Gena Showalter

Fordította Bartók Júlia

Ulpiusház Könyvkiadó

Budapest, 2010

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Gena Showalter: Heart of the Dragon

A szerzőtől az Ulpiusház Könyvkiadónál megjelent:

Éj sötét vágyak

Éjsötét csók

Éjsötét bosszú

Előkészületben: Éj sötét hangok

Copyright © 2005 by Gena Showalter

All rights reserved

Hungárián translation © Bartók Júlia, 2010

© Ulpius-ház Könyvkiadó, 2010

Cover Art Copyright © 2009 by Harlequin Enterprises Limited.

Cover art used by arrangement with Harlequin Enterprises Limited.

® and ™ are trademarks owned by Harlequin Enterprises

Limited and its affiliated companies, used under license.

ISBN 978 963 254 295 9

PROLÓGUS

Atlantisz

− Érzed, fiam? Érzed, ahogy beborít a Köd?

Darius en Kravin lehunyta a szemét, a mester szavai visszhangoztak elméjében. Valóban érzi? Istenek, de mennyire! Hiába csak négy időszakot élt meg, itt zakatol minden porcikájában. Bőre bizsergett a hidegtől, a sav émelyítőén marta a torkát, ahogy ellepte őket a Köd. Ereiben egyre gyorsabban lüktetett az a megtévesztőén édeskés, felkavaróan illatos anyag.

Hevesen küzdött a késztetéssel, hogy itt hagyja a barlang lépcsőit és a fölötte tornyosuló palotát. Minden izma megfeszült, a keze ökölbe szorult.

Maradnom kell. Ez a kötelességem.

Darius lassan, minden erejét összeszedve kinyitotta a szemét, és nagyot sóhajtott, ahogy tekintete találkozott Javaréval. Mesterét és mögötte a barlang széljárta falait is beburkolta az egyre sűrűsödő, szellemszerű köd.

− Minden alkalommal hasonlót fogsz tapasztalni, amikor a Köd figyelmeztet, hogy utazó van a közelben − szólalt meg Javar. − Soha ne kóborolj messze! Ott fönt élsz majd másokkal, de mindig vissza kell térned ide, ha érzed a hívást.

− Nem tetszik ez a hely − a fiú hangja remegett.

− Elgyöngít a hideg.

− Akadnak sárkányok, akiket valóban erőtlenné tesz a hideg, de te nem tartozol közéjük. Soha többé. A Köd részeddé válik, a hideg pedig legkedvesebb társaddá. Most pedig figyelj − szólt a mester. − Nagyon figyelj!

Darius először semmit nem hallott. Majd hirtelen valami mélyről jövő, elvékonyodó visításra lett figyelmes, a hang úgy rezonált a fülében, mint valami halálhörgés. Biztos a szél az, győzködte magát. Csak a szél. Féktelen szél hatolt be ennek az átkozott helynek minden egyes szögletébe, kérlelhetetlenül. A fiú orra megtelt a kétségbeesés, a megsemmisülés és a magány szagával, ahogy igyekezett megkapaszkodni.

Végül mégsem az a szétzúzó erő csapott le rá, amire számított, pusztán egy gúnyosan lágy cirógatást érzett a bőrén. A drágakövekkel ékesített medál zümmögve életre kelt, égetve a sárkánytetoválást, amely csak ma reggel lett a húsába vésve.

Összeszorította a száját, hogy elhallgattassa a mélyről jövő kétség sóhaját.

A mester elégedetten föllélegzett, és szélesre tárta a karját. − Ez az, amiért élni fogsz, fiam! Ez a te küldetésed! Ölni fogsz majd, ha kell.

− Nem akarom, hogy a küldetésem mások életébe kerüljön − ellenkezett Darius, a szavak önkéntelenül, botladozva potyogtak ki a száján.

Javar megdermedt, ádáz düh lobbant a jégkék szemek mélyén, mely szemek annyira különböztek Dariusétól, a sárkányok szemétől. A sárkányoknak aranyszínű szeme van, kivéve Javart.

− A rendeltetésed, hogy a Köd Őrzőjévé, a harcosok királyává légy − jelentette ki Javar. − Hálásnak kellene lenned, amiért téged választottalak mind közül a feladatra!

Darius nagyot nyelt. Hálásnak? Talán valóban hálásnak kellene lennie. Mégis sokkal inkább… elveszettnek érezte magát. Magányosnak. Rettentően elhagyatottnak és kétségbeesettnek. Valóban ezt akarta? Valóban ilyen életet áhított magának? Tekintetével végigpásztázta a vidéket. Pár törött szék hevert szanaszét a gallyakon, a porban. A csupasz, fekete falakból csak a hideg, metsző valóság áradt, és a reménytelenség ott lődörgő árnyéka. Hogy Őrzővé váljon, egész létét, teljes lelkét ennek a barlangnak kell ajánlania.

Javar hunyorított, és mintha a vízcseppek koppanására menetelt volna, odalépett Dariushoz. Ajkát szigorúan összeszorítva erősen megragadta tanítványa karját.

− Anyádat és apádat lemészárolták! Nővéreidet megerőszakolták, majd elvágták a torkukat! Ha a legutolsó Őrző teljesítette volna a kötelességét, most a családoddal lehetnél!

Dariusba élesen hasított a fájdalom, legszívesebben kikaparta volna a saját szemét, hogy elhalványuljon a gyűlölt kép, mely kérlelhetetlenül ott lebegett előtte. Sudár édesanyja eltorzult testtel, saját vérének bíborvörös folyójában dermedten fekve. Csontig hatoló vágások édesapja hátában. A három nővére… A fiú arca megrándult, de azonnal kipislogta a szúró könnyeket. Nem fog sírni. Most nem. Ahogy akkor sem tette.

Pár napja sem történt, amikor hazatért a vadászatból, és halva találta a családját. Nem sírt akkor sem. És utána sem hullajtott egyetlen könnycseppet sem, amikor a támadókat végül kivégezték. A sírás gyöngeséget árul el. Kihúzta magát, és előreszegte az állat.

− Így már jó − dicsérte Javar, büszkeség csillogott a szemében. − Utasítsd el a könnyeidet, és rejtsd el a fájdalmadat! Fordítsd azok ellen, akik behatolnak a földünkre! Öld meg őket, hiszen nincs más szándékuk, minthogy ellenünk törjenek.

− Úgy lesz, ahogy parancsolod − ezzel Darius elfordította a tekintetét. − De…

− Kötelességed az utazók megsemmisítése − szakította félbe Javar. − A te kiváltságod, hogy végezz velük.

− És ha ártatlan nők és gyerekek kóborolnak erre véletlenül? − Darius csupán a gondolattól, hogy ártatlan lényeket pusztítson el, amilyenek a nővérei is voltak, már most gyűlölte a szörnyet, amivé vál nia kellene Javar kívánsága szerint. De már késő megállítani a folyamot, amelybe belevetette magát. A barátaiért bármire képes lenne. Csak ők maradtak neki.

− Talán őket elengedhetném.

− Nem!

− Mi kárt tehetnének gyerekek a népünkben?

− Magukkal viszik a Köd tudását, amivel akár egy hadsereget is mozgósítani lehet! − Javar hevesen megrázta Dariust. − Felfogtad végre? Érted, mit kell tenned és miért?

− Igen − felelte Darius megadóan, majd lepillantott a bakancsa mellett csordogáló vékony, égszínkék erecskére. Tekintetével követte a víz szelíd derűjét. Ó, hiszen ugyanezt a tisztaságot hordozza magában! − Értem.

− Túl érzékeny vagy, fiam − Javar sóhajtva elengedte. − Ha nem emelsz erősebb bástyákat magadköré, saját érzelmeid okozzák majd a vesztedet és mindazokét, akiket szeretsz.

Darius visszanyelte a torkában formálódó kemény gombócot.

− Akkor segíts nekem, Javar! Segíts megszabadulnom az érzelmeimtől, hogy el tudjam látni a feladatomat!

− Mint már mondtam, mindössze annyi a dolgod, hogy mélyen elásd magadban a fájdalmat, olyan mélyre, hogy senki el ne érhesse, még te magad sem.

Milyen könnyedén hangzik! Mégis, hogyan temessen el az ember ilyen kínzó szomorúságot? Ilyen megsemmisítő emlékeket? Hogyan lehetséges legyőzni ezt a borzalmas gyötrelmet? Bármire, bármire képes lenne, hogy békét leljen!

− Hogyan? − kérdezte a mestert.

− Te magad fogsz rálelni a válaszra. Jóval hamarabb, mint gondolnád.

Ekkor a varázslatos erő jóval áthatóbban kezdett el örvényleni körülöttük, hullámozva, mintha enyhülésért esedezne. Szétterjedt, besűrűsödött, a sötétség és a veszély féktelen illatát árasztva. Energiahullám tört át a falakon, akár egy villámlás, majd színes szikrák robbantak.

Darius megdermedt a rémülettől, rettegés és igen, mohó várakozás hasított belé.

− Hamarosan belép egy utazó − figyelmeztette Javar feszes higgadtsággal.

Darius remegő kézzel nyúlt kardja markolatához.

− Ahogy belép, zavarodottság lesz úrrá rajta. Ezt kell a javadra fordítanod, és azon nyomban megsemmisítened a betolakodót.

De vajon képes lesz-e rá?

− Nem állok készen. Nem tudom…

− De igen, meg fogod tenni − felelte Javar, acélos éllel a hangjában. − Két portál van, ez az egyik, ahol te őrködsz, a város túlsó végén pedig én. Nem kérek tőled olyat, amit én magam nem tennék meg, illetve ne tettem volna meg korábban.

Ebben a pillanatban magas férfi lépett elő a Ködből. Szeme lehunyva, arca sápadt, ruházata zilált. Haja sűrű és ezüstös, napbarnított bőre mély ráncoktól barázdált. Tudósnak tűnt, nem gonosz szán-dékkal közeledő harcosnak.

Darius még mindig remegett, amikor kirántotta a kardját a hüvelyéből. Szinte meggörnyedt ellentétes érzelmeinek pusztító erejétől. Egyik fele továbbra is azt szajkózta, hogy rohanjon el, hogy ne vegye magára a feladatot, mégis maradt. Ezt kell tennie, hiszen Javarnak igaza van: az utazók mind ellensé-gek, nem számít, kik ők, illetve milyen szándékkal érkeznek.

Nem számít a megjelenésük sem.

− Tedd meg, Darius! − kiáltotta Javar. − Most!

Az utazó szemhéja hirtelen felpattant, és tekintetük találkozott: a sárkány arany szeme az emberi zölddel. Elszántság a félelemmel. Élet a halállal.

Darius fölemelte a pengét, egyetlen pillanatra megtorpant, majd rohanni kezdett, aztán még utoljára elbizonytalanodott, végül lecsapott. A vér, mint mérgezett eső fröcskölt meztelen mellkasára és alkarjára. Gargarizáló lihegés hagyta el az idegen ajkát, majd lassan, nagyon lassan, az élettelen test elzuhant.

Hosszú, gyötrő pillanatok múlva Darius még mindig megkövülve állt a holttest mellett. Mit tettem? Eldobta a kardot, távolról hallotta a kongást, ahogy a fém a földnek ütődik.

Majd összegörnyedt és hányt.

Ahogy a gyomra kiürült, úgy halványult el a kétségbeesése is. Nem volt már a szívében helye sem megbánásnak, sem szomorúságnak. Jeges érzés húzódott a mellkasára, illetve oda, ami még megmaradt a leikéből. Szívesen fogadta és ölelte magához a dermedtséget, míg végül valóban nem érzett mást, csak végtelen űrt. Tovaszállt minden szívfájdalma és szenvedése.

Elvégezte a kötelességét.

− Büszke vagyok rád, fiam! − Javar rácsapott a fiú vállára az érzelem kivételes megnyilvánulásaként. − Készen állsz, hogy letedd az Őrzők esküjét.

Darius remegése végleg elcsendesült, kiegyene-sedett, és megtörölte a száját. − Igen − szólalt meg eltökélten, egyre erősebben ragaszkodva az áhított közönyhöz. − Készen állok.

− Akkor hát rajta!

Most már nem volt helye megtorpanásnak. Térdre vetette magát.

− Itt maradok, elpusztítok minden betolakodót, aki átmerészel lépni a Ködön. Az életemre esküszöm. A halálomra esküszöm. − Ahogy kiejtette a szavakat, varázslatos fekete és vörös szimbólumok jelentek meg a mellkasán és a hátán, melyek belső tűztől világítottak. − Ez az egyetlen cél, amely vezérelni fog. Én vagyok a Köd Őrzője.

Javar sokáig meredt rá, majd elégedetten bólintott. − A szemed színe megváltozott, a Ködöt tükrözi vissza. Eggyé váltatok, így helyes, fiam. Így van jól.

ELSŐ FEJEZET

Háromszáz évvel később

− Ő nem nevet.

− És a hangját sem emeli föl soha.

− Amikor Grayley véletlenül beledöfött Darius combjába egy hatfogú késsel, a vezér még csak nem is pislogott.

− Ráférne egy kiadós hancúr, de vajon tudja-e, mire való a farka?

Ez utóbbi megjegyzést morajló férfikacaj követte.

Darius en Kravin belépett a tágas ebédlőbe, és módszeresen lajstromba vette a látottakat. A fekete ébenfa padló sötéten izzott, tökéletes kontrasztot alkotva a sárkánymetszetdíszítésű elefántcsontszínű falakkal. Az ablakokat törékeny lidércfényű, áttetsző kárpit vonta be. A kristálymennyezet a tengervíz békéjét tükrözte, mely körbezárta a hatalmas várost.

A hosszú, négyszögletes ebédlőasztalhoz lépett. A nyalánkságok és gyümölcsök mennyei aromája ugyan ott lebegett az orrában, de az évek során megromlott a szaglóérzéke, ízeket is alig érzett, és a színek közt sem látott különbséget. Nem ízlelt mást, mint hamut, nem szagolt mást a levegőn kívül, és csak fehéret és feketét látott. Ő akarta így. Jobb és könnyebb ürességben létezni. Csak nagy ritkán vágyott másra.

Egy harcos megpillantotta, és azonnal lepisszegte a többieket. A résztvevők keze ökölbe szorult a hirtelen rájuk szakadt csöndben. Az ételére fókuszált mindenki, mintha hirtelen a sült szárnyas vált volna a legfenségesebb dologgá, amelyet valaha az istenek alkottak. A kedélyes hangulat szemlátomást elkomorult.

Emberei szavához híven, Darius egyetlen mosoly, illetve homlokráncolás nélkül foglalt helyet az asztalfőn. Csak miután legurították a harmadik ser-leg bort is, indult el újra a beszélgetés, de immár bölcsen témát váltottak. Ezúttal nőkről társalogtak, akiket boldoggá tettek és a háborúkról, amelyeket megnyertek. Csupa nagyzolás. Az egyik harcos képes volt azt állítani, négy nőnek okozott egyszerre örömet, miközben sikeresen bevette az ellenség kapuját. Egy sárkány? Lehetetlen.

Darius ezerszer hallgatott végig már hasonló tör-téneteket. Lenyelt egy falat ízetlen húst, és a mellette ülő harcosához fordult:

− Újabb hírek?

Brand, a főparancsnok ádáz vigyorral vállat vont. − Akad. − A férfi világos haja harci divat szerint fonatokban lógott, begyűrve a füle mögé. − A vámpírok szokatlan mozgolódásba kezdtek. Elhagyják a Külső Várost, és a Belső Városban gyülekeznek.

− Pedig ritkán jönnek. Nincs arra utaló jel, mi keresnivalójuk van erre?

− Az biztos, hogy ránk nézve semmi jót nem jelent − szólt közbe Madox. − Én azt mondom, öljünk le mindenkit, aki túl közel merészkedik az otthonunkhoz. − Ő volt a legmagasabb sárkány a palotában és örökké harcra kész. Az asztal túlsó végén terpeszkedett, könyökét az asztallapra támasztva, mindkét kezében egy-egy jókora húsdarabot tartott.

− Jóval erősebbek és harcedzettebbek vagyunk náluk.

− Az egész fajt ki kellene irtani! − kontrázott a Madox balján ülő harcos. Renard volt az, általában ő fedezte a hadsereget a csatában. Kevesekhez ha sonló elszántsággal harcolt, brutálisan kitartó volt, ráadásul Atlantisz minden fajának anatómiáját alaposan tanulmányozta, így pontosan tudta, hova kell lecsapni, hogy minél nagyobb fájdalmat okozzon.

Pár évvel ezelőtt Renardot és a feleségét elkapta egy csapat vámpír. Odaláncolták egy falhoz, és kényszerítették, hogy nézze végig a felesége megerőszakolását, majd ahogy lecsapolják a vérét. Amikor Renardnak sikerült kiszabadulnia, brutálisan végzett mindenkivel, de szívfájdalma nem enyhült. Más emberré vált, többé nem ismert sem vidámságot, sem megbocsátást. Darius nagyon nem örült neki, hogy a sárkányok egy zsivány csoportja úgy állt bosszút, hogy ugyanazt elkövették a vámpírkirállyal, aki nem is volt felelős Renard tragédiájáért, de most már Dariust okolja a történtekért, így háború tört ki a két faj között.

− Talán könyöröghetnénk Zeuszhoz, hogy pusztítsa el őket − vetette közbe Brand.

− Az istenek már régóta megfeledkeztek rólunk − vont vállat Renard. − Ráadásul Zeusz sok szempontból olyan, mint Kronosz. Talán beleegyezik, de tényleg akarjuk? Mindannyian a titánok teremtményei vagyunk, az ellenségeink úgyszintén. Ha Zeusz megsemmisíti az egyik fajt, mi tartaná vissza, hogy ne tegye meg ugyanazt a másikkal?

Brand felhajtotta a maradék borát. − Akkor hát nem kérjük ki a véleményét, hanem lecsapunk! -fakadt ki ádáz tekintetet lövellve.

− Eljött az idő, hogy hadat üzenjünk − morgott Madox egyetértőén.

A „háború” említése elégedett mosolyt csalt ki a résztvevőkből.

− A vámpíroknak valóban pusztulniuk kell. Káoszt teremtettek, és már csak ezért is halál a büntetésük. − Darius egyesével belenézett minden harcosa szemébe, amíg a másik nem bírta tovább, és elkapta a tekintetét. − De ideje van a háborúnak és ideje a stratégiának. Most a stratégián van a sor. Egy járőrt küldök a Belső Városba, hogy kipuhatolja a vámpírok szándékát. Akkor majd tudni fogjuk, mit tegyünk.

− De… − ellenkezett valaki.

