pica de més a prop de les tres que hi havia, va agafar una tovalloleta de paper, va deixar la cartera i el paperet a terra, al seu costat, i va forcejar amb les aixetes i va mullar la tovalloleta fins que va regalimar. Aleshores s’hi va picar la cara violentament. Se li van obrir els ulls i es va sentir més fresca, així que va tornar a mullar la tovalloleta i s’hi va fregar la cara. Va buscar, a les palpentes, una altra tovalloleta de paper, i la dona del seu costat n’hi va allargar una, amb una rialla que va poder sentir però no veure perquè tenia els ulls molls. Va sentir que una de les dones deia «¿On anem a dinar?» i una altra va dir «Doncs per aquí a prop, suposo. El pocapena només em dona mitja hora».

Aleshores es va adonar que la seva pica era al mig d’aquelles dones que tenien pressa, així que es va eixugar la cara ràpidament. Va ser quan va apartar-se una mica per deixar que algú altre pogués fer servir la pica i es va incorporar i va mirar el mirall que es va adonar, una mica horroritzada, que no tenia ni idea de quina cara era la seva!

Va mirar el mirall com si mirés un grup de desconegudes, totes mirant-la o al seu voltant; del grup no n’hi havia cap que li resultés familiar, cap li somreia o la mirava com si la conegués; se suposa que la meva pròpia cara m’hauria de reconèixer, va pensar, amb un nus al coll. Hi havia una cara cremosa i sense barbeta, amb els cabells rossos, i una cara elegant sota un barret vermell amb vel, i una cara esblaimada i neguitosa, amb els cabells castanys pentinats enrere, i una cara rosa i quadrada sota un pentinat quadrat, i dues o tres cares més que s’acostaven al mirall, es movien i es miraven. Potser no és un mirall, va pensar, potser és una finestra i el que veig són les dones que s’arreglen a l’altra banda. Però hi havia dones pentinant-se i mirant-se al mirall; el grup era a la seva banda, i va pensar, tant de bo que no sigui la rossa, i va aixecar la mà i se la va posar a la galta.

Era l’esblaimada i neguitosa dels cabells pentinats enrere i quan se’n va adonar es va indignar i va moure’s de pressa entre el grup de dones, pensant, no és just, ¿per què no tinc colors a la cara? Hi havia cares boniques, ¿per què no n’he agafat una d’aquestes? No he tingut temps, es va dir, empipada, no m’han deixat temps per pensar, n’hauria pogut tenir una de les boniques, fins i tot la rossa hauria estat millor.

Va recular i va seure en una de les cadires de vímet. Quina crueltat, pensava. Va aixecar el braç i es va tocar els cabells; estaven despentinats després d’haver dormit però no hi havia dubte que era així com els duia ella, ben estirats enrere i lligats al clatell amb un passador ample i cenyit. Com una col·legiala, va pensar, només —va recordar la cara pàl·lida al mirall—, només que soc més gran. Va descordar-se el passador amb dificultat i el va dur endavant per mirar-lo. Els cabells li van caure suaument al voltant de la cara; estaven calents i li arribaven a les espatlles. El passador era de plata; duia el seu nom gravat, «Clara».

—Clara —va dir en veu alta—. Clara?

Dues de les dones que sortien dels lavabos van somriure-li per sobre l’espatlla; ara gairebé totes les dones sortien, ben pentinades, amb els llavis repassats, s’afanyaven i xerraven. En el lapse d’un segon, com ocells que abandonen un arbre, se n’havien anat totes i ella s’havia quedat sola. Va llençar el passador al cendrer del costat de la cadira; era un cendrer fondo i metàl·lic, i el passador va fer el clinc corresponent en caure. Amb els cabells per les espatlles, va obrir la cartera i va començar a treure’n coses, deixant-les a la falda. Un mocador llis, blanc, sense inicials. Una polvorera quadrada i marró de carei, amb un compartiment per a les pólvores i un per al coloret; el compartiment per al coloret era obvi que mai no havia estat utilitzat mentre que el de les pólvores estava per la meitat. És per això que estic tan pàl·lida, va pensar, i el va deixar. Del pintallavis, rosa, gairebé no en quedava. Una pinta, un paquet de cigarros obert i una capsa de mistos, un moneder i una cartera. El moneder era vermell, d’imitació de pell, amb una cremallera; el va obrir i va abocar-se les monedes a la mà. Cèntims, monedes de cinc, de deu, de vint-i-cinc. Noranta-nou cèntims. Amb això no arribaré lluny, va pensar, i va obrir la cartera de pell marró; hi havia diners però primer va buscar els papers però no en va trobar. A la cartera només hi havia diners. Els va comptar: hi havia dinou dòlars. Amb això puc anar una mica més lluny, va pensar.