Darius azonnal leintette. − Őseink vívtak utoljára csatát a vámpírokkal, és győztünk ugyan, de iszonyú nagy veszteség árán. Családok estek áldozatul, vér áztatta a földet. Türelemre van szükség, az én harcosaim márpedig nem fogják elhamarkodottan belevetni magukat valami csetepatéba!

A csalódottság csönd formájában telepedett meg a hallgatóság közt, beburkolta az ablakokat, és felkúszott a falakra is. Darius nem volt benne biztos, vajon fontolóra veszik-e a szavait, vagy fellázadnak.

− Mit érdekel téged, Darius, ha családok pusztulnak is el? Meggyőződésem, hogy egy olyan szívtelen korcs, mint amilyen te vagy, még örömét is lelné az erőszakban! − A súlyos szavak az asztal túlsó végéből érkeztek; Tagart dölyfösen dőlt hátra a székén. − Nem lelkesít, hogy még több vért onts? Nem mindegy, hogy most vámpírvérről van szó, nem emberi vérről?

A dühödt moraj nőttön-nőtt, sokan felpattantak Darius felé fordulva, mintha arra vártak volna, hogy uralkodójuk hidegvérrel végezzen a pimasz lázadóval, aki mellesleg annak adott hangot, amire mindannyian gondoltak. Tagart egész egyszerűen csak nevetett, szembenéz ő bárkivel, aki ellene támad.

Valóban szívtelennek tartanak? − csodálkozott el Darius. Tényleg annyira irgalmatlan volna, hogy kivégezze a saját fajtáját olyan jelentéktelen dolog miatt, mint egy szóbeli inzultus? Gyilkos ő, valóban, de nem szívtelen, hiszen vannak érzelmei. Enyhe formában ugyan, de igenis vannak. Csak éppen tudja, hogyan kontrollálja és temesse el őket jó mélyre, így ítélte a leghelyesebbnek. Az erős indulatok zavart szülnek, a zavarból pedig szívtépő fájdalom származik. A szívtépő fájdalom emlékeket idéz… Ujjai feszülten a villa köré fonódtak, de azonnal lazított.

Inkább nem érez semmit, minthogy újra átélje a múltbeli fájdalmat, amely egykönnyen a jelenévé is válhat, ha engedi, hogy akár egy egyszerű kis emlékfoszlány is gyökeret verjen, és kicsírázzanak a mérgező ágak.

− Az én családom Atlantisz − szólalt meg végül zavartalan nyugalommal. − Az én feladatom megvédeni. Ha kell, hát inkább magamra haragítom az embereimet, és inkább várok, mielőtt hadat üzennék.

Amikor Tagart látta, hogy hiába provokálja Dariust, vállat vont, és turkálni kezdte az ételt.

− Igazad van, barátom − Brand széles vigyorral csapott Darius vállára. − A háború csak akkor mulatság, ha nyilvánvalóvá válik, ki a győztes. Szükségünk van a tanácsodra, helyesebb szolgálatkészen várakoznunk.

− Ha még simábbra nyalod a seggét, kicserepesedik a szád − morgott Tagart.

Brandnek azon nyomban lelohadt a mosolya, és a nyakában lógó medalion fényleni kezdett. − Mit mondtál? − kérdezte fojtott indulattal.

− A füled is olyan gyönge, mint a többi testrészed? − szökkent talpra Tagart, tenyerével a csillogó asztallapra támaszkodva. A két férfi távolról farkasszemet nézett egymással, feszült csönd telepedett közéjük. − Azt mondtam, ha még simábbra nyalod a seggét, kicserepesedik a szád!

Brand morogva meglódult az asztal túlsó vége felé, edényeket vert le siettében, ahogy Tagartra támadt. Hirtelen hüllőszerű pikkelyek lepték el a testét, és áttetsző, fehéren izzó szárnyak nőttek ki a hátából, leszakítva ingjét és nadrágját. A férfi átalakult bestiává. Tűz lövellt a szájából, megperzselve mindent, ami az útjába került.

Hasonló átváltozás zajlott le Tagart testén is, és a két szörnyeteg viaskodni kezdett az ébenfa padlón, ádáz düh vei rontottak egymásnak karommal és foggal.

A sárkány harcosok képesek valódi sárkánnyá változni, akármikor úgy kívánják, de a transzformáció létrejöhet öntörvényű módon is, akárhányszor tomboló érzelmek ragadják el őket. Darius saját magán semmi jelét nem tapasztalta az átalakulási folyamatnak, sem spontán módon, sem akarattal, mióta háromszáz évvel ezelőtt lemészárolva találta a családját. Azt gyanította, sárkány énje valamiképpen elveszett.

Tagart vicsorgott, miközben Brand a falhoz vágta, megrepesztve a felbecsülhetetlen értékű elefántcsontot. De gyorsan magához tért, és Brand arcát kezdte csapkodni fűrészes farkával, csipkés, vérző sebet okozva. Bősz morajlásuk olyan élesen visszhangzott, akár egy tőr csikorgása. A fel-feltörő lángzuhatagot megveszekedett morgás követte. Újra és újra lecsaptak, elváltak, megkerülték egymást, majd ismét támadásba lendültek.

A többiek izgatottan szöktek talpra, és nagy sietve nekiálltak fogadásokat kötni a nyertesre. − Nyolc aranydrachma Brandre! − kiabált Grayley.

− Tizet Tagartra! − kiabálta Brittan.

− Húszat, ha végeznek egymással − kiabált Zaeven megveszve.

− Elég − szólalt meg Darius kimérten.

A küzdő felek mintegy varázsszóra szétugrottak Darius parancsszava hallatán. Zihálva meredtek egymásra, mint két ketrecbe zárt vadállat, bármelyik pillanatban készen a következő támadásra.

− Üljetek le − adta ki az utasítást Darius ugyanazzal a higgadt hangsúllyal.

Eszük ágában sem volt engedelmeskedni, továbbra is ádázul morogtak egymásra. Nem úgy a többiek. Némán helyet foglalt mindenki. Hiába, hogy legszívesebben folytatták volna a drukkolást és a fogadások kötését, mégiscsak Darius volt a vezérük, a királyuk, és jobbnak látták nem ellenszegülni neki.

− Ti sem vagytok mentesek a parancs alól − szólította fel Darius Tagartot és Brandet, épphogy csak fölemelve a hangját. − Higgadjatok le, és foglaljatok helyet.

A két harcos dühödten hunyorított felé, mire Darius felhúzta a szemöldökét, és intett: „Gyerünk, kapjatok el. De ne várjátok, hogy életben maradtok.”

Percek múltak el néma csöndben, míg végül a ziháló, küzdő felek újra fölvették emberi formájukat. Szárnyaik visszahúzódtak, szorosan behúzódva a hátukon lévő résekbe. Pikkelyeik elhalványultak, és előtűnt a csupasz emberi bőr. Darius a palota minden helyiségében tárolt tartaléköltözéket, úgyhogy megragadtak egy-egy nadrágot a falon lévő kampóról, felöltöztek, majd helyet foglaltak.

− Az én palotámban nincs helye viszálykodásnak − jelentette ki Darius.

Brand letörölte a vérfoltot az ajkáról, és továbbra is dühödten hunyorított Tagartra, mire válaszképpen Tagart feltárta éles fogsorát, és metsző morgást hallatott. Dariusnak azonnal feltűnt, hogy a határán vannak, hogy megint egymásnak essenek.

Megvakarta borostás állat. Soha nem volt még hálásabb, hogy ilyen óriási türelemmel rendelkezik, és még sohasem kételkedett ennyire az ő általa megalkotott szabályokban. Sárkányai négy egységből álltak. Egy egység cirkált a Külső Városban, egy másik a Belsőben. A harmadik szabadon kószálhatott, nőzhetett, elmerülhetett a bor mámorában és egyéb bűnös élvezetekben. Az utolsónak itt kellett maradnia gyakorlatozni. Minden negyedik héten az egységek váltották egymást.

Ezek két napja vannak itt − mindössze két napja! −, és már most nem bírnak magukkal. Ha nem talál ki valamit, amivel lekötheti őket, még szépen megölik egymást, mielőtt a kiszabott idejük lejárna.

− Mit szólnátok egy kardforgató viadalhoz? − kérdezte eltökélten.

Néhányan közönyösen vállat vontak, mások így dünnyögtek: − Már megint…

− Na ne − ellenkezett Renard, megrázva sötét haját. − Mindig te győzöl. Ez így nem kihívás.

− Akkor hát mit szeretnétek?

− Nőket! − kiáltotta valaki. − Hozass nekünk nőket!

Darius szigorú arckifejezést öltött. − Hisz tudjátok, hogy nem engedek nőket a palotába. Túl sokat illegetik magukat, hogy magukra vonják a figyelmet, csak viszályt szítanának köztetek, és nem olyan könnyűt, mint az iménti.

Csalódott morgás fogadta szavait.

− Van egy ötletem − fordult Dariushoz Brand, ajka lassan mosolyra húzódott, eltörölve a harag vonásait. − Engedd meg, hogy új versennyel álljak elő! Kivételesen ebben nem a fizikai erő számítana, hanem a ravaszság és a bölcsesség.

A többiek érdeklődve kapták fel a fejüket. Még Tagart dühödt tekintete is megenyhült, és kíváncsiság gyűlt a szemében. A bölcsességbeli verseny elég ártatlannak hangzott, úgyhogy Darius bólintott, és intett Brandnek, hogy folytassa.

Brand egyre kajánabbul mosolygott. − A verseny egyszerű: aki először képes kihozni Dariust a sodrából, az nyer.

− Nem hinném… − kezdte Darius, de Madox izgatottságtól fűtve túlkiabálta.

− És mi a nyeremény?

− A büszkeség, hogy mindnyájunkat legyőzött − felelte Brand. − Ráadásnak pedig egy verés Dariustól, ez a minimum. − Lanyhán vállat vont, hátradőlt széke bársonypárnáira, és könyökét az asztalra támasztotta. − De az istenekre esküszöm, minden sérülés megéri!

Nyolc pár szem szegeződött Dariusra bátortalan érdeklődéssel. Mérlegelik a lehetőségeket. Spekulának.

− Nem hinném… − ellenkezett továbbra is Darius, de megint csak lehurrogták.

− Jól hangzik − vágott a szavába Tagart.

− Én benne vagyok.

− Én is.

− És én is.

− Nem − bökte ki végül Darius, mielőtt ismét belefojthatták volna a szót, majd lenyelt egy ízetlen falat szárnyast. − Most pedig szeretnék többet hallani a vámpírok ténykedéseiről.

− Ha mosolyra fakasztom, az is számít? − Madox Brandra pillantva hevesen talpra szökkent, és áthajolt az asztalon. − Az ér? Hiszen az is érzelmi megnyilvánulás, és ugyanolyan ritka, mint az ingerlékenysége.

− Természetesen − bólintott Brand. − De kell, hogy legyen tanú rá, különben nem tudjuk a győztest kikiáltani.

− Rendben! − kiáltottak egy emberként.

− Többet hallani sem akarok erről. − Mikor veszítette el a kontrollt e fölött megbeszélés fölött? Az emberei fölött? − Én…

Darius hirtelen elhallgatott. Vére sötét dühtől kezdett fortyogni, tarkója bizsergett.

A Köd utazót jelzett.

Rezignáció kerítette hatalmába, ami azonnal jéghideg elszánásba csapott át. Megkönnyebbülve pattant fel a székről.

A hangzavar alábbhagyott. Kíváncsi tekintetek szegeződtek rá.

− Mennem kell. − Az életlen szavak tompán visszhangoztak a hirtelen elcsöndesült teremben. − Amint visszatérek, megvitatjuk a kardforgató viadal szabályait.

Darius megkísérelt egyszerűen kisétálni a teremből, de Tagart felszökkent, és odapördült hozzá. -A Köd hív? − kérdezte a harcos, és karját kihívóan az ajtófélfára támasztotta, elzárva az egyetlen kijáratot.

Darius önmagához híven nem mutatott semmiféle érzelmi reakciót.

− Térj ki az utamból.

− Téríts el! − húzta fel Tagart a szemöldökét.

Kuncogás hallatszott mögöttük.

De hiszen a játék a beleegyezése nélkül beindult! Mintha nem is a saját embereivel állna szemben! Jobban unatkoznak, mint gondolta volna.

Darius könnyedén megragadta Tagart vállát, és úgy taszajtotta arrább a megdöbbent provokátort, hogy az nekicsapódott a szemközti falnak, majd levegő után kapkodva a padlóra zuhant. Anélkül, hogy bárkire rápillantott volna, Darius megszólalt: − Még valaki?

− Én! − hallatszott az elszánt, megátalkodott hang. Ezüstkés villant, Madox rohant felé ádáz tekintettel. − Nem engedlek! Ettől bedühödsz? Ettől ordítanod kell, és szitkozódnod?

Eközben Tagart feltápászkodott, gonosz fény villant a szemében. Ujjait kardja markolata köré fonva lassan Dariushoz lopakodott. Egy pillanatra sem torpant meg, hogy megfontolja tettének következményeit, és a borotvaéles pengét Darius nyakához szorította.

− Mutatnál-e félelmet, ha esküt tennék rá, hogy megöllek? − ezzel a dühödt harcos a padlóra köpött.

− Ez már túl messzire megy − morgott Brand, ahogy csatlakozott az egyre növekvő csoportosuláshoz.

Vércsepp csúszott le Darius torkán. A vágás bizonyára sajgott, de ő semmit nem érzett.

Egyáltalán semmit. Csak azt az örökké jelenlévő közönyt.

Senki nem számított a következő lépésre. Darius az egyik pillanatban még mereven állt, látszólag legyőzetve Tagart ostromától, majd a következő pillanatban kirántotta a kardját, és Tagart nyakának szegezte. A férfi szeme tágra meredt a rémülettől.

− Tedd el a fegyveredet − utasította Darius. -Vagy itt helyben végzek veled. Engem nem érdekel, hogy élek-e vagy meghalok, de szerintem téged nagyon is izgat, hogy kiontják-e a véredet.

Nem telt bele pár másodperc, és a riadt Tagart leengedte a kardját. Darius is eltette a saját fegyverét, a szokásos megkövült arckifejezéssel. − Mindannyian fejezzétek be az étkezést, majd térjetek vissza a gyakorlótérre. Addig fogtok edzeni, amíg már felállni sem lesz erőtök. Ez parancs.

Darius kisétált a teremből; biztos volt benne, hogy az emberei nem ilyen reakciót szándékoztak kiprovokálni.

Lesétált a barlanglépcsőkön, négyesével szedve a fokokat. Felkészült, hogy bevégezze a hőstettet, nekiállt egymagában elfogyasztani az ételt, levette az ingjét, és a sarokba hajította a fekete szövetet. A nyakában lógó medál és a mellkasán lévő tetoválás úgy fénylett, mintha ezernyi apró tűszúrás lángolna, arra várva, hogy Darius betöltse esküjét.

Üres tekintet, tiszta elme − erősen rászorított kardja markolatára, elhelyezkedett a Köd homályában… és várt.

MÁSODIK FEJEZET

Grace Carlyle mindig is úgy képzelte, hogy féktelen szenvedély végez majd vele egyszer, miközben a férjével szeretkezik. Nos, nem volt házas, még szűz volt, de a halál már a sarkában dobogott.

És nem a féktelen szenvedélybe fog belehalni.

Hőguta? Ki tudja.

Éhhalál? Az is lehet.

A saját ostobasága? Feltétlenül.

Elveszetten, egy szál magában kóborolt a szeszélyes Amazonas őserdejében.

Ágas-bogas zöld indákon tört keresztül, hatalmas fák közt menetelt, izzadságcseppek folydogáltak a mellén és a hátán. Feje fölött vékonyka féncsíkok szivárogtak be a dús baldachinon, homályos látási viszonyokat eredményezve. A rothadó növényzet virágillattal és hajdani eső szagával keveredett, édes-savanyú bűzt árasztva.

Grace elfintorodott.

− Csak egy kis kalandra vágytam − morgott. -Erre itt végzem megtörtén, csapdába esve, ebben a bogaraktól hemzsegő szaunában!

A tökéletes pokolra szálláshoz már csak egy bármelyik pillanatban bekövetkezendő felhőszakadás hiányzik.

Ami a jelen körülményeket illeti, az egyetlen pozitívum, hogy az izzasztó menetelésnek köszönhetően talán sikerül lefaragnia pár kilót kerekded alkatából. Nem mintha a karcsúság itt hasznára válna. Kivéve, ami a hírverést illeti.

A New Yorker holttestre bukkant az Amazonas-ban!

Milyen kár érte! Jó kis nő volt!

Savanyú ábrázattal csapta agyon a szúnyogot, mely éppen a karjából kívánt falatozni. Ennyit a vastag réteg ucuruolajról, amivel bekente magát a csípések ellen! Hol a pokolban van Alex? Már rég bele kellett volna botlania a bátyjába. Vagy egy turistacsoportba. Vagy egy bennszülött törzsbe.

Bárcsak az Air Travellel maradt volna! Most szárnyalna az égen, nyugiban, és hallgatná a motor egyhangú dünnyögését.

− Egy légkondicionált G-IV-ben kellene üldögél-nem − dühöngött, és jókorát csapott a sűrű lombozatra, mintha éles késsel hadonászna. − Vaníliás kólát szopogatnék. − Újabb csattanás. − És hallgatnám kedves kis kolléganőim locsogását tűsarkú cipőkről, exkluzív randikről és agyat szétrázó orgazmusokról.

És ugyanolyan szerencsétlen lennék, tette hozzá gondolatban, és azt kívánnám, bárcsak máshol le-hetnék.

Hirtelen megtorpant, és lehunyta a szemét. Csak boldog akarok lenni. Tényleg olyan nagy kérés?

Úgy tűnik.

Mostanában gyakran tört rá a boldogtalanság, vágy üldözte valami sokkal különösebb magtapasztálasára. Anyja megpróbálta kioktatni, mit hozhat rá ez a nyughatatlanság. „Bajba fogsz sodródni!”, figyelmeztette nem egyszer. De hallgatott is rá Grace! Sokkal közelebb állt hozzá Sophie nagynéni buja bölcsessége. Sophie nagynéni, te jó ég! A leopárdmintás nácijában, aki postásokkal és bányászokkal hancúrozik! „Tudom, hogy volt már részed néhány izgalmas dologban, Gracie drágám − mondta Sophie −, de ez nem a valódi pezsgés. Valami hiányzik az életedből, és ha nem találod meg, olyan elfonnyadt, vén aszalt szilvaként fogod végezni, mint jó anyád.”

Valami hiányzott Grace életéből. Érezte ő is, és komoly erőfeszítéseket is tett annak érdekében, hogy meglelje ezt a „misztikus” valamit. Próbálkozott villámrandikkal, ismerkedett az interneten, és társkereső klubokat is fölkeresett. Amikor semmi nem jött össze, úgy döntött, beiratkozik esti iskolába. Nem mintha hitt volna abba, hogy majd ott találja meg a nagy őt, de tanulni vágyott. Sajnos a szépségápolási előadások nem váltak nagy hasznára. A világ legjobb stylistja sem tudná vad, vörös fürtjeit ráncba szedni. Majd jött az autóversenyzés és az ír sztepp. A köldökébe meg pierceinget tetetett. Semmi nem segített.

Mi kellene ahhoz, hogy teljes egésznek érezhesse magát?

− Nem ez a dzsungel, az is biztos − dünnyögött, és folytatta útját. − Valaki mondja már meg − kiáltott az egek felé −, hogy a boldogság miért táncol ki folyton az ujjaim közül? Bárcsak tudhatnám!

Beutazni az egész világot, mindig is ez volt az álma, és elszegődni légiutaskísérőnek egy magánjáratra, ez a lehető legjobb választásnak tűnt. Akkor még nem tudta, hogy valójában légi pincérnőként fog hotelből hotelbe kirándulni, és nem lesz ideje igazán kiélvezni az országot, sem azokat az isten háta mögötti helyeket, ahol éppen találja magát. Magas hegycsúcsokra jutott fel, repülőgépből ugrott ki, és súrolta az óceán hullámait, de ezek az élmények sosem hagytak igazán mély nyomot benne, és mintha az újabb kalandok csak növelték volna elégedetlenségét.

Azért jött ide, hogy kipróbáljon valami egészen mást. Valamit, ami kicsit nagyobb veszéllyel jár. A bátyja az Argonauták, egy mítoszokat kutató régésztársaság alkalmazottja, mely társaság nemrég fedezte föl az athéni Daidalosz által épített kezdetleges vitorlázógépet. A felfedezés egyaránt megrengette a tudományos világot, illetve a mitológiai ismereteket. Alex éjt nappallá téve ásta bele magát a mítoszok világába, hogy bizonyítsa, illetve cáfolja hitelüket.

Ilyen izgalmas munkával a bátyja biztos nem aggódik azon, hogy elfonnyadt, vén aszalt szilva válik majd belőle. Ellentétben velem, gondolta keserűen Grace.

Letörölte az izzadságot a homlokáról, és megszaporázta lépteit. Egy hete Alex küldött neki egy csomagot, benne az általa szerkesztett folyóirattal és egy különleges nyaklánccal, amelyen két egymásba fonódott sárkányfej lógott. Az ajándékot nem kísérte semmiféle megjegyzés. Mivel Grace tudta, hogy a bátyja Brazíliában tartózkodik, és az elveszett Atlantiszhoz keresi a bejáratot, úgy döntött, csatlakozik hozzá, és telefonüzenetet hagyott neki repülőútja részleteiről.

Sóhajtva kitapintotta a nyakában függő sárkányformájú medaliont. Amikor Alex nem jött ki érte a reptérre, akkor kellett volna visszafordulnia. − De neeem − mondta maró öngúnnyal. Ekkor vette észre, hogy teljesen kiszáradt a szája. − Én csak azért is fölbéreltem egy idegenvezetőt, hogy megtaláljam a bátyámat! „Sí, senorita. Önért bármit, senorita.”

− A szemét! − dühöngött Grace.

Miután két siralmas napig zötykölődtek a szekéren, az udvarias, segítőkész idegenvezető ellopta a hátizsákját, és eliszkolt. Most aztán sem étel, sem víz, sem sátor. Jóllehet, maradt nála egy pisztoly. Seggbe is lőtte vele a rohadékot, miközben az elszaladt. Grace kajánul elvigyorodott, és megveregette a koszos vászonnadrágja derékszíján lógó fegyvert.

Mosolya hamar alábbhagyott, ahogy a déli hőség egyre jobban kimerítette. Még legvadabb álmaiban sem így ért véget a teljesség iránti vágyakozása. Fölidézte a nevetést, és…

Valami a fejének csapódott, hirtelen megtántorodott. Grace felkiáltott, szíve hevesen zakatolt, megdörzsölte lüktető halántékát, majd a földet kezdte kémlelni, vajon mi lehetett a kemény tárgy.

Ó, köszönöm, köszönöm, lelkendezett magában, amint meglátta a rózsaszín gyümölcsöt. Csorgó nyállal figyelte, ahogy a zamatos lé elszivárog az összezúzott darabokból. Mérgező vajon? És akkor mi van! Megnyalta a szája szélét. Kit érdekel! Inkább a méreg általi halál, semmint elsétáljon a nem várt kincs mellett!

Lehajolt, hogy felnyaláboljon annyi gyümölcsöt, amennyit csak bír, de ekkor újabb lövedék találta el a hátát.

Ijedten szökkent talpra.

Megpördült, hunyorogva kémlelte a fák lombjait. Úgy tíz méter magasságban kis szőrös majmot vett észre, mancsaiban egy-egy gyümölcs. Grace-nek leesett az álla a döbbenettől. Ez… vigyorog?

A majom hátralódította karjait, és hozzávágta Grace-hez a gyümölcsöket. A lány moccanni sem bírt a meglepetéstől, csak bámulta, ahogy a gyümölcsök nagyot csattannak a nadrágján, amitől a combja sajgott. A kis állat röhögött, lelkesen ugrált föl-le, és huncutul integetett.

Grace sejtette, mi jár a majom fejében: ha-ha, úgysem tehetsz semmit! Ez már több a soknál! Kirabolták, cserbenhagyták, most pedig egy kis hülye főemlős ostromolja! Dühösen felkapta a gyümölcsöt, kettőt harapott belőle, hogy benedvesítse a száját, majd elhajította a maradékot. Célpontját eltalálta a fülénél. A majom már nem mosolygott.

− Úgysem tehetek semmi, mi? Hát ehhez mit szólsz, te rohadt kis szőrpamacs?

Grace győzelme nem bizonyult hosszú életűnek. A következő pillanatban gyümölcsök röpködtek felé minden irányból. Majmok özönlöttek el a fákat. Miután észbekapott, hogy sem túlerővel nem rendelkezik, sem tűzerőben nem múlja felül őket, megragadott annyi gyümölcsöt, amennyit csak bírt, egy fa mögé szökkent, átugrott egy hemzsegő hangyabolyt, és futásnak eredt. Rohant céltalanul, mígnem úgy érezte, tüdeje felmondja a szolgálatot.

Végül lelassította a lépteit, vett egy mély levegőt, és nagyot harapott a megszerzett zsákmányból. Majd még egy sóhaj, még egy harapás. Ahogy az édes lé végigfojt a torkán, Grace átadta magát az élvezetnek.

Az élet mégiscsak szép, gondolta. De egy órával később teste már is felejtette, hogy táplálékhoz jutott, és a kétségbeesés durva ököllel ütötte belülről, már csak vonszolta a lábait maga után. Csontjai mintha olvadni kezdtek volna, szája pedig a homoknál is szárazabb volt. De Grace csak ment előre, minden egyes lépésnél mantrázva. Megtalálni. Alexet. Megtalálni. Alexet. Megtalálni. Alexet. Valahol itt van, valami hülye bejáratot keres, nyilván nem is sejti, hogy a húga itt kóborol a közelben. Miért nincs a folyóiratban megadott koordinátáknál? Hol a fenében van Alex?

Grace minél mélyebbre hatolt a dzsungelben, annál elveszettebbnek és magányosabbnak érezte magát. Kezdett besötétedni, a fák és a liánok pedig mintha egyre csak sűrűsödtek volna. Legalább eloszlott a rothadt szag, helyette harmatos orchideák édes illata lengte körül. Ha nem lel hamarosan menedékre, összeesik, akárhol találja is magát, kitéve a természet kénye-kedvének. Ámbár beoltatta magát, az éhségnél és a fáradtságnál jobban utálta a kígyókat és a rovarokat.

Elhaladt egy tapír és két vízidisznó mellett. Kezdte gyanítani, hogy így nem jut sehová. Karja és lába elnehezült, mintha ólomból lettek volna.

Kétségbeesve leroskadt a földre. Lefeküdt, hallgatta a rovarok lágy duruzsolását… a dobhártyája hirtelen lüktetni kezdett. Csak nem víz lágy csörgedezését hallja? Pislogva koncentrált a barátságos hangra. Igen, ismerte föl izgatottan. Tényleg a víz csodálatos csobogása!

Fölkelni, parancsolt rá magára. Fölkelni, fölkelni, fölkelni!

Összeszedve maradék erejét, odakúszott a vastag fonatú növényzethez. Az erdei élet vibrálva lüktetett körülötte, kigúnyolva elcsigázottságát. A nyálkás zöld levelek szétváltak előtte, a talaj pedig egyre nedvesebbé vált, mígnem teljesen elárasztotta egy föld alatti forrás. A tiszta, türkizkék víz friss illatot árasztott.

Grace megrázkódott a nélkülözéstől, majd tenyeréből kancsót formált, és mohón inni kezdte a hűvös, mennyei folyadékot. Kicserepesedett ajka minden egyes cseppet boldogan fogadott, isteni íz… de mellkasa hirtelen égni kezdett, egyre forróbban, mintha olvadt lávát nyelt volna. Ugyanakkor az érzés mintha kívülről jött volna.

A hő olyan elviselhetetlenné vált, hogy Grace felsikoltott. Ahogy felpattant, tekintete az ikersárkány fejekre tapadt, amelyek az ezüstláncon lógtak a nyakán. A rubinszemek kísérteties vörös fénnyel csillogtak.

Megpróbálta lerántani magáról a láncot, de egy láthatatlan erő előrelökte.

Karjával csapkodva hadakozott, míg egy hihetetlenül vastag növényfalhoz érkezett. Fény mutatta az utat a tompa sötétségben, a titokzatos erővel − mely egyre húzta maga felé −, Grace ordítva küzdött jó pár méteren át. Végül megállt, a medál pedig lehűlt a mellkasán.

A lány szeme tágra nyílt a döbbenettől, ahogy az új környezetben találta magát: egy barlangban. Csepp. Csepp. Vízcseppecskék ütődtek a sziklás talajhoz. Kellemes hideg légáram simította az arcát, olyan enyhet adott, hogy a térde is beleremegett. Ahogy a békés hűvösség körülölelte, heves szívdobogása alábbhagyott, és a küszködő lihegést halk sóhajok váltották fel.

− Most már csak tojásporra, babkonzervre és kávéra volna szükségem, ami a csomagomban volt, és boldogan halnék meg.

Túl kimerült volt ahhoz, hogy eltöprengjen, mi vár rá odabent, tőle aztán lehetett egy kiéhezett, ízletes emberi húsra várakozó vadállat is, még mélyebbre botorkált az ösvényen, le a meredek lejtőn. A mennyezet ereszkedni kezdett, míg végül Grace-nek le kellett guggolnia. Hogy mennyi ideje mászik így, fogalma sem volt. Percek teltek el? Órák? Csak azt tudta, hogy találnia kell egy sima, száraz felületet, ahol elalhat végre. Lassan halvány fénycsík tűnt fel előtte, az üdvözlő fénysugár a sarokban tekergőzött, mintha egy világító ujj invitálná. Grace követte. És rálelt a Paradicsomra.

Fény koronázta az apró, szivárványszínekben játszó medence… vizét? A tarka azúrkék folyadék sűrűbbnek tűnt, mint a víz, mintha valami tiszta, átlátszó zselé volna. A medence vize nem folyt szét a földön, enyhe szögben emelkedett, mint egy kép a falon. Pedig nem volt fal, ami megtarthatná.

Mi történik itt? Hökkent meg Grace. Akárhogy zakatolt az elméje, képtelen volt megfejteni a bizarr látványt. A Köd balzsamos indái borították be a menedéket. A légies ködfoszlányok elérték a barlang tetejét, ott kavarogtak, keringtek, majd lágyan újra lehanyatlottak.

Grace idegesen fölnevetett, hangja mindenhol visszhangzóit körülötte.

Óvatosan előrenyúlt, hogy megérintse a furcsa anyagot. De abban a pillanatban erőteljesen megrázkódott, és mintha testét egy vákuum nyelné be, ami húzza, rángatja minden irányból.

A világ szétporladt, törékeny darabokra hullott körülötte, nyomorúságos darabokra, míg végül megszűnt létezni. Rémület marcangolta Grace-t, ahogy lassan zuhant lefele. Kétségbeesetten hadonászva igyekezett megkapaszkodni, reménytelenül küzdött, hogy szilárd pontot érjen, de semmi tapintható nem akadt az útjába.

Ekkor kezdődtek a sikolyok. Átható, végzetszerű sikolyok, mintha ezer rikoltozó gyermek rohangálna körülötte. Befogta a fülét, hogy kirekessze a hangot, de a visítás csak erősödött. Egyre intenzívebbé vált.

− Segítség! − kiáltotta Grace.

Körülötte mintha csillagok robbantak volna széjjel, vagy petárdák, Grace pedig csak forgott körbe-körbe. Hányingerrel küzdött, miközben hősiesen igyekezett visszaszerezni idő-, illetve térérzékelését.

Hirtelen minden elcsöndesedett.

Talpával kemény talajt érintett, megingott, de nem esett el. Hányingere lassan elmúlt. Óvatosan megemelte a lábát, hogy kitapintsa, valóban szilárd talajra érkezett-e.

Megkönnyebbülten felsóhajtott, feje tisztulni kezdett, és kíváncsian körbekémlelt. Leheletnyi harmat még mindig szállingózott a kicsi medencéből, mint halványszárú, ragyogó repkény képezett mesebeli port. A gyönyörű látványt csak a borús barlang kopár körvonalai rontották el, ez a barlang most nem ugyanaz volt, mint ahová először belépett.

Grace meglepetten húzta fel a szemöldökét. A sziklás falakat különös, színes jelek tarkították, mintha folyékony arany lepné be az ősi hamut. És valóban vérrel volt fröcskölve? A lány riadtan kapta el a tekintetét. A nedves földet különös alakú gallyak, kövek és szalma fedte, a szemközti saroban pedig nyersen kifaragott székek hevertek.

Az elviselhetetlenül magas páratartalom után most Grace jéghideg levegőt szippantott, mely szinte émelyítőén csípett. A falak magasabbak és szélesebbek voltak, és amikor belépett, azonnal feltűnt neki, hogy a színes medence most a jobb oldalon helyezkedik el.

Hogy változhattak meg a körülmények ennyire drasztikusan és ilyen rövid idő alatt anélkül, hogy egy lépést is tett volna? Megborzongott. Mi folyik itt? Ez nem lehet álom, sem hallucináció. A látvány és az illat túlságosan valódiak, nagyon is félelmetesek. Vagy már meghalt? Nem, nem. Ez biztos, hogy nem a mennyország, a pokolhoz meg túl hideg van.

Akkor hát mi történt?

Mielőtt elméje választ formálhatott volna, gallyacska roppant.

Grace-nek leesett az álla a döbbenettől, ahogy tekintete találkozott a hideg, acélkék szempárral, amely kísértetiesen hasonlított az örvénylő ködhöz. Vett egy mély levegőt. Ennek a különös szempárnak a tulajdonosa a legférfiasabb férfi, akivel valaha találkozott. Sebhely húzódott a bal szemöldökétől az álláig. Arccsontja hegyes, állkapcsa szögletes. Arcának egyetlen lágy vonása az elképesztően buja száj, mely olyan delejes szépséggel ruházta fel, mintha egy bukott angyal állt volna előtte.

A férfi teste színtiszta nyers izom. Mivel félmeztelen volt, a lánynak azonnal feltűntek a férfi hasát barázdáló tökéletes izomcsoportok. Hat sávban, állapította meg Grace, ilyet a való életben most látott először. Ködpára hullott körülöttük, mint sziporkázó esőcseppek, fénylő csapadékszemeket hagyva a férfi bronzszínű, tetovált mellkasán.

A tetoválás úgy fénylett, mintha önálló életet élne. A brutális sárkány kiterjesztett bíborvörös szárnyaival mintha egyenesen kirepülne a férfi bőréből, és vakító, háromdimenziós kép formájában életre kelne. A sárkány farka lefelé lógott, a férfi fekete bőrnadrágjának derékszíja mellett. A szörnyeteg körül fekete szimbólumok vibráltak, melyek fodrozódó vágásokkal és kicsipkézett pontokkal voltak kimunkálva, és elértek egészen a férfi kulcscsontjához és bicepszéhez.

De a férfi viselkedése még barbárabbnak bizonyult, mint a tetoválása. Fenyegetően hadonászott egy hosszú karddal.

Grace-t félelem kerítette hatalmába, de így sem bírta levenni a szemét róla. Ez a pasi ízig-vérig barbár, és elbűvölően érzéki. Grace-nek egy barlangba zárt vadállat jutott eszébe róla, aki bármikor készen áll lecsapni rá és elfogyasztani. Veszélyt sugárzott minden pórusa, a kristályszínű, ragadozó szemek sötét gyűrűje, a csizmájához erősített pengék.

A férfi egyetlen csuklómozdulattal megpörgette a kardot a feje fölött. Grace meghátrált. Csak nem gondolja komolyan, hogy használni fogja ezt az izét! Atyaég! Magasabbra emeli, mintha tényleg…

− Hűha! Odanézzenek! − nevette el magát Grace kínjában. − Tedd már el, mielőtt valakit megsebesítesz! − Konkrétan engem.

A férfi biztos kézzel újra megforgatta a gyilkos fegyvert, az éles ezüst csakúgy villámlott. Az érzelemnek nyoma sem tükröződött arcvonásain. Sem düh, sem félelem, sem gonoszság, így Grace-nek fogalma sem lehetett róla, hogy a férfi miért érzi égető szükségét, hogy kardforgató technikákat gyakoroljon a szeme előtt.

A férfi végigmérte, Grace állta a tekintetét, és igyekezett azzal hitegetni magát, hogy csak azért, mert túlságosan meg van rémülve, hogy elforduljon.

− Én nem akarlak bántani − bökte ki végül Grace.

A férfi nem felelt, az idő megdermedt körülöttük.

Majd hirtelen a kard belehasított a levegőbe, egyenesen a lány torkát célozva. Ez meg akar ölni! Grace ösztönösen előrántotta a fegyverét az övéből. Szíve a torkában dobogott, ahogy meghúzta a ravaszt. Klikk. Klikk. Klikk.

Semmi.

A francba! A francba! A tár üres. Nyilván elhasználta az összes lövedéket arra a szemét idegenvezetőre! A fegyver megremegett a kezében, a rettegés mintegy zimankós vihar jegével fogta körbe. Tekintetével a barlangot pásztázta, kiutat keresve. A Köd volt az egyetlen kijárat, de a barbár harcos elállta hatalmas, erős testével.