A la cartera no hi havia res més. Ni claus —¿hauria de dur claus?, va preguntar-se—, ni papers, ni agenda, ni documents d’identitat. La cartera era d’imitació de pell, gris clar, i va mirar avall i va descobrir que duia un vestit gris fosc de franel·la i una brusa salmó amb un volant al coll. Duia sabates negres i massisses amb poc taló i cordons, uns estaven descordats. Duia mitges beix, esquinçades al genoll dret i amb una gran carrera que li baixava cama avall i acabava en el forat del dit que notava per dins de la sabata. Duia un distintiu a la solapa del vestit que, quan el va girar per mirar-lo, va veure que era una C de plàstic blava. Se’l va treure i el va llençar al cendrer, i va fer una mena de repic al tocar fons, i un clanc metàl·lic quan va aterrar sobre el passador. Tenia les mans petites amb uns dits rodanxons i les ungles sense pintar; duia un anell prim d’or de casada a la mà esquerra i cap joia més.

Allà sola al lavabo de senyores, asseguda en aquella cadira de vímet, va pensar, El mínim que puc fer és desfer-me d’aquestes mitges. Com que no hi havia ningú, es va descalçar i es va treure les mitges i es va quedar ben descansada quan el seu dit va quedar alliberat del forat. Amaga-les, va pensar: la paperera per a les tovalloles de paper. Quan es va aixecar, va poder-se mirar millor al mirall; era pitjor del que es pensava: el vestit gris que li anava balder, tenia les cames ossudes i les espatlles caigudes. Sembla que tingui cinquanta anys, va pensar; i llavors, mirant-se la cara, però no puc tenir-ne més de trenta. Els cabells li queien despentinats al voltant de la cara pàl·lida i amb un atac de fúria va furgar a la cartera i va agafar el pintallavis; va dibuixar-se una boca rosa i rotunda a la cara pàl·lida, i mentre ho feia es va adonar que no hi tenia gaire pràctica, i amb la boca vermella la cara que la mirava li semblava millor, d’alguna manera, així que va obrir la polvorera i es va posar coloret a les galtes. Li van quedar desiguals i evidents, i els llavis d’un vermell cridaner, però almenys la cara ja no la tenia pàl·lida i neguitosa.

Va deixar les mitges a la paperera i va sortir amb les cames nues altre cop al passadís, i va anar decidida cap a l’ascensor. El grum li va dir «Baixa?» quan la va veure i ella va entrar i l’ascensor la va dur silenciosament cap avall. Va passar per davant del porter greu i professional i va sortir al carrer, on la gent anava amunt i avall, i es va quedar davant de l’edifici esperant. Al cap d’uns minuts, en Jim va sortir d’entre la gent, va anar fins a ella i li va agafar la mà.

En algun lloc de ves a saber on hi havia la seva ampolla de pastilles de codeïna, a dalt, al terra del lavabo de senyores havia deixat un paperet que posava «Extracció»; set pisos més avall, aliena a la gent que caminava amb pas ferm pel carrer, sense adonar-se de les ocasionals mirades de curiositat, agafada de la mà d’en Jim i amb els cabells deixats anar per les espatlles, va córrer descalça per la sorra calenta.

HE REBUT UNA CARTA D’EN JIMMY

De vegades, va pensar ella, amuntegant plats a la cuina, de vegades em pregunto si els homes hi toquen, si n’hi ha algun que se’n salvi. Potser és que tots estan tocats del bolet i totes les altres dones ho saben menys jo, i la meva mare mai m’ho va dir i la meva companya d’habitació tampoc me n’ha dit res, i totes les altres esposes es pensen que ho sé…

—Avui he rebut una carta d’en Jimmy —va dir ell, mentre desplegava el tovalló.

Així que per fi l’has rebut, va pensar ella, així que finalment s’ha ensorrat i t’ha escrit, potser ara tot anirà bé, tot s’arreglarà i tornareu a ser amics…

—¿Què t’explica? —va preguntar com si res.

—No ho sé —va dir—, no l’he obert.

Déu meu, va pensar, preveient perfectament tot el que passaria. Va esperar.

—Demà l’hi retornaré sense obrir.

M’ho podria haver imaginat soleta, va pensar. Jo no hauria aguantat ni cinc minuts amb la carta tancada. M’hauria empescat alguna bretolada com ara estripar-la i retornar-l’hi feta miques, o fer que algú escrivís una resposta punyent en nom meu, però no hauria aguantat ni cinc minuts amb la carta tancada.