− Kérem − suttogta Grace. Nem tudott mást tenni, sem mondani.

A férfi vagy nem hallotta, vagy nem érdekelte, mit mond. A halálos fegyver a lány nyakához közeledett.

Grace lehunyta a szemét, és várt.

HARMADIK FEJEZET

Darius hangosan szitkozódva leengedte a kardot, hogy az még csak hozzá sem ért az idegenhez. A mozdulattól a nő vörös hajfürtjeit enyhe szellő lebbentette meg. Hogy újra láthatja a kecses nyak körül táncoló karmazsinvörös ragyogását, annyira meglepte, hogy hirtelen elbizonytalanodott, valóban elpusztítsa-e egy ilyen tündöklés birtokosát.

De nem vett tudomást a döbbenetről, megragadta az oldalán lógó fegyvert, és igyekezett a végtagjait felkészíteni, hogy szabadjára engedje a pusztítást. Minden erejével azon volt, hogy a jéghideg eltökéltség áramolni kezdjen a vénáiban, és ellökjön mindenféle gondolatot könyörületességről és sajnálatról. Tudta, mit kell tennie. Lecsapnia. Pusztítania.

Eskü alatt állt.

De a lány haja… Szeme sütkérezett a több mint háromszáz éve nem tapasztalt szín látványában. Legszívesebben megérintette volna, érzékei úgy áhítottak a tapintást! Nem szabadna örülnie, hiszen régtől fogva arra törekszik, hogy kiöljön magából minden vágyakozást! De ahogy nézte a lányt, eszébe jutott a családja, melyet valaha szeretett, és az emlék rést ütött hideg eltökéltségen. A rés pedig aktiválta érzékeit.

Ölj, követelte az elméje. Cselekedj!

Foga csikorgott, válla megmerevedett. Mestere szavai visszhangoztak a fejében: „Az utazók megölése a te kötelességed. Megsemmisítésük a te kiváltságod.”

Volt idő, hogy gyűlölte a feladatát, de még egyszer sem hezitált, hogy megtegye, amit meg kell tennie. Egyszerűen tovább folytatta, gyilkosság gyilkosság után, tudván, hogy nem adatott egyéb út a számára. Sárkány énjének erőszakossága már régóta felülkerekedett halandó énjén. Élt benne ugyan egy lélek, de kiszáradt és elkorhadt az idők során.

Akkor most miért hezitál ezzel az utazóval?

Alaposan szemügyre vette a lányt. Bőrét szeplők borították, és koszcsíkok barázdálták az arcát. Orra pici és pajkos, sűrű szempillája koromfekete és olyan hosszú, hogy tüskés árnyékot vet az arcára. A lány lassan ráemelte tekintetét, Darius pedig hevesen felsóhajtott. A lány zöld és kék pöttyöktől színezett szeme elszántságtól és félelemtől vibrált. A ragyogó fényjáték megbabonázta a férfit. Felszínre hozta óvó ösztöneit. Még rosszabb…

Nem kéne, istenek, nem kéne, de vágy fojtogatta belülről, olyan erővel, hogy nem engedte ki a markából.

Amikor a lány észrevette, hogy a kard hegye a földet érinti, hirtelen megmarkolt egy furcsa alakú fémtárgyat. És Dariusnak az is rögtön feltűnt, hogy a lány támadó pozícióba helyezkedik. Látszott, hogy meg van ugyan rémülve, de a menekülés érdekében képes lenne harcolni minden erejével.

Tényleg szabadna elpusztítani ilyen bátorságot?

Igen. Meg kell tennie.

És meg is teszi.

Talán valóban olyan szívtelen szörny, ahogy Tagart nevezte. De nem, ez így nem igaz. Hiszen ugyanaz teszi gonosszá, mint ami a béke őrzőjévé is, így nyújtva biztonságot Atlantisz minden lakójának.

Nincs más lehetőség.

De ahogy elnézte az újdonsült betolakodót, ahogy alaposan szemügyre vette, mégiscsak szörnyetegnek érezte magát. A lány vonásai annyira őszinték, annyira angyaliak! Szokatlan érzések szikrái sercegtek ott legbelül. Törődés? Sajnálat? Szégyen?

Mindhárom együtt?

Az érzés annyira új volt, hogy maga sem tudta megfejteni. Mi annyira más ebben az utazóban, hogy most itt hezitál, és istenek bocsássatok meg, de vágyat is érez? Hogy egy bájos tündérkirálynőre hasonlít? Hogy ebben a lányban benne van minden, amire mindig is titokban vágyott − szépség, szelídség, öröm −, de tudta, hogy sosem lehet az övé?

Tekintete önkéntelenül is a lány testére tévedt. Nem magas, de büszke tartása nyúlánk termetet kölcsönöz. Bőre piszkos és izzadt, amitől csak még bajosabb. Kerek formáihoz tökéletesen tapadt a ruha, és szépségének tisztelettel hódolt.

Újabb nem várt érzések kerítették hatalmába Dariust, megnevezhetetlen érzések. Fájdalmas érzések. Nem kellene semmit sem éreznie, hiszen a közöny az ő útja. Epedezve áhította, hogy végigjártassa ujjait a lány testén, hogy elmerüljön a puhaságban, hogy megfürödjön ebben a színes ragyogásban. Sóvárgott, hogy megkóstolja ezt a testet, elűzve ezzel a semmi ízét.

− Nem − figyelmeztette magát saját üdvére koncentrálva.

− Nem.

El kell pusztítania.

A lány megszegte a Köd törvényét.

Az előző Őrző oly sok éve már nem tudta teljesíteni a kötelességét, nem tudta megvédeni Atlantiszt, Darius szeretteinek halálát okozva ezzel. Nem teheti meg, nem engedheti meg, még ennek a tündérkirálynőnek sem, hogy életben maradjon.

Darius tudta ezt, és mégsem mozdult. A hideg, kemény logika küzdött benne az egyszerű, férfias étvággyal. Ha a lány lesütné a szemét… de a másodpercek percekké sűrűsödtek, és az idegen továbbra is őt fürkészte. Talán még méltányolta is.

Darius kétségbeesetten menekült volna ebből az érzéki rabságból, amelybe a lány vetette.

− Fordítsd el a tekintetedet, asszony! − követelte.

Lassan, nagyon lassan a lány megrázta a fejét, repkedtek a vörös fürtök a halántéka körül.

− Sajnálom. Nem értem, mit mond.

Még a hangja is olyan ártatlan volt, lágy és zengő, simogatták Darius érzékeit, ámbár egy szót sem értett.

− A francba! − morgott Darius. − A francba velem!

Szája komoran összerándult. Közönyt erőltetett magára, miközben hüvelyébe tette a kardját, és a betolakodó felé közeledett. Hibát követ el, de képtelen volt megálljt parancsolni magának. Többé nem az elméje irányította, hanem valami őserő, amelyet nem értett, illetve nem akart tudatosítani.

Darius közeledtére a lánynak elállt a lélegzete.

− Mire készül?

A férfi hátralökte a lányt, és a sziklás falhoz szorította. Grace továbbra is rászegezte azt az idétlen fémtárgyat, ami újra és újra kattant egyet. Tényleg azt hiszi, hogy meg tudja védeni magát egy sárkány harcossal szemben egy ilyen hasznavehetetlen tárggyal? Darius könnyedén kifeszítette a tárgyat a lány ujjai közül, és elhajította. A lány nem hagyta magát: rúgott, ütött és karmolt, mint egy vad démon.

Darius lefogta a csuklóját, és a kezét kicsavarta a feje fölé.

− Nyugi − mondta. A lány egyre csak vergődött, Darius pedig nagyot sóhajtva megvárta, hogy végleg kimerüljön. Pár perc múlva a lány mozdulatai valóban lelassultak.

− Ezért börtönbe kerül! − fakadt ki Grace levegő után kapkodva.

Forró lehelete Darius mellkasát cirógatta, a mámorító édesség érezhető valóság volt, és felkavarta a harcos emlékeit. Újabb gyöngéd kép villant be a családjáról, melyet nem tudott teljesen kitörölni elméjéből. Legszívesebben félreugrott volna, de a félelem és orchidea illata beborította, a lány érzéki vonzereje letaglózta. Darius oly hosszú ideje nem érzett más szagot, csak a hamuét; nem tudta megállni, hogy ne kéjelegjen az új illatban. Mélyen belélegezte, közelebb húzódott a lányhoz, testük egymáshoz simult. Képtelen volt uralkodni a vágyon, hogy megérintse a lányt.

Grace megborzongott. A hidegtől vajon? Merengett Darius. Vagy hasonlóan a féktelen vágytól? A lány mellbimbója a mellkasához nyomódott, érzékien dörzsölte, és amikor a lány a felső ajkába harapott, az iránta érzett vágy viharrá fokozódott. Irtózatos, vad viharrá, mely oly démoni erővel kerítette hatalmába, mintha valami természetfölötti jelenség volna. A sárkányvér mind beleömlött a hímvesszőjébe, mint egy frissen sarjadt folyó, forrón és pusztítón.

Darius ajka önironikus mosolyt formált. És ahogy rádöbbent, hogy valóban mosolyog, összeráncolta a homlokát. Hogy röhögnének az emberei, miközben megkoronáznák ezt a kecses lényt, mint fogadásuk győztesét! Istenekre, még sosem találkzott ehhez fogható tökéletességgel, ilyen igaz teremtéssel!

Foglya ráemelte tekintetét, és ekkor a tudatosság fehér-forró szikrái hátratántorították Dariust.

Ez a nő az ellenséged, figyelmeztette magát, és összeszorított foggal elmozdította a csípőjét, hogy erekciója biztos távolságban maradjon.

− Az elme nyitva, a fülek hallanak − bökte ki a szavakat. − Most már értjük egymást, távol vagy közel. Az én szavaim a te szavaid, a te szavaid az enyémek. Ez, amit beszélünk. Ez, ami összeköt. Mostantól mindörökké.

− Most már érted, amit mondok? − kérdezte egy pillanatra sem véve le szemét a lányról.

− Igen, ér-értem − felelte a lány tágra nyílt szemmel, melyet a rémület pöttyei tarkítottak. Száját kinyitotta, majd becsukta, ahogy küzdött, hogy megfogalmazzon egy értelmes választ. − Hogyan? − mindössze ennyit volt képes mondani feszültségtőlterhes hangon. Majd határozottabban megismételte:

− Hogyan?

− Varázslatot hajtottam végre az elméden.

− Varázslat? Nem, nem. Az lehetetlen − csóválta a fejét Grace. − Három nyelven beszélek, és keményen küzdöttem mindegyikkel, mire megtanultam őket. Mit csináltál velem? Mit csináltál az agyammal?

− Hiszen már mondtam.

− Akkor ne mondd el az igazat! − nevetett Grace, de a hang inkább kétségbeesetten tört elő, vidámságnak nyoma sem volt. − Különben sem számít az egész. Holnap reggel szépen fölébredek, és rádöbbenek, hogy ez az egész egy rémálom volt csupán.

Nem, nem így lesz, gondolta Darius, és az öngyűlölet eddig nem ismert erővel kerítette hatalmába. Holnap pirkadatkor a betolakodó már nem fog fölébredni. − Nem kellett volna idejönnöd − mondta Darius. − Egyáltalán nem érdekel, hogy életben maradsz-e?

− Vegyem fenyegetésnek? − A lány ismét megpróbálta kiszabadítani magát a férfi markolásából. − Engedj szabadon!

− Add fel a harcot! Mozdulataid hatására csak még inkább hozzám préselődsz.

A lány erre megtorpant.

− Ki vagy te? − kérdezte Darius.

− Amerikai állampolgár vagyok, és ismerem a jogaimat! Nem tarthatsz itt akaratom ellenére!

− Bármit megtehetek.

A lány arcából minden szín elpárolgott, ugyanis a férfi szavait valóban semmi sem cáfolta.

Ily módon elodázni a lány kivégzését, ez könyörtelenség, kiáltotta Darius elméje. Hunyd le a szemed, és csapj le! De agya és teste nem akart együttműködni, azon kapta magát, hogy elengedi a fiatal teremtést, és hátrább lép, mire a lány úgy szökkent arrább, mintha Darius valami vérszívó vámpír volna, vagy egy undorító, rút troli.

A férfi igyekezett minden erejét a lány elpusztítására fókuszálni, nézett ő mindenhová, kivéve a lány rejtélyes, tengerszínű szemébe, és próbálta elterelni gondolatait a lány imádnivalóan vadóc lelkületéről. A lány pólója középen el volt szakadva, így láttatni engedte a tökéletes dekoltázst, a melle halványrózsaszín csipkébe volt burkolva. Újabb vágyszikra lobbant benne. Majd hirtelen tekintete a két bíborszemen állapodott meg, mely ott lógott a lány mellének völgyében.

Elakadt a lélegzete, ahogy az ékességet alaposabban szemügyre vette. Ez nem lehet… ez képtelenség…

Márpedig nem az.

Zord tekintet szilárdította meg vonásait, és ujjai olyan erősen szorultak ökölbe, hogy a csontja majdnem megrepedt. Hogy jön ez a nő ahhoz, hogy egy ilyen szent talizmánt birtokba vegyen? A férfikor elérésével az istenek minden sárkány harcost megjutalmaznak egy Ra-Dracusszal, Sárkány Tűzzel, amelyet a harcos mindig magánál tart, még az élete árán sem adná oda senkinek. Ennek a medálnak az alapzatába karcolt mintázatok nagyon is ismerősek voltak Darius számára, de képtelen volt fölidézni, kihez is tartozhatott.

Az biztos, hogy nem ehhez a nőhöz. Ez a nő se nem sárkány, se nem Atlantisz gyermeke.

Most zord tekintettel kezdte méregetni a lányt. Abszurd módon ugyanaz az eskü, amely azt követelte, hogy végezzen a lánnyal, arra is kényszerítette, hogy életben tartsa, amíg a lány meg nem magyarázza, hogyan jutott hozzá a medálhoz. Érte nyúlt, de a lány rácsapott a kezére, majd hátraszökkent.

− Mit merészelsz? − kérdezte felháborodva.

− Add ide a medaliont!

A lányt nem bátortalanította el a kemény hang, és nem ugrott, hogy engedelmeskedjen. Rendületlenül állta a férfi tekintetét. Őrült ez a lány?

− Ne merj közelebb jönni! − védekezett a betolakodó.

− Egy sárkány jelét viseled. − Darius nem engedett. − Márpedig te nem vagy sárkány! Add ide a medaliont!

− Egy nagy seggbe rúgást, azt adok neked, te rohadt tolvaj! Maradj, ahol vagy!

Darius elgondolkodva szemlélte a lányt. Védekezik, és meg van rémülve. Nem jó kombináció, amikor válaszokat próbál kicsikarni. Felsóhajtott.

− Engem Dariusnak hívnak − mondta. − Csillapult a félelmed?

− Nem éppen. − De a lány izmai elernyedtek, kissé valóban megkönnyebbült. − A bátyámtól kaptam ezt a nyakláncot. Jelen pillanatban ez az egyetlen kapocs hozzá, úgyhogy eszemben sincs megválni tőle.

Darius gondterhelten megdörzsölte a homlokát.

− Téged hogy hívnak?

− Miért akarod tudni?

− Hogy hívnak? − ismételte me a kérdést Darius. − Ne feledd, kinek a kezében van a kard!

− Grace Carlyle − bökte ki vonakodva a lány.

− Hol van most a bátyád, Grace Carlyle? − csúszott ki a száján könnyedén a név. Túl könnyedén.

− Beszélnem kell vele.

− Nem tudom, hol van.

És nem örül neki, hogy nem tudja, állapította meg a férfi a lány szemében pislákoló aggodalomból. − Mindegy − felelte végül. − A medalion őhozzá sem tartozik, hanem egy sárkányhoz, és én visszakövetelem.

Grace mintha hezitált volna egy röpke másodpercig, majd félénken elmosolyodott.

− Igazad van, a tiéd lehet. Már adom is. − Fölemelte a karját, mintha valóban oda akarná adni a láncot, de a következő pillanatban a Köd bejáratához lendült. Darius azonban nem késlekedett: azonnal visszarántotta Grace-t, testük egymásnak feszült.

A lányhoz mindenesetre jó reflexek kellenek.

− Ellenkezni mersz velem? − kérdezte a férfi meghökkenve. A palota vezéreként megszokta, hogy minden parancsát engedelmesség kíséri. Legalábbis a mai napig, amíg nem találták ki ezt az átkozott játékot. Elképesztette a nő vakmerősége, ugyanakkor még inkább növelte vonzerejét. Ez a lány nem harcos, és valójában védekezni sem tud.

− Engedj el!

Darius szorosan fogta a lányt. − Semmi értelme küzdened, és csak a saját dolgodat nehezíted!

− Miről beszélsz? − küzdött tovább Grace, és helyes kis könyökét a férfi gyomrába vágta. − Mi a francot nehezítek?

Darius megpörgette a lányt, és bilincsbe fogva a csuklóját, magához rántotta. A két mellkas egymásnak ütközött, a lágy a keményhez.

− Higgadj le! − kiáltotta Darius. Majd meglepetten pislogott. Ő kiáltott? Igen, tényleg fölemelte a hangját.

De ami még meglepőbb, a lány most valóban megnyugodott. Szaporán szedte a levegőt, és az egyre növekvő csöndben hallani lehetett a szívverését, a szaggatott ritmus riadtan rezonált Darius fülében. Fürkészve figyelték egymást, egyikőjük sem kapta el a tekintetét. Percek teltek el észrevétlenül.

− Kérlek − törte meg végül a lány suttogva a csöndet, és Darius hirtelen nem tudta, hogy arra kéri-e, hogy elengedje, vagy hogy még szorosabban ölelje magához.

Szabad kezével gyöngéden elsimította a lány haját, hogy megérinthesse a bársonyosan lágy nyakat. A bőre kipárolgása egyre csábította, és harcolt a kísértéssel, hogy kezét végigjártassa minden egyes domborulaton és hajlaton, a telt melleken, a lágyan kerekded hason. A combok egzotikus formáján és a lány középpontjának forró nedvességén.

Vajon olyan nő, aki örömmel viszonozná állati szenvedélyét? Vagy ezt már nem bírná el? Darius összerázkódott a gondolattól, majd erőteljesen megrázta a fejét, hogy elűzze a vágyképet. Nem számít, hogy a lány hogyan reagálna, hiszen soha nem fogja ágyba vinni.