—Avui he dinat amb en Tom —va dir, com si donés el tema per tancat, exactament com si donés el tema per tancat, va pensar, exactament com si tingués previst no tornar-hi a pensar mai més. Potser és el que té previst, va pensar, Déu meu.

—Crec que hauries d’obrir la carta d’en Jimmy —va dir. Potser serà tan fàcil com això, va pensar, potser dirà entesos i l’obrirà, potser anirà a casa seva i viurà una temporada amb la seva mare.

—¿Per què? —va dir.

Tingues mà esquerra, va pensar. Serà un suïcidi, si no.

—Ah, suposo que és perquè tinc curiositat i em moriré si no veig què hi ha dins —va dir.

—Obre-la —va dir.

Mira que ho faig, va pensar.

—De veritat —va dir—, és de burros tindre-se-les amb una carta. Tindre-se-les amb en Jimmy, d’acord. Però no llegir una carta per despit és de burros.

Ai, mare, va pensar, he dit burros. He dit burros dues vegades. Ja està. Si em sent que dic que és burro, ja no hi tinc res a fer, ja puc parlar tota la nit.

—¿Per què l’hauria de llegir? —va dir—. No m’interessa res del que em pugui dir.

—A mi sí.

—Obre-la —va dir.

Déu meu, va pensar, Déu meu, Déu meu, l’hi robaré del maletí i l’hi esbocinaré amb els ous remenats de demà, però no goso fer una cosa així, em trencaria el braç.

—Entesos —va dir—, a mi tampoc m’interessa.

Que cregui que ho deixo estar, que s’arrepapi tranquil·lament a la seva cadira, es mengi el pastís de llimona i que tregui un altre tema.

—Avui he dinat amb en Tom —va dir.

Amuntegant els plats a la cuina, va pensar, potser ho diu de debò, potser es mataria abans de fer-ho, potser realment no té cap curiositat i fins i tot si en tingués acabaria histèric intentant llegir-la a través del sobre, tancat al lavabo. O potser li ha arribat i ha dit, oh, d’en Jimmy, i l’ha llançat dins del maletí i se n’ha oblidat. El mataré si ho ha fet, va pensar, l’enterraré al soterrani.

Més tard, quan ell bevia el seu cafè, ella va dir:

—¿Que l’hi ensenyaràs a en John?

En John també es morirà, va pensar, en John també hi passarà de puntetes igual que estic fent jo ara.

—¿Ensenyar-li el què, a en John? —va dir.

—La carta d’en Jimmy.

—Ah —va dir—. I tant.

Li va agafar una gran sensació de triomf. Així que de debò que vol ensenyar-li la carta a en John, va pensar ella, així que només vol comprovar ell mateix que encara està empipat, vol que en John li digui, ¿de veritat que encara estàs empipat amb en Jimmy? I vol poder-li dir que sí. Des de la seva gran sensació de triomf, va pensar, ell també hi ha estat donant voltes tot aquest temps; i va dir, abans que pogués estar-se’n:

—Em pensava que l’hi volies retornar sense obrir.

Ell va aixecar la vista.

—Me n’havia oblidat —va dir—. Suposo que és el que faré.

Havia d’obrir la boca, va pensar. Se n’havia oblidat. El problema és, va pensar, que realment se n’havia oblidat. Li havia fugit del cap completament, no hi havia tornat a pensar, si hagués estat una serp l’hauria picat. Sota l’escala del soterrani, va pensar, amb el cap rebentat i la maleïda carta sota les mans plegades, i valdrà la pena, va pensar, i tant que valdrà la pena.

LA LOTERIA

El 27 de juny feia un matí clar i assolellat, amb la calor flamant d’un dia de ple estiu; tot estava florit i l’herba era d’un verd fort. La gent del poble van començar a aplegar-se a la plaça, entre l’oficina de correus i el banc, cap a les deu; en alguns pobles hi havia tanta gent que la loteria durava dos dies i s’havia de començar el dia 26 de juny, però en aquest poble només hi havia unes tres-centes persones i la loteria sencera trigava menys de dues hores, així que podien començar a les deu del matí i acabar a temps perquè els vilatans poguessin anar a dinar a casa.