És mégis…

Olyan tisztán látta Grace-t meztelenül az ágyában, a lány teste kitárulkozott képzeletében. Tárt karokkal rá várna. Lassan, csábítóan elmosolyodna, ő gyöngéden ráfeküdne, nyelvével érintene minden egyes hajlatot és üreget olyan élvezettel, ahogy még soha nem gyönyörködött senkiben, és hagyná, hogy a lány is kiélvezze minden porcikáját, mígnem mindketten ájultán omolnának össze.

Darius érezte, ahogy a fantáziakép hatására a vágy gyöngédséggel elegyedik, újabb érzelmek robbannak benne, rázzák meg minden porcikáját.

A vágyat még el tudta fogadni, de a gyöngédség már túl sok volt.

Évekig igyekezett elfojtani fizikai szükségleteit, de hamar rájött, hogy ez képtelenség. Úgyhogy alkalmi kapcsolatokat tartott fenn nőkkel, keményen és gyorsan tette őket magáévá, és rögtön utána ott is hagyta őket. Nem csókolt, nem ízlelt, közönyösen bánt a testükkel, könnyedén feledhető párosodás formájában.

Most ugyanarra a közönyre van szüksége, nem szabad, hogy hasson rá Grace könyörgése. Óvatosan elengedte a lány nyakát.

− Add vissza! − követelte Grace, igyekezve kirántani magát a szorításból. − Az enyém!

− Tévedsz, az enyém. − Tekintetét nem véve le a lányról, Darius biztonságba helyezte a medaliont a saját nyakán, mely nekiütődött a másik Ra-Dracusnak. − Van pár kérdésem, és elvárom, hogy válaszolj mindegyikre − mondta Darius ellentmondást nem tűrő hangon. − Ha netán hazugság csusszanna ki a szádon, nagyon megbánod. Világos?

A lány fojtottan felsóhajtott.

− Érthető’? − ismételte Darius.

Grace lassan bólintott.

− Akkor rajta! Azt mondtad, hogy a medaliont vissza akarod adni a bátyádnak. Miért? Mi a terve vele?

− Ne-em tudom.

Vajon hazudik? Angyali vonásai alapján az ember azt hihetne, még soha semmiféle hamisság nem hagyta el ezeket az ajkakat. Duzzadt ajkak. Férfiörömök kiszolgálására való ajkak. Darius kétségbeesetten megdörzsölte az arcát. Nem volna szabad azon képzelegnie, hogy ezek az ajkak föl-le csúszkálnak a szerszámán, miközben a vörös haja combján táncol.

− Hol találta a bátyád? − préselte ki magából Darius a szavakat.

− Nem tudom − felelte a lány tompán.

− Kitől kapta?

− A főnökétől.

A főnökétől… Dariusnak majd leesett az álla. Ezek szerint több felszínlakó is érintett!

− Mióta van a lánc a tulajdonodban?

Grace lehunyta a szemét, fejben számolta a napokat. − Több mint egy hete.

− Tudod, mi ez? Illetve mire képes?

− Nem képes ez semmire − felelte Grace dacosan. − Csak egy nyaklánc. Egy ékszer.

Darius kétkedve fürkészte a lány arcát.

− Akkor hogy találtál rá a Ködre?

A lány felsóhajtott. − Fogalmam sincs, oké? Csak meneteltem az átkozott dzsungelben. Melegem volt, fáradt voltam és éhes. Fölfedeztem egy föld alatti forrást, amelyik véletlenül a barlang mellett volt, és bebújtam.

− Belépett valaki más is veled a barlangba?

− Nem.

− Biztos?

− Igen, a fenébe is! Biztos! Egyedül voltam odakint! − Már egyáltalán nem félt.

− Ha hazudsz… − Darius fenyegetése ott lebegett befejezetlenül a levegőben.

− Igazat mondok! − fakadt ki Grace.

Valóban? Darius maga sem tudta, mit gondoljon, de legszívesebben hitt volna a lány minden egyes kiejtett szavának. Túlságosan fogva tartotta a szépsége. Túlságosan megigézte az illata. Meg kéne ölnie itt és most, véget vetni ennek a tébolynak, de képtelen volt rávenni magát, hogy bántsa ezt a te-remtést. Még nem! Majd ha kellő időből és távolságból, józan perspektívából lesz képes szemlélni az eseményeket.

Megőrültem, gondolta. Megragadta a lányt a derekánál, és felkapta a válla fölé. Grace azonnal rugdalni kezdett, és körmeit Darius hátába vájta.

− Tegyél le, te neandervölgyi barom! − csengett a lány sikolya Darius fülébe. − Válaszoltam a kérdéseidre! Most már elengedhetsz!

− Talán ha eltöltesz némi időt a házamban, sikerül újra átgondolnod a válaszaidat is. Talán több is eszedbe jut majd annál, hogy „nem tudom”.

− Újra átgondolni? De hiszen minden más hazugság lett volna!

− Majd meglátjuk.

Darius fölvitte Grace-t a barlang lépcsőin, majd be a palotába. A lány egyre csak rúgkapált, de a férfi szilárdan tartotta. Elővigyázatosan elkerülte az embereit, ahogy becipelte a lányt a szobájába. Amikor megérkeztek, ledobta a bársonnyal takart mennyezetes ágyra, és hadonászó karjait és lábait a tartóoszlopokhoz kötötte. Ahogy Grace elterült az ágyon, Dariust ismét fájdalmas vágy kerítette hatalmába. Istenek, így képtelen lesz megoldani a helyzetet, most, hogy a lány ennyire… ennivaló. Többé nem is nézett rá, megfordult, és kisétált a haliba. Mögötte az ajtó magától becsukódott.

Ennek a nőnek mihamarabb meg kell halnia… az ő keze által.

NEGYEDIK FEJEZET

Grace, amint egyedül maradt, addig rángatózott és vonaglott, mígnem sikerült kiszabadítania a csuklóját. Kikötötte a sarkára erősített csomókat, és talpra szökkent. Alex sokszor lekötözte gyerekkorukban, úgyhogy a kiszabadulás valóban gyerekjátéknak tetszett. Ráadásul fogva tartója aránylag lazán kötötte meg a köteléket, mintha attól tartott volna, hogy fájdalmat okoz. Reszketve fölsóhajtott, ahogy tekintetét végigjártatta a tágas helyiségen, minden egyes részletet alaposan szemügyre véve. A pompás, puha ágyon kívül, amelyre a férfi kikötözte, egy emeletes elefántcsontszekrény volt az egyetlen bútordarab. Színek… számtalan szín tükröződött a díszes falakról, mintha szivárványdarabkák lennének ónixba zárva. A krémszínű márványkandallóban nem lobogott tűz, érintetlen volt. Az egyetlen menekülési útvonalnak a kilincs nélküli ajtó látszott.

Hol a fenében vagyok? Tűnődött kétségbeesetten Grace, és kezdett megint úrrá lenni rajta a pánik. A rettegés hatalmába kerítette, és adrenalin lüktetett fékevesztetten a vérében. Aki ilyen luxust engedhet meg magának, nyilván áthatolhatatlan biztonsági rendszerrel is rendelkezik. Keze ökölbe szorult a zafír bársonypaplanon, amikor egy még ijesztőbb gondolat hasított belé: aki ilyen luxust engedhet meg magának, az következmények nélkül elrabolhat és megkínozhat egy ártatlan nőt.

Talpra szökkent, igyekezett leküzdeni félelmét. Nem lesz gond. Nem lesz gond. Csak ki kell jutnia innen, mielőtt ez az őrült visszajön. Az ajtóhoz sietett, és körmeivel az apró hasadékba nyúlt. Amikor nem mozdult, meglökte, hátha az ajtószárnyak középen behajlanak. A vastag elefántcsont makacsul állt a helyén, moccanni sem volt hajlandó. Grace csalódottan felsikoltott. Pedig mi mást várhatott? Mintha a megmenekülés ilyen könnyű lenne.

És most?

Hiszen ablakok sincsenek, amelyeken át ki lehetne mászni. A plafon pedig… fölpillantott, és elállt a lélegzete. A mennyezet réteges kristályprizmákból állt, ez volt a szobában a fényforrás. Egy vékonyka repedés húzódott középen, és bepillantást engedett az örvénylő, türkizkék folyadékba, ami azonban nem szivárgott át. Halak és egyéb tengeri lények − nem sellők, állapította meg Grace szorongva − úszkáltak játszadozva a vízben.

Víz alatt vagyok. Víz alatt! Öklével ütni kezdte az ajtót.

− Engedj ki innen! Te szemét!

Semmi válasz.

− Ez törvénytelen! Ha nem engedsz ki, le fognak tartóztatni! Megesküszöm rá! Börtönben végzed, és egy Butch nevű pasi fog zargatni egy életen át! Engedj ki!

Semmi válasz. Grace ütései lelassultak, majd abbamaradtak. Arcát a hideg ajtón pihentette. Hol a pokolban vagyok?

Hirtelen valami szöget ütött a fejében… valami, amiről olvasott. Egy könyv vagy egy magazin vagy… Alex folyóirata… döbbent rá. Gyomra görcsbe rándult, szemét lehunyta, ahogy beléhasított az igazság. A bátyja írt egy bejáratról, amely Atlantiszba vezet, egy Köddel körülölelt portálról! Grace szája O-t formált, ahogy fölidézte a szöveget, amely helyére kattant, mint egy darab kirakós. Atlantisz nem egy rendkívüli emberfajtának a hazája, hanem borzalmas lények lakják, melyekkel csak rémálmainkban találkozunk! Ott rejtegetik az istenek a legnagyobb tévedéseiket!

Grace térde elgyöngült, gyomra kavargott. Hátát az ajtónak támasztva leroskadt a hideg, kemény földre. Hát igaz. Átjutott a Ködön. Atlantiszban van. Borzalmas lények között, akiktől még az istenek is félnek.

Bárcsak álom volna mindez, egy álom, melyből bármelyik pillanatban fölébredhetek! Soha többé nem fogok panaszkodni! Elégedett leszek az életemmel!

Ha az istenek hallották is, hát nem foglalkoztak vele.

Egy pillanat, rázta meg a fejét. Hiszen ő nem is hisz az ókori görög istenekben!

Ki kell jutnom innen! Kalandra vágyott és izgalomra, sokszor elképzelte, milyen bátornak erezné magát, ha segíthetne Alexnek, hogy mennyire büszke lenne magára, ha igazolni vagy cáfolni tudna valami híres mítoszt.

Nos hát, éppen most sikerült igazolni egyet, de egyáltalán nem érzett büszkeséget.

− Atlantisz − suttogta Grace megtörtén, és az ágyra pillantott. A paplant mintha üvegből varrták volna, pedig már érezte a puhaságát. Itt van hát Atlantiszban, a minótauroszok, formorianok, farkasemberek és vámpírok hazájában. És még sok más lény hazájában, amelyeket a bátyja nem tudott mind megnevezni. Grace gyomra összerándult a rémülettől.

Az ő fogva tartója mégis milyen lény?

Kutatott az emlékezetében. A minótaurosz félig bika, félig ember. Mondjuk a pasi képes bika módjára viselkedni, de külsőleg nem emlékeztet bikára. A formorianok egykarú, egylábú lények. Ez sem stimmel. Talán farkasember vagy vámpír? Nem igazán.

A sárkánytetkóival leginkább sárkánynak menne el. Ez tényleg lehetséges? A sárkányoknak nem pikkelyeik és szárnyaik vannak véletlenül? Vagy az is lehet, hogy ez a pasi itt az egyetlen emberi lény. Vagy egy nimfa, aki olyan erős szexuális vonzerővel rendelkezik, annyira potens és férfias, hogy nem szabad beengedni az emberi társadalomba. Bizonyára ez az oka a reménytelenül elsöprő vonzerejének.

− Darius − ízlelgette Grace hangosan a nevet.

Kétszer is megremegett, ahogy a férfi alakja lelki szemei elé tárult. Először a rettegéstől, másodszor valamitől, amit nem akart nevén nevezni. Ez a pasi tele van ellentmondásokkal. Az örvénylő, acélkék szemek, az ellentmondást nem tűrő, éles hanghordozás, a kemény izmok mind azt személyesítik meg, ami hideg és érzéketlen, ami képtelen melegséget nyújtani. Mégis, amikor a férfi hozzáért, Grace olvadó lávát érzett az ereiben áramlani.

A pasi bűzlik a veszélytől, harcos, aki kizárólag a saját törvényeinek hajlandó engedelmeskedni. Mint azok az elragadóan szívdöglesztő vitézek, akikről Grace romantikus regényekben olvasott. Csakhogy ez itt nem regény. Ez a férfi valóságos. Nyers és faragatlan. Hangja egy sötét, épphogy visszatartott erő által rezonál, mely éjféli fergetegre emlékeztette Grace-t, és egzotikus idegen tájakra. Mindennek dacára vonzódott hozzá ott a barlangban.

Mindennek dacára még most is vonzódik hozzá.

Még soha, az elmúlt huszonhárom év alatt, senki sem kavarta fel így az érzékeit. Grace teljesen összezavarodott, hogy éppen az a férfi hozza lázba ennyire, aki halálosan megfenyegette. Hiszen le akarta kaszabolni azzal a brutális kardjával! De nem bántott, suttogta egy belső hang. Egyszer sem. Érintése olyan gyöngéd volt… szinte tisztelettudó. Időnként mintha a tekintetében könyörgés lett volna, mintha titkon azt remélte volna, hogy Grace viszonozza az érintését.

„Kéne neked egy agymosás, fiatal hölgy, ha valóban vonzónak találod ezt a pasit!” Visszhangoztak elméjében anyja szigorú szavai. „Tetoválások. Kardok. Hogy ne is említsük azt a bestiális módot, ahogy végigcipelt a hátán! Rémisztő!”

Ekkor a Sophie nagynéni fütyült közbe: „Gracie baba, ne hallgass anyádra! Évek óta nincs pasija. Felajánlhattál volna Dariusnak némi ezt-azt. Nincs véletlenül egy egyedülálló bátyja?”

− Tényleg szükségem van egy agymosásra − motyogott Grace. Beköltöztek a rokonai az agyába, és kényük-kedvük szerint halmozzák el ingyenes jó tanácsaikkal.

Elöntötte a honvágy, amelyet utoljára akkor tapasztalt, amikor életében először töltött el egy hetet egy nyári táborban sok évvel ezelőtt. Tény, hogy anyja rideggé vált, megkeményítették azok az évek, amikor Grace beteges apját gondozta; mégis szerette, és hiányzott neki. A nagynénje is biztos szorosan ölelné magához.

Karjait a hasa köré fonta, hogy ne hallja a korgást. Hová ment Darius? Meddig marad vajon távol?

Mégis, mik a tervei?

Semmi jó, az egyszer biztos.

Itt a levegő melegebb volt, mint a barlangban, de Grace-t mégis a hideg rázta. Végigjártatta tekintetét a díszes falakon, majd a mennyezetre pillantott. Ha felmászna, bizonyára felhorzsolná a tenyerét, amit ki lehet bírni, ha a kristálymennyezet kinyílna legalább olyan szélesre, hogy kicsusszanhasson rajta, és biztonságban elúszhasson.

Talpra állt, lába remegett. Először is valami táplálékra van szüksége, vagy itt esik össze, és akkor soha nem tud elmenekülni.

Az éjjeliszekrényen egy tál gyümölcsöt és egy kancsó bort vett észre. Mélyet szippantott a tenger csókolta levegőből, és közelebb ment. Összefolyt szájában a nyál, ahogy megmarkolt egy almát. Azt sem nézte, mérgezett-e, mohón enni kezdett, szívta, harapta a friss gyümölcsöt. Majd még egyet. És még egyet. A harapások között belekortyolt az édes vörösborba egyenesen a kancsóból.

A falhoz lépve már erősebbnek érezte magát, összeszedettebbnek. Megragadva két kiszögellést, felhúzta magát, lábával a kemény ébenfán egyensúlyozott. Egyre csak mászott fölfelé. Egyszer meg-mászta már az Ördög hüvelykujját Alaszkában, nem a legszebb élménye, mivel befagyott a segge, de legalább egy életre megtanult mászni. Lepillantott, nyelt egy nagyot, és nosztalgiával gondolt a hámra, amelyet az Ördög hüvelykujjánál használt.

Elérte a tetőt, a tenyere valóban felhorzsolódott, lüktetett a fájdalomtól. Grace összeszedve minden erejét, feltolta magát, és felkapaszkodott a kristályhoz.

− Gyerünk! − rimánkodott. − Nyílj meg! − A remény megfagyott az ereiben, amikor látta, hogy az átkozott mennyezet egy tapodtat sem enged.

Könnyáztatta arccal huppant a földre.

Kikotorta a haját az arcából, és számba vette a lehetőségeit. Nem volt túl sok, tekintettel arra, hogy be van zárva ebbe a szobába. Vagy passzívan elfogadja Darius akaratát, bármi is az, vagy szembeszáll vele. A bölcs nyugalom itt nem célravezető.

− Harcolni fogok − mondta eltökélten Grace.

Valahogy haza kell jutnia, meg kell találnia és figyelmeztetnie a bátyját a Köd veszélyeire, ha már nem túl késő. Alex képe költözött az agyába. Sötétvörös haja ügyesen elrendezve sápadt arca körül; teste mozdulatlanul fekszik egy sírban.

Összeszorította a száját, és próbálta elhessegetni a rémképet. Alex él, és jól van. Ez biztos. Különben hogy küldhette volna el a folyóiratot és a medaliont? Bélyeget nem árulnak a túlvilágon.

Újra körbejártatta tekintetét a szobán, fegyver után kutatva. Nem volt semmiféle dísztárgy. Sem farönkök a kandallóban. Az egyetlen szóba jöhető tárgy a gyümölcsöstál volt, de Grace kételkedett benne, hogy kupán tudná-e csapni vele Darius ke-mény fejét.

Kezdett kétségbeesni. Hogy menekülhetne? A lepedőkből csináljon kötelet? Pislogott. Hé! Nem is rossz ötlet! Odasietett az ágyhoz, és ahogy fölemelte a selyemvásznat, kisebesedett tenyerébe újult erővel hasított a fájdalom.

Legyőzve fájdalmát, rákötötte a tolóajtóra a lepedőkből csomózott kötelet. Akármilyen fékezhetetlennek tűnik Darius, a balesetekkel szemben ő is tehetetlen, mint bárki más. Még a különböző lényekről szóló mítoszokban is gyarló, esendő lények szerepelnek, akár emberek, akár istenek. Jelen esetben leesendő lény.

Most már New Yorkban él, de Grace egy kisvárosban nőtt fel DélKarolinában. A hely az idegenekkel szembeni barátságosságról és udvariasságról ismert. Mindig azt tanították neki, hogy soha nem szabad szándékosan bántani egy másik emberi lényt, most mégsem tudott elfojtani egy gúnyos mosolyt, ahogy várakozó álláspontra helyezkedve nézte meredten a lepedőt.