Els nens van arribar primer, esclar. Feia poc que s’havia acabat el curs escolar i la sensació de llibertat neguitejava la majoria; quan es trobaven, solien estar tranquils una estona abans de posar-se a jugar amb rebombori, i encara xerraven de la classe i el mestre, dels llibres i dels càstigs. En Bobby Martin ja tenia les butxaques plenes de pedres, i els altres nois de seguida van seguir el seu exemple, triant les més llises i rodones; en Bobby, en Harry Jones i en Dickie Delacroix —els vilatans pronunciaven el seu nom «Delacroi»— van acabar fent una gran pila de pedres en una cantonada de la plaça i la protegien perquè els altres no els les prenguessin. Les noies estaven a una banda, xerrant, mirant els nois de reüll, i els nens més petits feien la croqueta o s’agafaven de la mà dels germans o germanes grans.

Els homes no van trigar a aplegar-se, vigilant les seves criatures i parlant de sembrar i de la pluja, de tractors i d’impostos. Feien pinya lluny de la pila de pedres de la cantonada, i les seves bromes eren tranquil·les, somreien més que reien. Les dones, amb vestits gastats d’estar per casa i jerseis, van arribar poc després que els homes. Es van saludar les unes a les altres i van fer una mica de safareig mentre anaven a trobar-se amb els marits. Les dones, al costat dels marits, no van trigar a cridar les seves criatures, i les criatures van anar-hi a contractor, les van haver de cridar quatre o cinc vegades. En Bobby Martin es va escapolir de la mà de la seva mare, rient, i va tornar cap a la pila de pedres. El seu pare s’hi va dirigir amb duresa i en Bobby va tornar ràpidament i es va posar al seu lloc entre el pare i el seu germà gran.

La loteria, com els balls tradicionals, el club juvenil i el programa de Halloween, la presentava el senyor Summers, que tenia el temps i l’energia per dedicar-se a les activitats cíviques. Era un home jovial i amb la cara rodona, que treballava en el negoci del carbó, i la gent li tenia llàstima perquè no tenia fills i la seva dona era una rondinaire. Quan va arribar a la plaça, carregant la caixa de fusta negra, es va sentir un murmuri entre els vilatans, i ell va saludar i va dir:

—Avui arribo una mica tard, gent.

El carter, el senyor Graves, el seguia, carregant un tamboret de tres potes que va col·locar al bell mig de la plaça, i el senyor Summers hi va posar la caixa al damunt. Els vilatans mantenien la distància, deixant un espai entre ells i el tamboret, i quan el senyor Summers va dir «¿Que em pot ajudar algú?», hi va haver un moment de vacil·lació abans que dos homes, el senyor Martin i el seu fill gran, en Baxter, s’acostessin per aguantar bé la caixa damunt del tamboret mentre el senyor Summers remenava les paperetes que hi havia a dins.

La parafernàlia original de la loteria feia temps que s’havia perdut, i la caixa negra que ara descansava sobre el tamboret s’utilitzava abans i tot que naixés el Vell Warner, l’home més vell del poble. El senyor Summers comentava sovint als vilatans que s’hauria de fer una nova caixa, però ningú volia faltar a la tradició que pogués representar la caixa negra. Es deia que la caixa actual s’havia fet amb algunes parts de la caixa que l’havia precedit, la que es va construir quan les primeres persones es van instal·lar aquí i van aixecar el poble. Cada any, després de la loteria, el senyor Summer tornava a comentar lo de la caixa nova, però cada any es deixava que el tema s’oblidés i no s’hi feia res. La caixa negra cada any estava més atrotinada; en aquell moment ja no era tota negra sinó que per un costat estava tota estellada i es veia el color original de la fusta, i en alguns llocs estava descolorida o tacada.

El senyor Martin i el seu fill gran Baxter van aguantar la caixa negra amb fermesa dalt del tamboret fins que el senyor Summer va haver remenat bé les paperetes amb la mà. Com que bona part del ritual s’havia oblidat o descartat, el senyor Summers havia aconseguit substituir les fitxes de fusta que s’havien utilitzat durant generacions per paperetes. Les fitxes de fusta, havia argumentat el senyor Summers, anaven molt bé quan el poble era petit, però ara que la població superava els tres-cents habitants i tot indicava que continuaria creixent, calia fer servir alguna cosa que fos més fàcil d’introduir a la caixa negra. La nit abans de la loteria, el senyor Summers i el senyor Graves feien les paperetes i les posaven a la caixa, i aleshores la duien a la caixa forta de l’empresa carbonera del senyor Summers i quedava ben custodiada fins que el senyor Summers se l’emportava l’endemà al matí cap a la plaça. La resta de l’any, la caixa es guardava, de vegades en un lloc, de vegades en un altre; es va passar un any a l’estable del senyor Graves i un altre pel terra de correus, i de vegades la col·locaven en una estanteria de la botiga d’en Martin i la deixaven allà.

Hi havia molt per fer abans que el senyor Summer declarés oberta la loteria. S’havien de preparar les llistes: dels caps de família, dels caps de les cases de cada família, dels membres de cada família. El senyor Summers havia de jurar el càrrec d’oficial de loteria davant del cap de correus; en una altra època, alguns se’n recordaven, es feia un recital d’alguna mena, un càntic vacu i desafinat que cada any s’entonava degudament; alguns creien que l’oficial de la loteria es quedava dret mentre recitava o cantava, d’altres creien que caminava entre la gent, però feia anys i panys que aquesta part del ritual s’havia deixat perdre. També hi havia hagut una salutació ritual, que l’oficial de la loteria havia de fer quan s’adreçava a cadascuna de les persones que venia a agafar la papereta, però això també va canviar amb el temps, fins ara, que els semblava que l’únic que calia era que l’oficial parlés amb cada persona que s’hi acostava. El senyor Summers tot això ho feia molt bé; amb camisa blanca i neta i texans, i una mà despreocupadament al damunt de la caixa negra, se’l veia molt competent i important mentre parlava interminablement amb el senyor Graves i els Martins.

Quan el senyor Summers va acabar de parlar i es va girar cap a l’aplec de vilatans, la senyora Hutchinson va venir corrents pel camí que menava a la plaça, amb el jersei sobre les espatlles, i va ocupar un lloc al darrere de la multitud.

—M’havia oblidat completament de quin dia era avui —va dir-li a la senyora Delacroix, que tenia al costat, i totes dues van riure baixet—. Em pensava que el meu marit era fora fent llenya —va continuar la senyora Hutchinson— i aleshores he mirat per la finestra i els nanos no hi eren, i llavors he recordat que era el vint-i-set i he vingut corrents.

Es va eixugar les mans al davantal i la senyora Delacroix va dir:

—Però has arribat a temps. Aquí encara xerren.

La senyora Hutchinson va estirar el coll per mirar per sobre de la multitud i va veure que marit i fills eren prop de la primera fila. Va tocar el braç de la senyora Delacroix a manera de comiat i va començar a obrir-se camí entre la multitud. La gent la deixava passar de bon humor; dues o tres persones van dir amb veu prou alta perquè se sentís entre la multitud «Ja ve la teva dona, Hutchinson», i «Bill, per fi ha arribat». La senyora Hutchinson va trobar-se amb el seu marit, i el senyor Summers, que l’havia estat esperant, va dir alegrement:

—Creia que hauríem hagut de començar sense tu, Tessie.

La senyora Hutchinson va dir, somrient:

—No podia deixar els plats per fregar, ¿oi que no, Joe? —i una riallada lleu va recórrer la multitud mentre tothom tornava a lloc després de l’arribada de la senyora Hutchinson.

—Bé, doncs —va dir el senyor Summers sòbriament—, suposo que és hora d’anar començant, així enllestim i podem tornar a treballar. ¿Falta algú?

—En Dunbar —van dir uns quants—. En Dunbar, en Dunbar.

El senyor Summer va consultar la llista.

—Clyde Dunbar —va dir—. És veritat. Es va trencar la cama, oi? ¿Qui agafa la papereta per ell?

—Jo, suposo —va dir una dona, i el senyor Summer es va girar per mirar-la.

—La dona l’agafa pel seu marit —va dir el senyor Summers—. ¿Que no tens cap fill gran que se’n pugui encarregar, Janey?

Encara que el senyor Summers i la resta del poble sabia perfectament la resposta, era el deure de l’oficial de la loteria fer aquestes preguntes formalment. El senyor Summers va esperar amb cara d’interès educat que la senyora Dunbar respongués.

—L’Horace encara no té setze anys —es va lamentar la senyora Dunbar—. Suposo que enguany em toca a mi fer-ho.

—Entesos —va dir el senyor Summers. Va fer una anotació a la llista que tenia a les mans. Aleshores va preguntar—: ¿El nano dels Watson agafarà la papereta, enguany?

Un noi alt va aixecar la mà entre la multitud.

—Aquí —va dir—. L’agafaré per mi i per ma mare.

Va parpellejar, neguitós, i va abaixar el cap quan algunes veus d’entre la multitud van dir coses com ara «Ben fet, Jack», i «Que bé que la teva mare tingui un home que se n’encarregui».

—Molt bé —va dir el senyor Summers—, suposo que ja hi som tots. ¿El Vell Warner és aquí?

—Sí —va respondre una veu, i el senyor Summers va assentir.

Es va fer un silenci sobtat entre la gent quan el senyor Summers es va escurar la gola i va mirar la llista.