Darius nemsokára hirtelen koppan egy nagyot. Szó szerint.

Darius besétált az ebédlőbe. Csak egy pillanatra torpant meg, ahogy rádöbbent, hogy már nem lát többé színeket, hanem ismét csak feketét és fehéret. Csalódottan felsóhajtott. De amikor tudatosult benne, hogy szagot sem érez, megnyugodott. Úgy látszik, újonnan fölfedezett szaglóérzéke is elhagyta.

Mostanáig fel sem fogta, mennyire hiányoznak neki ezek a dolgok.

Erről kétségtelenül Grace tehet. A lány jelenlétében leomlott a lelke köré épített bástya, és érzékei újult erővel tomboltak. De most, hogy eltávolodtak egymástól, Darius visszanyerte régi énjét. Miféle hatalom birtokosa ez a lány, hogy képes befolyásolni Darius észlelését? Megrándult egy izom a szeme alatt.

Szerencsére az emberei nem várták a visszatérését. Már visszavonultak a kiképző arénába, ahogy utasította őket. Jó pár helyiséggel arrább gyakoroltak ugyan, de morgások és nyögések hangja töltötte be a levegőt.

Darius összeszorított szájjal az ebédlő hátsó vé-gébe ment az óriási ablakokhoz. Megragadta a feje fölötti szegélyt, és kihajolt. A palota olyan magasan helyezkedett el a sziklákon, hogy széles kilátás nyílt az alatta elterülő városra. A Belső Város. Ahol a lények vígan megpihenhetnek és találkozhatnak. Még a vámpíroknak is jut hely, bár ő nem látott tömegeket, amelyekről az emberei számoltak be.

Szirének, kentaurok, küklopszok, griffmadarak és sárkánynők tömegei áramlottak ki a boltokból, és sétálgattak az utcákon, miközben a kereskedők portékáikat árulták. Nimfanők fickándoztak a közeli vízesésben. Milyen boldognak tűnnek! Milyen gondtalannak!

Darius hasonló békét áhított saját magának is.

Morogva ellökte magát az ablakpárkánytól, az asztalhoz ment, és olyan erővel ragadta meg a szélét, hogy a tűzálló fakő elpattant. Le kell higgadnia, mielőtt visszatér ehhez a Grace nevű nőszemélyhez. Ellentétes érzelmek kavarogtak benne: vágy, gyöngédség, düh.

Belényilallt az érzéki sóvárgás, lökte és taszította a vágy, satuszerű fogással kerítette hatalmába. A lány buja szépsége képes lenne eltántorítani a legerősebb harcost is az esküje alól.

Az istenekre! Ha ilyen érzéseket vált ki belőle már pusztán az, hogy a lány csuklóját szorítja, hogy belenéz azokba a vibráló szemekbe, mit erezne, ha szétválasztaná azokat a zamatos combokat, és erekciójának sűrűségét beléereszthetné? Darius gyötrelmes nyögése kiáltássá fajult, és visszhangzóit fölötte a kristályon. Ha valaha magáénak tudhatná ezt a nőt, talán el is pusztulna az érzékiség többletsúlya alatt.

Szinte elnevette magát. Ő, a vérengző harcos, akiről mindenki azt gondolja, hogy kőből van a szíve, és háromszáz éve nem érez egyebet jéghideg közönynél, itt szenved egy kis nőtől! Bárcsak ne szagolta volna a lány édességét, virágok és napfény finom illatát! Bárcsak ne érintette volna bőre selymességét!

Bárcsak ne akarna többet!

Mi van ebben a lányban, ami legyőzi évszázadok biztosítékát? Ha tudná a választ, talán könnyedén el tudná utasítani.

Harcolj, ember! Harcolj a lány bűvölete ellen! Hol marad a legendás fegyelmed?

Brutális rántással ragadott meg egy inget a fali kampóról. Áthúzta fején a fekete anyagot, eltakarva mindkét medaliont. Ekkor hirtelen bevillantak elméjébe a Grace-től visszaszerzett medalion alján lévő gravírozások, és robbanásszerű felismeréssel azonosította az ellopott medaliont tulajdonosával. Javar, régi mestere!

Darius összeráncolta a szemöldökét. Hogy veszíthetett el Javar egy ilyen értékes kincset? Lehetséges, hogy Grace bátyja olyan ritka erő birtokosa, hogy képes áthatolni a Ködön, megküzdeni Javar-ral, és elnyerni a szent láncot? Nem. Javar kérhetett volna Dariustól segítséget, persze ha még életben van.

Javartól küldönc küldött üzenetet éppen egy hónapja. Minden rendben levőnek tűnt. De ő jobban tudta mindenki másnál, hogy az élet egyetlen szempillantás alatt megváltozhat.

− Valamit tenned kell, Darius! − dörmögött Brand berepülve a helyiségbe. Hosszú, opálos fényű szárnyait úgy kitárta, hogy betöltötte velük az ajtót. Karommal ellátott lábával lassan siklott, finoman érintve a talajt, majd közelebb lépett Dariushoz. Az éles, halálos tépőfogak vészjóslóan komor ábrázatba rendeződtek, fehér jelzőtűzként villogtak.

Darius megszilárdította arcvonásait, vigyázott, nehogy érzelmek tükröződjenek rajta. Sem szóval, sem tettel nem engedhette meg magának, hogy az emberei rájöjjenek, mennyire bizonytalanná vált, ami önmaga kontrollálását illeti. Kérdésekkel bombáznák, melyekre nem akarna válaszolni. Kérdések-kel, melyekre valójában nincs is válasz.

− Akkor beszélj, ha lehiggadtál! − utasította alattvalóját, és keresztbe fonva karját széles mellkasán, várt.

Brand felsóhajtott, lassanként elhalványult a sárkánykülső, és feltárult a bronz mellkas és emberi ábrázat. Tépőfogai visszahúzódtak. A vágás a mellkasán már be is gyógyult, újjáalkotó vérének köszönhetően. Darius megérintette a saját arcán húzódó sebhelyet. A sebesülést a nimfa királytól szerezte évekkel ezelőtt egy csatában, és sosem értette, miért nem hegedt be a seb.

− Valamit tenned kell − ismételte meg Brand higgadtabb hangon. Megragadta az egyetlen ruhát, ami még ott függött a kampón, és fölvette. − A végén még valóban végzünk egymással!

Darius Branddel nem sokkal azután ismerkedett meg, hogy beköltözött a palotába. Fiatalok voltak, még a fenekükön száradt a tojáshéj, amikor mindkettőjük családját elpusztították az emberek hadjárataik során. Kezdetektől fogva egy hajóban eveztek. Brand vidám természetű volt, és sokat nyag-gatta Dariust, hogy vegyen részt a sárkánymurikban. Darius ugyan udvariasan, de mindig visszautasította, már akkor is szigorú érzelmi távolságot tartott a többiektől, de barátra lelt Brandben, akiben megbízhatott.

− Hibáztasd a hülye játékotokat! − felelt Darius mogorván, emlékeztetve barátját a komédiázásra. -Ne engem!

Brand gúnyosan elmosolyodott.

− Már itt is vannak az érzelmek! Ezt úgy veszem, hogy a fejemet egy fatálon akarod tudni.

− A te fejed… lesz az első. − Dariusnak erősen kellett koncentrálnia, hogy megőrizze higgadtságát.

Megragadott egy széket, és helyet foglalt, alkarját a bársonyszegély támlán pihentette. − Mi az oka annak, hogy így megváltoztatok mostanában?

− Unalom és monotónia − jött barátja rideg válasza. − Megpróbáltuk elkezdeni a viadal első körét, de alig bírjuk betartani a szabályokat. Határán vagyunk a totális őrületnek.

− Megérdemled, hogy megőrülj, azok után, hogy ilyen káoszt okoztál.

Brand ismét csak elmosolyodott: − Ugyan, Darius! Inkább hálás lehetnél, ahelyett, hogy fenyegetsz!

Darius összeráncolta a szemöldökét.

− Csak azt ne mondd, hogy a határán vagyok, hogy megnyerjem a fogadást! Éppen akkor, amikor senki nincs itt, hogy tanúja legyen a győzelmemnek!

Darius egyre dühösebb arcot vágott. − Leszámítva ezt az idétlen játékot, mit tehetnék, hogy elűzzem az unalmatokat?

− Megfontolod újra, hogy hozol-e nekünk nőket?

− Nem − vágta rá azonnal Darius. Grace bájos arca villant elméjébe, és lenti hasürege feszesen összerándult. Az ő palotájában nem lehet több nő.

Épp elég zűrzavart okozott Grace.

Szerencsére Brandnek nem tűnt fel a zavarodottsága.

− Akkor meg hadd játsszuk a játékunkat! Hadd próbáljunk meg nevetésre bírni!

− Vagy dühöngésre?

− Igen, akár az is belefér. Sok időt elütünk vele, amíg valaki áttöri a határaidat.

Darius a fejét csóválta. Valaki már megtette, és nem volt benne köszönet.

− Sajnálom, de a válaszom továbbra is nem.

− Évről évre tapasztalom, ahogy egyre távolodsz, ahogy egyre hidegebbé válsz. A játék legalább annyira a te hasznod is, mint a miénk.

Darius a sárkányokra jellemző könnyedséggel talpra szökkent, széke előrecsusszant. Erre aztán semmi szüksége most, amikor olyan erősen küzd, hogy megőrizze hidegvérét. Mi van, ha egyetlen mosoly elegendő ahhoz, hogy szétporladjon? Egyetlen könnycsepp és elesik. Egyetlen sikoly, és talán legmélyebb fájdalma szabadul el. Ó igen! Mindig is tudta, hogy ha valaha eljön a nap, amikor elveszti maga fölött az uralmat, érzelmek örvénye által fog elpusztulni.

− Nem véletlenül vagyok ilyen, Brand. Ha szabad utat engedek az érzelmeimnek, nem fogom tudni teljesíteni a kötelességemet. Tényleg ezt szeretnéd?

Brand beletúrt a hajfonataiba.

− A barátom vagy. Egyfelől megértem hivatásod jelentőségét, másfelől szeretnék segíteni abban, hogy megelégedettségre lelj. De ahhoz valaminek meg kell változnia az életedben.

− Nem − felelte Darius határozottan. Amikor Grace átlépte a portált, az élete visszavonhatatlanul megváltozott és nem a legjobb értelemben. Nem, nem kell több változás. − Az én utam a monotonitás.

Brand rájött, hogy nem tud hatni az érveivel, úgyhogy taktikát változtatott. − De az embereid mások, mint te. Én is más vagyok. Nekünk kell va-lami, ami leköti az elménket.

− A válaszom akkor is nem.

− Szükségünk van izgalomra és kihívásra − ragaszkodott Brand az igazához. − Alig várjuk, hogy kiderítsük, mire készülnek a vámpírok, ehelyett arra vagyunk kárhoztatva, hogy itt poshadjuk, és unalmas edzéseken vegyünk részt.

− Nem.

− Nem, nem, nem! Mennyire elegem van ebből a szóból!

− Márpedig meg kell békélned vele, mert csak ezzel szolgálhatok.

Brand odalépett az asztalhoz, és ujjaival dobolni kezdett.

− Nem akarlak fenyegetni, és tudod, hogy nem tenném, ha lenne más lehetőség − tette hozzá sietve. − De ha nem engedsz nekünk valami szórakozást, Darius, káosz fog elhatalmasodni az otthonodban. A legkisebb provokáció is harcba fog torkollani, már egy étkezést sem tudunk nyugodtan végigülni. Továbbra is…

− Szóval ez az álláspontod. − Darius látta barátja szavaiban az igazságot, és fölsóhajtott. Ha valamilyen módon nem enged, búcsút inthet a békének.

− Mondd meg az embereknek, hogy a fogadás érvényes, ha vérrel esküsznek meg rá, hogy távol tartják magukat a hálószobámtól. − Darius szeme összeszűkült. − De jól jegyezd meg, mit mondtam! Ha valaki, csak egyvalaki is megközelíti a magánlakosztályomat az én kifejezett beleegyezésem nélkül, az elkövetkezendő hónapot a bástyára láncolva lesz kénytelen tölteni.

Brand elgondolkodva biccentett, aranyszínű tekintete metszővé vált. Csönd nehezedett közéjük, Brand vonásain kíváncsiság tükröződött. Darius még soha senkit nem tiltott ki a lakosztályából, mindig szívesen látta az embereit, hogy bármikor megoszthassák vele a problémáikat. Különös, hogy éppen most visszakozik.

Ráadásul nem adott rá semmiféle magyarázatot.

Brand bölcsen nem kérdezett rá, hanem csak bólintott. − Rendben − felelte, és barátian hátba veregette Dariust. − Meg vagyok győződve róla, hogy jelentős változást fogsz tapasztalni mindenkiben.

Bizonyára, de vajon jó irányba történik-e?

− Mielőtt visszatérnél az arénába, küldj hírnököt Javar birtokára! Beszélnem kell vele.

− Vedd úgy, hogy már meg is tettem! − Brand elégedett, könnyed léptekkel sétált ki a szobából olyan sietve, ahogyan érkezett.

Amikor Darius egyedül maradt, a lépcső felé kémlelt, és gondolatban már a hálószobájában járt. Mélyről jövő késztetés hatalmasodott el rajta, hogy megérintse Grace bársonyos bőrét. Úgy vibrált az izgatottságtól, mintha a lány az ölében ülne.

Brand arról panaszkodott, hogy az emberei kezdenek megőrülni, de valójában Darius volt az, akit ez a veszély fenyegetett. Beletúrt a hajába. Hogy egyedül hagyta Grace-t, egyáltalán nem segített; nem hagyta nyugodni a kép, hogy ott fekszik az ágyán. Rá kellett döbbennie, hogy mindenestül a nő befolyása alá került, képtelen lehiggadni. Jobb, ha most szembenéz vele, mielőtt a vágyai még inkább elhatalmasodnak rajta.

Megérintette a nyakában lógó medálokat, és már ott is állt az ajtóban. A lány most már felelni fog, neki pedig úgy kell viselkednie, ahogy az egy Őrzőhöz méltó. Nem úgy, mint egy férfi, nem úgy, mint egy szörnyeteg. Hanem mint egy Őrző.

Elengedte a medalionokat, és eltökélten benyitott.

ÖTÖDIK FEJEZET

Nem csikordult csuklópánt, néma csönd volt a szobában. Az ajtótáblák egyetlen pillanat alatt kicsusszantak a helyükről.

Grace bal oldalra húzódott, a vastag elefántcsont árnyéka mögé. Amikor Darius belépett, lába belegabalyodott a lepedőből összecsomózott kötélbe.

Nyögve hátratántorodott.

Ahogy elzuhant, Grace a férfi hátára ugrott, ugródeszkának használva, és kisietett a szobából. Fejét ide-oda kapkodta a megfelelő irányt keresve. Egyik sem tűnt jobbnak a másiknál, úgyhogy rohant tovább. Nem jutott messzire, mikor erős férfikarok ragadták meg az alkarját, és megállásra kényszerítették. Hirtelen ütközött Darius vallanak, és túlságosan meg volt rémülve, hogy védekezzen, miközben a férfi visszacipelte a szobába. Odabent Darius a válláról a mellkasára csúsztatta a lányt, Grace pedig lecsillapodott, ahogy hozzásimult a férfi puha ingjéhez, és megérezte a forró test kipárol gását.

Anélkül, hogy Darius elengedte volna, valahogy becsapta az ajtót, elzárva ezzel Grace egyetlen menekülési útvonalát. A lány tágra nyílt szemmel nézett a zárt ajtóra, megfagyott ereiben a vér. Kudarcot vallott. Nem! Nem! Két másodperc sem kellett, és a férfi lerombolta a szabadság illúzióját!

− Innen nem menekülhetsz − jelentette ki Darius a düh szikrája nélkül, de annál nagyobb meggyőződéssel. És mintha megbánás is vegyült volna a hangsúlyba? − Miért nem vagy az ágyamban, te nőszemély?

Legyőzetve a kudarctól, Grace suttogva kérdezte: − Mi a terved velem?

Csönd.

− Mi a terved velem? − kiáltotta.

− Azt tudom, hogy mit kellene tennem − felelte Darius mély, dühtől vibráló hangon −, de azt még nem tudom, mit fogok tenni.

− Vannak barátaim! − küzdött Grace. − Családom! Nem nyugszanak, amíg meg nem találnak. Ha bántani merészelsz, csak feltüzeled őket!

− És ha nem bántalak? − kérdezte a férfi néma hezitálás után olyan gyöngéden, hogy Grace alig hallotta. − És ha csak gyönyört nyújtanék?

Ha a férfi kérges tenyerével nem érintette volna Grace alkarját, a lány talán meg is rémült volna. De bizarr módon elbűvölték a szavak, és összes fantáziaképe egyszerre suhant át a fején. Meztelen, vonagló testek a földön, a fal mentén egy repülőgép belsejében. Arca izzott. És ha csak gyönyört nyújtanék? Nem válaszolt. Képtelen volt.

Darius megtette helyette. − Mindegy is, mit felelsz, nem az a döntő. − Hangja megkeményedett, kéjes élét vesztve. − Az otthonomban vagy, a magánlakosztályomban, és azt teszek veled, amit akarok.

A halálos fenyegetés hatására Grace lerázta magáról a bűbájt, amit a férfi gyakorolt rajta, és fölidézte, mit tanult a terroristákkal szembeni védekezésről a légi kísérő tanfolyamon. Nézzük csak! Gyomorszáj, rüszt, orr, lágyék, kántálta némán.

Megpördült, és ököllel gyomorszájon vágta a férfit, majd a rüsztjébe rúgott. Újra támadt, ezúttal a hideg, érzéketlen arcot célozva meg. Ahogy ujjízületei a férfi arcának ütköztek az orra helyett, felkiáltott fájdalmában.

A férfi még csak meg sem hökkent. Még csak eszébe sem jutott lefogni a lányt, hogy megelőzze az újabb ütést.

Grace nem habozott.

Meglendítette a másik karját is. Hasonló eredménnyel. Őneki lüktető fájdalom jutott, önelégült mulatság a férfinak. Vagy talán mégsem. A férfi szeme kékje jeges, tompa fényt sugárzott, semmiféle érzelem nem tükröződött benne.

− Te sérülsz meg, ha megpróbálsz harcba szállni velem − húzta fel Darius a szemöldökét.

Grace kétkedő tekintete metszőn hasított a férfiba. Az elmúlt két gyötrelmes nap után a harag és reményvesztettség teljes erővel robbant ki belőle.