—¿Tothom a punt? —va dir—. Ara llegiré els noms, primer els caps de família, i els homes vindran i agafaran una papereta de la caixa. Guardeu-la doblegada a la mà sense mirar-la fins que tothom hagi passat. ¿Queda clar?

La gent ho havia fet tantes vegades que només la meitat escoltaven les instruccions; la majoria d’ells estaven callats, llepant-se els llavis, sense mirar al voltant. Aleshores el senyor Summers va aixecar una mà i va dir:

—Adams.

Un home va separar-se de la multitud i va avançar.

—Hola, Steve —va dir el senyor Summers, i el senyor Adams va dir:

—Hola, Joe.

Es van somriure d’esma, neguitosos. Aleshores el senyor Adams va ficar la mà dins la caixa negra i va treure’n una papereta doblegada. Agafant-la fort per una punta, es va girar i va tornar de pressa cap al seu lloc en la multitud, on es va quedar una mica apartat de la seva família, sense mirar-se la mà.

—Allen —va dir el senyor Summers—. Anderson… Bentham.

—És com si ja no passés el temps, entre una loteria i la següent —va dir la senyora Delacroix a la senyora Graves a l’última fila—. És com si l’última l’haguéssim fet la setmana passada.

—El temps passa volant —va dir la senyora Graves.

—Clark… Delacroix.

—Vet aquí el meu marit —va dir la senyora Delacroix. Va aguantar la respiració mentre el seu marit avançava.

—Dunbar —va dir el senyor Summers, i la senyora Dunbar va anar tranquil·lament cap a la caixa mentre una de les dones deia «Som-hi, Janey», i una altra deia «Mi-te-la».

—Ens toca ara —va dir la senyora Graves.

Va mirar com el senyor Graves passava pel costat de la caixa, saludava el senyor Summers amb gravetat i agafava una papereta de la caixa. A aquestes altures ja hi havia molts homes entre la multitud que aguantaven les paperetes doblegades, rebregant-les neguitosos. La senyora Dunbar i els seus dos fills estaven junts, la senyora Dunbar aguantava la papereta.

—Harburt… Hutchinson.

—Vinga, Bill, som-hi —va dir la senyora Hutchinson, i la gent de prop va riure.

—Jones.

—Diuen —va dir el senyor Adams al Vell Warner, que tenia al costat— que al nord hi ha un poble on parlen de suprimir la loteria.

El Vell Warner va rebufar.

—Quina colla de bojos estúpids —va dir—. Sempre passa el mateix, amb el jovent: res els sembla bé. D’aquí poc voldran tornar a viure a les cavernes, que ningú treballi i viure una temporada així. Abans hi havia una dita: «La loteria al juny, aviat el blat al puny». Si badem, acabarem tots menjant aglans i estofat de picapoll. Sempre s’ha fet, la loteria —va afegir, empipat—. Com si no en tinguéssim prou amb veure el jove Joe Summers fent broma amb tothom.

—Hi ha pobles que ja han deixat de fer les loteries —va dir la senyora Adams.

—Això només cridaria el mal temps —va dir el Vell Warner, tossut—. Colla de joves estúpids.

—Martin. —I en Bobby Martin va mirar com el seu pare anava endavant—. Overdyke… Percy.

—Tant de bo s’afanyessin —va dir la senyora Dunbar al seu fill gran—. Tant de bo s’afanyessin.

—Ja gairebé estan —va dir el seu fill.

—Tu estigues a punt per córrer a dir-l’hi al pare —va dir la senyora Dunbar.

El senyor Summers va dir el seu propi nom i aleshores va fer exactament una passa endavant i va agafar una papereta de la caixa. Aleshores va dir:

—Warner.

—Fa setanta-set anys que hi participo —va dir el Vell Warner mentre avançava entre la gent—. Setanta-set anys.

—Watson. —El nano va avançar, incòmode, entre la multitud. Algú li va dir: «No t’atabalis, Jack». I el senyor Summers li va dir: «Pren-t’ho amb calma, fill».

—Zanini.

Després d’això, hi va haver una gran pausa, una pausa de no respirar, fins que el senyor Summers, brandant la seva papereta, va dir:

—Molt bé, companys.

Per un moment, no es va moure ningú, i aleshores tothom va desplegar les paperetes. De cop i volta, totes les dones van començar a parlar alhora, dient: «¿Qui és?», «¿A qui li ha tocat?», «¿Als Dunbar?», «¿Als Watson?». Llavors les veus van començar a dir, «Als Hutchinson. És en Bill», «Li ha tocat a en Bill».