− Biztos vagy benne? − Ezzel felrántotta a térdét, és a férfi lába közé célzott. Lágyék: a tréning utolsó szakasza.

Darius felszisszent, összegörnyedt, és lehunyta a szemét fájdalmában.

Grace az ajtóhoz rohant, és körmeivel a hasadékba kapaszkodott. − Nyílj már ki, a francba! − káromkodott. − Kérlek, nyílj meg!

− Nem tűnsz rá alkalmasnak, hogy kinyisd − figyelmeztette Darius feszülten. − De többször nem becsüllek alá.

Grace nem hallotta, hogy a férfi megmozdult volna, de hirtelen ott termett mellette, kezét a lány halántékára téve. Feladta a harcot. Hová vezetne? A férfi már bebizonyította, hogy nem igazán reagál a fizikai fájdalomra.

− Kérlek − fogta könyörgőre Grace. − Engedj el!

− Közben győzködte magát, hogy a félelemtől olyan heves a szívverése, egyáltalán nem a férfi érzéki vonzerejének köszönhetően.

− Nem tehetem.

− De igen! − Grace megpördült, és hátrataszajtotta Dariust. Nem volt ugyan erős a lökés, de a férfi megbotlott a lepedőben magával rántva Grace-t, egyszerre zuhantak a padlóra, gurultak, majd Darius leszorította a lányt.

Grace ösztönösen próbálta ellökni magától a férfit, de ujjai beleakadtak az ingbe, kitágítva a nyakkivágást. A két medalion szabadon csüngött alá, az egyik nekiütődött az orrának. Melyik Alexé? Amelyiknek izzik a szeme?

Nem mindegy? Márpedig medalionnal érkezett, úgyhogy azzal is fog távozni.

Szilárd elhatározás tombolt a mellkasában, mintha dobolt volna a belseje. Hogy megzavarja a férfit, tüdejének minden erejét latba vetve, fölsikoltott. Rúgkapált, és sajgó kezeit a férfi nyaka köré fonta, mintha meg akarná fojtani. Sietve kikapcsolta az egyik lánc kapcsát, majd gyorsan a zsebébe csúsztatta a nyakláncot. Újabb fület rázó sikoly hagyta el az ajkát, nehogy feltűnjön Dariusnak, hogy végzett a dolgával.

− Elég! − figyelmeztette Darius elgyötört arcvonásokkal.

− Harapj meg! − visított Grace.

Amikor elhallgatott, Darius így szólt: − Nem örültem volna, ha leszakítod a fülemet.

Nem örült volna? Nem dühödne fel, nem vesztené eszét a méregtől! Csak nem örült volna! Valahogy ez a közöny sokkal ijesztőbb, mint a kontrollálatlan dühkitörés. Grace remegő sóhajjal ellazult a padlón. Végül is megszerezte, amit akart, és ha tovább harcol, megint egymásnak feszül a testük, ahogy Darius előszeretettel figyelmeztette már erre.

Darius felhúzta a szemöldökét, meglepetten pislogott, nem akarta elhinni, hogy a lány ilyen hamar behódol.

− Ilyen könnyen feladod? − kérdezte gyanakodva.

− Felismerem, amikor vesztésre állok.

Darius a lány ernyedtségét kihasználva izmos testével ránehezedett. A lány csuklóját a feje fölé tette − szemmel láthatóan élvezte a mozdulatot, hiszen harmadszorra tette meg −, mire Grace háta kiegyenesedett, melle pedig fölemelkedett.

− Szóval arra kérsz, hogy megharapjalak? − kérdezte Darius higgadtan.

Grace hirtelen zavarba jött. Ó, te jó ég! Hiszen ő kiabált, hogy harapja meg! Sötét, forró vágy csavarta meg a gyomrát, elképzelte, ahogy a férfi fehér fogai belemélyednek a testébe, majd kicsit megrágcsálja. Erotikusán, lágyan, szenvedéllyel…

Ha a pasi netán vámpír, akkor Grace épp most dobta oda magát vacsorának.

− Nem szó szerint értettem − bökte ki erőtlenül. − Ez amolyan szólás. − Kis szünetet tartott, majd hozzátette: − Kérlek, engedj el! − A férfinak olyan jó illata volt, annyira férfias, mint a nap, a föld és a tenger, és Grace mohón szívta be ezt a szagot, mintha ez lenne megmenekülése kulcsa. Pedig ez a pasi több mint veszélyes.

− Túlságosan jól érzem magam ott, ahol vagyok.

A szavak úgy visszhangoztak Grace elméjében, olyan tisztán, hogy a teste önkéntelenül válaszolt: legszívesebben én sem engednélek. A felső ajkába harapott. Hogy csinálja ezt Darius? Hogy csinálja, hogy egyszerre érzi magát elképesztően meghódítva, abszurd módon elbűvölve, ugyanakkor halálfélelemtől megbénítva? Mi van, ha ez egy vérszívó vámpír? De annyira vonzó! Grace-nek benedvesedett az ajka. Sajgott azokon a területeken, amelyekről már azt hitte, elsorvadtak attól, hogy nem voltak használva. Vágyakozni kezdett, fantáziaképek rohanták meg, és marta a sóvárgás.

Szedd össze magad, Grace! Csak egy idióta áhítozik egy olyan pasi után, akinek kérdéses az eredete, és még kérdésesebbek a motivációi!

Vajon mit akar tőle ez a férfi? Grace akárhogy is fürkészte a rideg tekintetet, nem talált utalást a szándékaira, a férfi vonásai áthatolhatatlanok voltak. Egyre áthatóbban kémlelte a titokzatos arcot, megfigyelte a férfi arcán végighúzódó sebhelyet, mely megtörte a sötét szemöldök folyamatosságát.

Feltűnt neki orrának ferdesége, mintha nem egyszer törték volna be.

Ez a pasi sötét erőkkel csábít. Veszélyes, figyelmeztette egy belső hang.

Hát erről van szó, döbbent rá bosszúsan Grace. Ezért vonzódom hozzá annyira! Veszélyfüggő vagyok.

− Mi történt a kezeddel, te nő? − kérdezte hirtelen Darius olyan ádáz tekintettel, ami több volt, mint megfélemlítő.

− Ha megmondom, szabadon engedsz? − Grace habozva nézett szembe a vad komolysággal.

Darius szeme összeszűkült, és Grace tenyerét a szájához emelte. A forró ajkak égették Grace húsát, majd a férfi nyalogatni kezdte a sebeket. Elektromos áram száguldott keresztül Grace karján, és kis híján ott helyben átélt egy orgazmust.

− Miért csináltad ezt? − kérdezte lázas nyögéssel. Bármi is az ok, a férfi mozdulatai olyan gyöngédek voltak, olyan megnyerőén lágyak, hogy Grace-nek szinte elállt a lélegzete az élvezettől. − Elég! − kiáltotta, de titkon azt remélte, hogy a férfi meg sem hallja. Kábító bágyadtság lett úrrá rajta, és isten bocsássa meg, de arra vágyott, hogy ez a nyelv tovább hatoljon, mélyebb területeket fedezve föl.

− A nyálam meg fog gyógyítani − tört ki Darius szenvedélyesen. Feszültebb, indulatosabb volt most, kevésbé dühös. − Mi történt a kezeddel? − kérdezte újra.

− Felmásztam a falon.

− Miért? − kérdezte Darius meghökkenve.

− Menekülni próbáltam.

− Őrültség − morgott Darius, és közben térdét beékelte a lány combjai közé. Grace alhasa lüktetett, ahogy lábaik összefonódtak.

Darius nyelvét gyöngéd kéjjel végigjártatta a lány hajlatain. Az acélkék szemek aranybarnává változtak. Lágy, selymes haja a vállára hullott, és csiklandozta Grace bőrét.

Ha Dariusnak az lenne a terve, hogy bántsa vagy megölje, akkor nem törődne azzal, hogy ilyen enyhet nyújtson. Akkor nem…

Darius bekapta a lány egyik ujját a szájába, Grace pedig nyögve, lihegve ejtette ki a férfi nevét. Ahogy a férfi a nyelvét körbejártatta az ujjon, Grace kábán feljajdult, teste megfeszült, mellbimbója hozzáért a férfi mellkasához gyönyörteljes súrlódást okozva.

− Így már jobb − szólalt meg Darius.

Grace tágra nyílt szemmel figyelte, ahogy a férfi komoly arckifejezéssel fölemeli az ő kezét.

− De, de… − zavarodottság árnyékolta be a lány örömét. Hogyan lehetséges ez? Hogy lehetséges egyáltalán bármi is mindebből? − Nem tudom, mit mondhatnék.

− Akkor ne mondj semmit!

Darius úgy hagyhatta volna sajgó tenyérrel, sebesülten, büntetésül, amiért megpróbált menekülni. Grace képtelen volt kiigazodni rajta. − Köszönöm − rebegte hálásan.

− Szívesen − felelte Darius.

− Most már fölkelhetek? − kérdezte reszketve.

− Nem. − Darius bal tenyerét letette Grace mellé, jobbjával továbbra is szorosan fogva tartva. Egyre csak cirógatta a lányt, mintha félne megtörni a varázst. − Mi volt a bátyád terve a medalionnal? − kérdezte végül.

Grace-ben egy pillanatra felmerült, hazudjon-e valamit, amivel megállíthatná az ellentétes vágyak rohanó áramát. Majd az jutott eszébe, mi lenne, ha egyáltalán nem válaszolna, de ösztönösen sejtette, hogy a férfi nem fogja annyiban hagyni a dolgot, és csak fokozná a feszültséget.

− Ezt már megbeszéltük, és még mindig nem tudok többet. Talán el akarta adni árverésen az interneten. Talán meg akarta tartani magának, a gyűjteményébe.

Darius felhúzta a szemöldökét. − Nem értem. Magyarázd meg nekem ezt az árverést!

Grace próbálta elmagyarázni az online árverést, miközben Darius mogorván hallgatta.

− Miért tenne ilyesmit? − kérdezte a férfi őszintén meglepve. − Egy ilyen értékes tárgyat eladni valami idegennek, ez tiszta őrültség!

− Ahonnan én jövök, az embereknek szükségük van pénzre a túléléshez. És ez is egy módja a pénzkeresetnek, hogy eladjuk a vagyontárgyainkat.

− Nekünk is szükségünk van pénzre, de akkor sem adnánk el a legértékesebb kincseinket. A bátyád túl lusta, hogy megdolgozzon a kenyeréért?

− Tudd meg, hogy nagyon keményen dolgozik, és egy szóval sem mondtam, hogy el akarja adni a medaliont. Csak azt, hogy nem kizárt. Árverésfüggő ugyanis.

Darius felsóhajtott, majd elengedte a lány kezét, és tenyerét a lány feje mellé a földre támasztotta. − Ha az a célod, hogy összezavarj, hát jól haladsz. Miért adta volna neked a bátyád a medaliont, ha el akarná adni?

− Fogalmam sincs − felelte Grace. − Miért olyan fontos ez? Darius elszánt csöndben figyelte a lányt, a távolba kémlelt, majd újra Grace-re pillantott. Látszott, hogy komor gondolatok gyötrik elméjét. Válasz he-lyett így szólt:

− Azt állítod, hogy semmit nem tudsz, Grace, és mégis rátaláltál a Ködre. Átutaztál rajta. Biztos többet sejtesz, mint amennyit elárultál nekem.

− Az biztos, hogy nem szándékosan léptem a birtokodra − magyarázkodott Grace erőtlenül. − Az is biztos, hogy nem akarom, hogy bántsanak, és hogy haza akarok jutni… Csak haza akarok jutni.

Darius vonásai ijesztően megkeményedtek. Mégis mivel ért el ilyen nyugtalanító hatást?

− Miért? − szakadt ki mohón Dariusból ez az egyetlen szócska. Grace összeráncolt homlokkal fürkészte a férfi arcát. − Most te hozol zavarba!

− Vár rád otthon egy férfi?

− Nem. − Ennek most mi köze van bármihez is? Ha csak… Darius nem lehet féltékeny. A lehetőség elképesztette Grace-t. Hiszen ő nem az a fajta nő, aki ilyen erős érzelmeket váltson ki egy férfiból. Szikrázóan perzselő vágyat és féltékenységet? − Hiányzik az anyukám és a nagynéném, Darius. Hiányzik a bátyám és a lakásom. A bútoraim. Apám készítette az összest, mielőtt meghalt.

Darius megenyhült. − Azt kérdezted, miért érdekel a medalion. Az otthonom miatt − felelte. − Bármire képes vagyok, hogy megvédjem, ahogy te bármit megtennél, hogy hazajuss.

− Ha nálam van a medalion, az mi bajt jelenthet az otthonod számára? − kérdezte Grace. − Nem értem.

− Nem is kell, hogy értsd − felelte a férfi. − Hol van most a bátyád? Grace szeme összeszűkült, állat dacosan előreszögezte. − Akkor sem mondanám meg, ha tudnám.

− Tisztelem a bátyád iránti odaadásodat, valahol még csodálom is, de jobban járnál, ha megmondanád végre, hogy átutazott-e a Ködön, vagy nem.

− Már mondtam, hogy nem tudom.

− Ezzel nem megyünk semmire − mondta Darius. − Hogy néz ki a bátyád?

A lány szeme kékjét és zöldjét makacsság olvasztotta eggyé, áramló türkizkék tengerré. Szája megfeszült. Darius látta, hogy esze ágában sincs válaszolni.

− Mert akkor kiderülne végre, hogy megöltem-e − Ösztönözte válaszadásra a lányt, bár nem volt biztos benne, hogy vissza tudna-e emlékezni. A gyilkolás második természetévé vált, nem törődött azzal, hogy alaposan megfigyelje áldozatait.

− Hogy… megölted-e? − kapkodott Grace levegő után. − Körülbelül száznyolcvan cm magas. Vörös hajú, zöld szemű.

Mivel Darius korábban nem látott színeket, nem tudott mit kezdeni a leírással. − Van különleges ismertetőjegye?

− Én… én − miközben Grace küzdött, hogy megfogalmazza a választ, remegés gereblyézett végig a gerincén, és megrezegtette a férfit is. Szeme megtelt könnyel. Magányos könnycsepp gördült le az arcán. Darius karizmai megfeszültek, ahogy harcolt a késztetéssel, hogy letörölje a nedvességet. Figyelte, ahogy könnycsepp lassan lehullik a lány kulcs-csontjára. Milyen sápadt most a bőre!

Ez a nő halálra van rémülve.

Dariust rég elfojtott lelkiismeretfurdalás kerítette hatalmába. Megfélemlítette Grace-t, bezárta egy idegen szobába, földre kényszerítette, de a lány nem hagyta magát egészen addig, amíg bátyja halálának lehetősége végleg meg nem törte. Semmi más nem törhette volna meg.

Jó esély volt rá, nagyon jó esély, hogy valóban megölte a bátyját. Vajon hogy reagálna Grace? Tengerszeme gyűlölettel tekintene rá? Esküdözne, hogy bosszút áll?

− Van különleges ismertetőjegye? − kérdezte ismét Darius, szorongva a lány válaszától.

− Szemüveges − remegett Grace ajka. − Drótkeretes, mert úgy gondolja, az mél… méltóságteljesebb.

− Nem tudom, milyen az a szemüveg. Magyarázd el!

− Át… átlátszó, kerek kő… korongok a szemen. − Grace alig bírta kiejteni a szavakat a remegéstől.

Darius nagyot sóhajtott a megkönnyebbüléstől.

− Szemüveges férfi nem lépte át a Ködöt. − Ebben biztos volt, mert megtalálta volna a szemüveget, miután a fej lehullott a nyakról. − A bátyád biztonságban van. − Azt már nem tette hozzá, lehetséges, hogy Alex a másik portálon jutott be. Javar portálján.

Grace irdatlan zokogásba tört ki a megkönnyebbüléstől. − Bele sem mertem gondolni a lehetőség-be… és amikor mondtad… annyira megijedtem.

Talán ezek után magára kellett volna hagynia a lányt, de a sírás mintegy láthatatlan béklyóként hatott. Darius képtelen volt mozdulni, nem akart mozdulni. Féltékenység fogta el, amiért Grace ilyen erősen kötődik egy másik férfihoz, legyen az akár a bátyja. Több mint féltékenység volt ez, azt érezte, hogy birtokolni akarja ezt a lányt. Ezenkívül szerette volna megvigasztalni. Legszívesebben a lány köré fonta volna a karját, így nyújtva védelmet.

Micsoda őrültség, gondolta Darius komoran.

Grace bátyja iránt érzett szeretete hasonló ahhoz, amit ő érzett a nővérei iránt. Az életét áldozná, hogy megvédje őket. Áldozná… szája legörbült, és gyorsan száműzte a gondolatot elméjének egy rejtett zugába.

A lány összeszorította az ajkát, de újabb zokogás szakadt fel belőle.

− Hagyd abba! − kiáltotta Darius a szándékosnál durvábban. − Nem akarom, hogy sírj!

Grace még hevesebb zokogásban tört ki. Nagy, kövér könnycseppek gurultak végig az arcán, megpihentek az állán, majd loccsantak a nyakán. Szeme sarkát vörös foltok színezték.

Mintha órák teltek volna el, vagy talán csak percekké dagadó gyötrő pillanatok, míg végül Grace engedett a férfi utasításának, és elhallgatott. Minden egyes lélegzetnél megremegett, majd lehunyta a szemét. Hosszú, sötét pillái árnyékot vetettek felhevült arcára. Darius némán várta, hogy összeszedje magát.

− Tudnék segíteni? − kérdezte aggodalmasan.

Mikor akart vigaszt nyújtani bárkinek is utoljára?

Képtelen volt visszaemlékezni, és nem értette, most mi ütött belé.

Grace felnyitotta a szemét. Nem volt vád a könnyáztatta tekintetben. Sem félelem, csak részvétteli kíváncsiság. − Kényszerítettek, hogy sok embert ölj meg? − kérdezte váratlanul. − Hogy megvedd az otthonod?

Darius nem akart válaszolni. Jólesett neki, hogy a lány a legjobbat feltételezi róla, de a lelkiismerete megkövetelte, hogy figyelmeztesse: − Ne sajnálj, Grace! Magadat ámítod, ha azt gondolod, hogy valaha bármit is kényszerből tettem. Magam hozom meg a döntéseimet, és a szabad akaratom szerint cselekszem. Mindig.

− Ez nem válasz a kérdésemre − ragaszkodott Grace az igazához.

Darius vállat vont.

− Nem vagy elveszve! Megoszthatod másokkal, mi bánt.