—Ves a dir-l’hi a ton pare —va dir la senyora Dunbar al seu fill gran.

La gent va començar a buscar els Hutchinson. En Bill Hutchinson s’estava quiet, mirant la papereta que tenia a la mà. De cop i volta, la Tessie Hutchinson va cridar al senyor Summers:

—No li has deixat prou temps per agafar la papereta que volia. Ho he vist. No és just!

—S’ha de saber perdre, Tessie —va dir la senyora Delacroix, i la senyora Graves va dir:

—Tots ens hem arriscat igual.

—Calla, Tessie —va dir en Bill Hutchinson.

—Escolteu —va dir el senyor Summers—, hem anat força ràpid, i ara hauríem d’afanyar-nos encara una miqueta més per enllestir a l’hora. —Va consultar la llista següent—. Bill —va dir—, has agafat la papereta com a cap de la família Hutchinson. ¿Hi ha més Hutchinsons en altres cases?

—En Don i l’Eva —va cridar la senyora Hutchinson—. Que s’ho juguin ells!

—Les filles van amb les famílies dels seus marits, Tessie —va dir educadament el senyor Summers—, ho saps tan bé com tothom.

—No ha estat just —va dir la Tessies.

—Suposo que no, Joe —va dir en Bill Hutchinson, lamentant-se’n—. La meva filla va amb la família del seu marit, com ha de ser. I jo no tinc més família que els nanos.

—Aleshores, pel que fa a les famílies, et toca a tu —va dir com a explicació el senyor Summers—, i pel que fa a la casa, també, oi?

—Sí —va dir en Bill Hutchinson.

—¿Quants fills tens, Bill? —va preguntar el senyor Summers formalment.

—Tres —va dir en Bill Hutchinson—. En Bill, la Nancy i el petit Dave. I la Tessie i jo.

—Molt bé, doncs —va dir el senyor Summers—. Harry, ¿tens les seves paperetes? —El senyor Graves va assentir i li va mostrar les paperetes—. Fica-les a la caixa —va ordenar-li—. Agafa la d’en Bill i fica-la.

—Crec que hauríem de tornar a començar —va dir la senyora Hutchinson, tan calmada com va poder—. Ja t’ho he dit, no ha estat just. No li has deixat prou temps perquè pogués triar. Tothom ho ha vist.

El senyor Graves havia seleccionat les cinc paperetes i les havia posat a la caixa, i havia llençat a terra la resta, on la brisa les va fer voleiar.

—Escolteu —va dir la senyora Hutchinson a la gent que tenia al voltant.

—¿Estàs a punt, Bill? —va preguntar el senyor Summers, i en Bill Hutchinson, amb una ullada ràpida a la seva dona i fills, va assentir.

—Recordeu —va dir el senyor Summers—, agafeu la papereta i guardeu-la doblegada fins que tothom l’hagi agafat. Harry, tu ajuda el petit Dave. —El senyor Graves va agafar la ma del petitó, que va acostar-se de bona gana a la caixa—. Agafa una papereta de la caixa, Davy —va dir el senyor Summers. En Davy va ficar la mà a la caixa i va riure—. Agafa’n només una —va dir el senyor Summers—. Harry, guarda-l’hi tu. —El senyor Graves va estirar la papereta del puny premut del petitó i se la va quedar, mentre en Dave es quedava al seu costat i mirava cap amunt sense entendre res.

»Nancy —va dir el senyor Summers. La Nancy tenia dotze anys, i a les seves companyes del col·legi els costava respirar mentre ella avançava, allisant-se la faldilla, i agafava delicadament una papereta de la caixa—. Bill fill —va dir el senyor Summers, i en Billy, amb la cara vermella i els peus massa grans, gairebé tomba la caixa en treure’n la papereta—. Tessie —va dir el senyor Summers. Ella va vacil·lar un moment, va mirar al voltant, desafiant, i aleshores va prémer els llavis i va anar cap a la caixa. Va arrabassar una papereta de la caixa i la va aguantar darrere seu.

»Bill —va dir el senyor Summers, i en Bill Hutchinson va ficar la mà i va palpar fins que va treure l’última papereta.

La multitud estava en silenci. Una noia va murmurar «Espero que no sigui la Nancy», i el murmuri va arribar a tothom.

—Ja no és el que era —va dir el Vell Warner obertament—. La gent ja no és el que era.

—Molt bé —va dir el senyor Summers—. Obriu les paperetes. Harry, obre la del petit Dave.

El senyor Graves va obrir la papereta i es va sentir un sospir general entre la multitud quan la va ensenyar i tothom va poder veure que estava en blanc. La Nancy i en Bill fill van obrir les seves alhora, i tots dos van somriure i van riure, girant-se cap a la multitud i ensenyant les paperetes per damunt dels seus caps.

—Tessie —va dir el senyor Summers. Hi va haver una pausa, i aleshores el senyor Summers va mirar en Bill Hutchinson i en Bill va obrir la seva papereta i la va ensenyar. Estava en blanc.

—És la Tessie —va dir el senyor Summers, i la veu no li va tremolar—. Ensenya’ns la seva papereta, Bill.

En Bill va anar cap a la seva dona i va arrabassar-li la papereta de la mà. Tenia una marca negra, la marca negra que el senyor Summers havia fet la nit abans amb un llapis gruixut a l’oficina de l’empresa de carbó. En Bill Hutchinson la va brandar i aleshores la multitud es va estremir.

—Vinga, gent —va dir el senyor Summers—. Enllestim de pressa.

Malgrat que els vilatans havien oblidat el ritual i havien perdut la caixa negra original, encara recordaven com es feien servir les pedres. La pila de pedres que havien fet els nanos abans estava a punt; hi havia pedres a terra amb els trossos de paper que havien voleiat de la caixa. La senyora Delacroix va agafar una pedra tan grossa que la va haver d’agafar amb totes dues mans i es va girar cap a la senyora Dunbar i li va dir:

—Vinga —va dir—. Afanya’t.

La senyora Dunbar tenia pedres petites a totes dues mans i va dir, respirant amb dificultat:

—No puc córrer. Ves tirant i ja t’atraparé.

La canalla ja tenia pedres i algú li va donar quatre còdols al petit Davy Hutchinson.

La Tessie Hutchinson era al centre de la clariana que s’havia fet i obria els braços desesperadament mentre els vilatans se li acostaven.

—No és just —va dir. Una pedra li va picar a un cantó del cap.

El vell Warner deia:

—Vinga, vinga, som-hi tots.

L’Steve Adams era davant de la multitud dels vilatans, amb la senyora Graves al costat.

—No és just, no està bé —va cridar la senyora Hutchinson, i aleshores tothom se li va llançar al damunt.

V

EPÍLEG

Quan ella s’enfilà dalt de la nau

no hi veié cap tripulant

però les veles eren de seda suau

i tots els pals eren daurats.

Encara no havien fet ni tres llegües

no havien fet ni tres llegües encara

que ell canvià d’humor

i se li torbà la mirada.

Encara no havien fet ni tres llegües

no havien fet ni tres llegües encara

que ella li veié la pota peluda

i arrencà a plorar desconsolada.

—Oh, estimada, ara no ploris,

no ploris més, estimada,

que jo t’ensenyaré els lliris

que creixen pels camps d’Itàlia.

—¿Què són aquests turons

on el sol hi brilla tant?

—Són els turons celestials

on mai no arribaràs.

—¿Què és aquesta muntanya

tan terrible i tan glaçada?

—És la muntanya de l’infern

que és on tu i jo anirem.

I agafà amb la mà el pal major,

el trinquet amb el genoll,

partí la nau per la meitat

i l’estimbà al fons del mar.

De James Harris, L’amant dimoni
(cançó infantil n. 243)

SHIRLEY HARDIE JACKSON (San Francisco, Califòrnia, 14 de desembre de 1916 - North Bennington, Vermont, 8 d’agost de 1965) fou una escriptora estatunidenca especialitzada en el gènere de terror. Va influir fortament en autors com Stephen King, Nigel Kneale i Richard Matheson.

El seu relat més conegut és possiblement «The Lottery» (1948), que suggereix l’existència d’un tètric i estremidor submón en les petites ciutats de l’Amèrica profunda. El conte es publicà el 28 de juny de 1948 a The New Yorker i donà origen a centenars de commocionades cartes per part dels lectors.

La seva producció literària inclou sis novel·les, dos llibres autobiogràfics, nombrosos assajos, més de cent relats i unes quantes històries infantils. Les novel·les són: The Road Through the Wall (1948), Hangsaman (1951), The Bird’s Nest (1954), The Sundial (1958), The Haunting of Hill House (1959) i We Have Always Lived in the Castle (1962).

L’escriptora americana no va rebre bones crítiques en vida. Els seus primers textos es van publicar en revistes sota el perfil d’escriptora ocasional, esposa i mare de quatre fills, que s’entretenia escrivint en les seves estones lliures.

Notes

[1] Aquesta expressió ve d’una tira còmica de començament del segle passat, Alphonse and Gaston, de Frederick Burr Opper. (N. del t.) <<