Ez a lány megpróbálja megmenteni őt, döbbent rá a férfi. Alig tud róla valamit, sem a származását, sem a múltját, sem a hitét nem ismeri, mégis megpróbálja megmenteni a lelkét! Milyen elképesztő!

A nők vagy félnek tőle, vagy vágynak rá, izgatja a fantáziájukat, hogy egy szörnyet vigyenek az ágyukba; de sosem nyújtottak többet. És ő sem akart többet soha. Grace-szel más volt a helyzet: vágyni kezdett mindarra, amit a lány adhat neki, a benne rejlő legmélyebb igényeket szólaltatta meg, melyek létezéséről mostanáig nem is sejtett.

Veszélyes játék bevallani magának egy ilyen mélyről jövő vágyat. De most hirtelen nem érdekelte. Most csak ez a pillanat, csak ez a nő és csak ez az igény számított, minden más teljességgel jelentéktelennek tűnt. Nem számít, hogy a lány átjutott a Ködön. Nem számít, hogy az esküjét minden áron be kell tartania.

Nem számít.

Tekintete megakadt a lány ajkán. Olyan egzotikus, olyannyira rendkívülien hívogató. Égett a vágytól, hogy megérintse szájával, gyöngéd tapintásra és viharos csókra áhítozott. Még sosem vágyott így csókra, de most az az igény, hogy vigasztaljon, és vigaszra leljen az ajkak féktelen találkozása által, erősebbnek bizonyult, mint bármilyen más erő, amivel eddig találkozott.

Egyszer figyelmezteti a lányt, de csak egyszer: − Állj fel, különben megcsókollak! − utasította.

Grace-nek tátva maradt a szája. − Akkor szállj le rólam!

Darius felállt, Grace pedig követte. Ott álltak, ellenfélként megtorpanva egy megfagyott pillanatban. A lány visszahúzódása nem csökkentette Darius vágyát.

− Akkor is megcsókollak! − Fel akarta készíteni a lányt, de a szavak inkább fenyegetésnek hangzottak.

− Úgy volt, hogy nem teszed, ha felállók − kapkodott levegő után Grace.

− Meggondoltam magam − felelte Darius.

− Nem engedem! Szó sem lehet róla!

− De igen.

Grace tekintete ide-oda cikázott a férfi szája és szeme között, majd zavartan megnyalta a szája szélét. Darius ráemelte tekintetét, sercegő parázsban tartva rabnőjét. Grace pupillái kitágultak, a fekete szinte elnyomta a ragyogó türkizt.

A férfi magához rántotta a lányt, és visszahúzta a földre. − Add a szádat!

Feszült csönd.

Hiszen én is akarom, döbbent rá Grace meghökkenve. Másra sem vágyom jobban, minthogy megcsókoljon! A férfi vágyának tüze megperzselte, ízlelni akarta minden porcikájával.

Tekintetük találkozott, a lány felsóhajtott. Milyen elsöprően erős vágy! Volt valaha is férfi, aki így nézett volna rá, Grace Carlyle-ra? Mint egy megtalált kincsre?

A külvilág megszűnt létezni, és már csak ezt a vonzó férfit látta, semmi mást. Csak azt tudta, hogy adni akar valamit magából, és kapni tőle valamit. Ez a férfi maga az élő, lélegző szexuális energia, veszélyesebb egy megtöltött fegyvernél, mégis olyan gyöngéd és érzékeny, mintha a felhőkből szállt volna alá. Most már biztos, hogy veszélyfüggő vagyok, gondolta Grace. Vonzották a férfiban rejlő ellentmondások. Brutális gyilkossal vagy báránnyal áll szemben? És melyikre vágyik jobban?

− Nem kéne akarnom − sóhajtott Grace.

− De akarod.

− Igen.

− Igen − ismételte Darius. Több bátorításra már nem volt szüksége, odaérintette ajkát a lányéhoz. Grace hirtelen kinyitotta a száját, és a férfi nyelve becsusszant. Grace felnyögött. Darius felnyögött. A lány karja felcsúszott a férfi mellkasán, és megpihent a halántékán. A férfi ösztönösen egyre mélyebbre csúsztatta a nyelvét. Grace pontosan így képzelte álmaiban, és Darius pontosan így akarta. Nem érdekelte, helyes-e, amit tesz.

Nyelvük összegabalyodott, először lassan, majd egyre hevesebben, olyan őserővel, mint egy éjféli vihar. Grace titokban mindig is ilyen vad csókról álmodott, amikor a leghatározottabb férfi is elveszíti minden önkontrollját, és mindezt boldogan teszi. Grace lába csalogatóan a férfi köré fonódott, Darius pedig szenvedéllyel ékelte be magát a lány puha hajlataiba.

− Darius − zihált Grace.

A férfi számára mennyei boldogság volt a nevét hallani a lány ajkáról.

− Darius − ismételte a lány. − Finom.

− Finom − suttogta Darius megtörtén.

Ádáz vihar ragadta el Grace-t, vakmerően odadörgölődzött a férfi kemény erekciójához. Egész testével hozzásimult, és arcán meglepetés tükröződött, mint aki maga sem hiszi, mit csinál, de képtelen abbahagyni. − Ez nem lehet igaz − lihegett Grace. − Olyan jó téged ízlelni! Túl jó!

− A te ízed pedig olyan… − Darius még mélyebbre csúsztatta nyelvét a lány szájában. Igen, megízlelte a lányt. Valóban megízlelte. A lány egyszerre volt édes és csípős, kiapadhatatlanul forró.

Olyan zamatos, mint a jó bor. Kóstolt valaha is Darius ilyen jó ízűt? − Ambrózia − mondta a férfi. -Olyan ízed van, mint az ambróziának.

A férfi a lány hajába túrt, tobzódva a puhaságban. Másik keze a vállára tévedt, majd le a mell domborulatára, a derekára és a combjára. A lány megremegett, lábát a férfi dereka köré fonta. A férfi fölemelte a kezét, és újra végigjártatta a lány testén. Grace felnyögött.

Darius megbűvölten gyönyörködött Grace-ben, csak nézte azokat a szemeket, ahogy a lány átadja magát a gyönyörnek. Úgy okoz örömet a lánynak, ahogy még soha senkivel nem tette. Az, hogy megtapasztalhatta a lány egyre fokozódó elragadtatását, ugyanolyan idegen volt számára, mint a vágy, hogy megízlelje, és már nem volt visszaút. De mégis… egy hirtelen mozdulattal eltaszította magát a lánytól, megtörve a csókot. Élete legnehezebb feladata volt, de lassan fölemelkedett.

Darius kapkodva szedte a levegőt, és a lányra pillantva összeszorult a szíve. Grace lehunyt szemmel, nedves ajakkal csókra készen várakozott. Hajtincseinek tüzes vöröse erotikusán kócolódott össze. Arca rózsaszínűén izzott, az orrán a szeplők pedig még sötétebbnek tűntek, még egzotikusabbnak.

A lány is ugyanolyan végzetesen vágyik rá. Darius szerszáma megkeményedett ettől a felismeréstől. Grace is nyilván ugyanazt a reménytelen megigézést és letagadhatatlan vonzást érzi. Egy rejtelmes vonzerőt. Az ő lelke túl komor, a lányé túl ártatlan, nekik semmibe kellene venniük egymást. Taszítaniuk egymást.

A lány halálát kellene áhítania.

De erre képtelen volt.

Grace lassan fölnyitotta a szemét, nyelve finom hegyén nedvesség csillogott, ahogy a férfi ajkát kereste. Milyen puha és törékeny teremtés! Milyen elragadóan gyönyörű!

− Most nem hagyhatod abba! − mondta Grace csábító mosollyal.

Darius nem felelt. Képtelen volt rá. Hangszalagjai hirtelen összetapadtak, mintha valami összeszorult volna a mellkasában, valami zimankós és perzselő egyszerre. Gyöngédség. Nem lett volna szabad megcsókolnia. Térdre pattant, lovagló ülésben ráült a lány csípőjére.

Hogy engedhette meg, hogy ilyesmi megtörténjen, amikor el kell pusztítania a lányt?

Valójában ő maga érdemelne halált.

− Darius? − szólalt meg Grace zavartan.

Bűntudat nehezedett a férfi vállára, de harcolni akart ellene. Hiszen mindig is harcolt ellene. Nem engedhet meg magának ilyesmit, ha a túlélést választja.

A lány arckifejezése zavarttá vált, óvatosan a könyökére támaszkodott. A hosszú, vörös fürtök zuhatagként omlottak a vállára érzéki kuszaságban, ott, ahol a férfi epedezett megérinteni. Pólója lecsúszott a fehér puha vállon.

Csönd nehezedett közéjük. Darius kajánul elmosolyodott, két ujjbegyét benedvesítette, és nyomon követte a lány ajkainak bujaságát, nyálának forrósága fokozta a duzzadtságot. Grace bekapta a férfi ujjait a szájába, nyelve forró hegyének érintésétől Darius minden izma várakozásteljesen megfeszült. Hirtelen felszisszent, és elkapta a kezét.

− Darius? − kérdezte a lány egyre növekvő zavarral.

Hiszen ő azért jött ide, hogy kérdéseket tegyen föl, de amint meglátta, érintette, ízlelte az édes kincset, a kérdések semmivé foszlottak. Valóban föltett pár kérdést, de a vágy, hogy jusson neki valami az ártatlan ízből, olyan ádáz volt, hogy hamar elfeledte korábbi szándékát.

Elfeledte Javart. Elfeledte Atlantiszt.

Ezt többé nem teheti meg.

Bárcsak bebizonyíthatná a lány csalárdságát, akkor nyugodt lélekkel most azonnal megölné, és végleg kitörölné az édes arcot a fejéből. De még abban is kételkedett, hogy képes lenne-e egyáltalán letörni egy darabot a rózsaszín, ovális körmökből. A gondolatba is beleborzongott, legszívesebben az istenek felé kiáltott volna kétségbeesésében. Hiszen ha képtelen a lány ellen fellépni, azzal megszegi esküjét, és feladja a becsületét. Viszont ha bántaná a lányt, azzal eloltaná emberségének utolsó szikráit is.

Istenek! Hát mit tegyen?

Darius úgy érezte magát, mint akit darabokra törtek. Csöndben lábra állt. Hideg verejték gyöngyözött a homlokán, és minden erejét össze kellett szednie, hogy eljusson az ajtóig. Ott megtorpant.

− Ne próbálj még egyszer megszökni! − figyelmeztette Grace-t, de nem nézett a lány szemébe. Ha megtenné, akkor nem lenne ereje itt hagyni. − Nem fog tetszeni a büntetés.

− Hová mész? Mikor jössz vissza?

− Ne feledd, mit mondtam! − A vastag elefántcsont kinyílt Dariusnak, és a férfi átlépett a fürdőhelyiségbe. Majd az ajtó automatikusan bezáródott, nem engedett egyetlen hangot sem átszűrődni, elzárva a lány veszélyes szépségét.

Grace ottmaradt ülve, megbántódottságtól remegve. A férfi akarja őt vagy nem? Ha igen, akkor miért hagyta itt kétségek közt gyötrődve?

Egyáltalán, miért hagyta itt?

Darius olyan közömbösen sétált el, olyan érzéketlenül, mintha nem tettek volna egyebet, csak megvitatták volna legutóbbi betegségüket. Grace szomorúan elnevette magát.

Egyszerűen csak szórakozik vele ez a pasi? Miközben ő zihálva sóvárgott a férfi után, miközben ő fürdött a romlásban, a vadságban és a gyönyörtelmes vágyban, a férfi egyszerűen játéknak tekintette, akin uralkodhat? Vagy csak a válaszok érdeklik, amelyek állítólag Grace birtokában vannak?

Talán jobb is, hogy itt hagyta, gondolta Grace sértődötten. Hiszen bevallottan egy gyilkos, és ha itt marad, akkor Grace meztelenre vetkőzik, levetkőzteti a férfit is, és itt a földön odaadja magát neki.

Abban a pillanatban, a férfi karjaiban, végre teljesnek érezte magát, és pokoli volt véget vetni ennek az állapotnak.

A sóvárgás, amelyet a férfi ébresztett benne… túl intenzív volt, hogy igaz legyen, ugyanakkor túlságosan valódi, hogy le lehessen tagadni.

Biztos volt benne, hogy a férfi hideg, érinthetetlen maszkja mögött tüzet látott lángolni, finom tüzet, mely édesen nyaldosta, és nem falta fel könyörtelenül. Annyira érzékien mondta: „meg akarlak csókolni”, hogy Grace biztosra vette, a tűz ott lobog, ott táncol a férfi bőrének felszíne alatt.

A lány régóta elfojtott hormonjai ordítottak, amikor Darius a közelben volt, és ösztönösen megsejtette, hogy vad és veszedelmes játék vár kettejükre. Amiről már évek óta fantáziái. Amiről romantikus regényekben olvasott, és az ágyban fekve azt kívánta, bárcsak egy férfi lenne mellette.

Elég! Ki kell jutni innen! Felejtsd már el Dariust és a csókjait!

A teste ugyan tiltakozott a szentségtörés ellen, hogy megfeledkezzen egy ilyen elsöprő tapasztalatról, de a csókot elrejtette elméje hátsó részébe, majd előhalászta a medaliont a zsebéből, és a nyaka köré tekerte. Ha! Ezt neked, Darius!

Talpra szökkent, és újra átkutatta a szobát abban a reményben, hogy most megtalálja a kiutat. Csak kell itt lennie valami rejtett kilincsnek, érzékelőnek, valaminek! Amikor csak ugyanazokba a díszített falakba ütközött, és nem talált rést a minták közt, káromkodni kezdett. Hogy jött be Darius, és lépett ki egy szó és egy gombnyomás nélkül?

Varázslattal, ez a legvalószínűbb.

Grace meglepetten pislogott, hogy ilyen könnyedén képes megbarátkozni ezzel a furcsa fogalommal. Varázslat. Tegnap még simán pszichiátriai esetnek tulajdonította volna, ha valaki azt állítja, hogy a varázsszavak tényleg működnek. De az tegnap volt. Hiszen értett egy olyan nyelvet, amelyet sosem tanult.

Mivel ő maga nem rendelkezik varázserővel, kénytelen lesz vállal nekimenni az ajtónak. Imádkozott, hogy ne törjön csontja, miközben felkészült az ütközésre.

Mély levegő. Majd még egy. Nekirohant.

De nem ütközött.

Az ajtó kinyílt.

Grace majdnem megbotlott a saját lábában, de végül sikerült megfékeznie a lendületet. Megtorpant és körbekémlelt. Az a furcsa érzés kerítette hatalmába, hogy az ajtó él, és szándékosan kínozza, szórakozik vele. Nem volt rá semmi oka, hogy most kinyíljon. Semmi oka, kivéve a medaliont… Grace szeme tágra nyílt a csodálkozástól, ahogy megérintette a forró, barázdás ötvözetet a nyakán. Hát persze! Ez egyfajta álkulcs, mint egy mozgásérzékelő. Érthető, hogy Darius miért nem akarta, hogy megtartsa.

Megmenekülök, gondolta izgatottan. Fölmérte a terepet. Nem folyosón találta magát, amire számított, hanem egyfajta fürdőhelyiségben. Egy levendulaszínű pamlag, rajta gyönggyel díszített szaténpárnák és egy hatalmas, kőszegéllyel körülvett csillogó medence fogadta. Magas, díszes oszlopok. Többszörös rétegű tiszta szövet lógott a plafonról. Egy dekoratőr álma.

Mindhárom sarokból boltíves folyosó nyílt. Grace tétovázott, melyik irányt válassza. Sóhajtott egy nagyot, és átlépett a középső küszöbön. Szaporán szedte lábait, de még így is feltűnt neki, hogy a falak ékkövekből vannak kirakva a rubinttól a zafírig, a topáztól a smaragdig. Az ékkövek közé hálószerűen arany fémmunka volt öntve.

Ezen a kis folyosón annyi gazdagság van, hogy egy egész országot jól lehetne lakatni! Még a legkevésbé kapzsi ember is nehezen tudna ellenállni ekkora csábításnak. Nyilván ezt őrzi Darius, döbbent rá Grace. A modern kori társadalom kapzsiságának rabja ő is. Pontosan ezért öl.

Ilyen égbekiáltó gazdagsághoz szolgák és őrök hada dukálna, de Grace egyedül volt, és csak rohant és rohant és rohant. A folyosó végén fény pislákolt, Grace lihegve szaladt a fény felé. Lehet, hogy otthon nem vár rá izgalmas élet, de legalább biztonságban lesz. Vár rá az anyukája, Sophie nagynénje és Alex. Itt csak félelem van.

És Darius csókjai.

Grace elkomorodott, nem örült a heves vibrálásnak, amely az emlék hatására tört rá, ahogy ajka a férfiéhoz ér, és ahogy a férfi nyelve szenvedélyes felfedezőutat tesz a szájában, és testük egymáshoz préselődik.

Elveszve a lélekperzselő csók emlékében, Grace csak akkor hallotta meg a dühöngő férfihangokat, amikor már túl késő volt. Fegyverek suhogásának hangjára torpant meg, körülötte hevesen porzott a homok. Tátva maradt a szája, a gyomra görcsbe rándult.

Te jó ég!

Megmenekült Dariustól, és közben odadobja magát hat, hozzá hasonló ádáz harcosnak!

HATODIK FEJEZET

Grace egy fehér kőből és márványból épült óriási aréna szélén állt, mely egy felújított római kolosszeumra emlékeztette. Csak a mennyezet rontott az illúzión, ugyanazzal a tengerborította kristálykupolával dicsekedhetett, mint az épület többi része. Illetve kastély?

Az aréna akkora volt, akár egy futballstadion. A levegőben izzadságszag terjengett és por, annak köszönhetően, hogy hat férfi suhogtatta a kardjait. Mintha valóban végezni akarnának egymással. A morgások és nyögések a fém rezgő, érces hangjával keveredtek. Talán még nem vették észre…

A lány szíve a mellkasában dobogott, megpördült, hogy visszarohanjon a folyosón, de észrevett egy újabb harcost, aki épp most lépett be a másik oldalon, úgyhogy odarohant a falhoz, hogy takarásban legyen. Vajon észrevette őt? Grace nem tudta; csak annyit tudott, hogy a legközelebbi menekülési útvonalnak lőttek.

− Nyugi − suttogta. Csak pár percet kell várni. Nemsokára tiszta lesz a levegő; csak egy rövid időre kell itt ragadnia, és észrevétlennek maradnia. Aztán majd megmenekül. Egyszerűen és könnyedén.

Bárcsak valóban egyszerű és könnyed lenne a menekülés!

− Téged meg ki tanított küzdeni, Kendrick? − mordult fel a legmagasabb, széles vállú és kötélvastag izmú marcona alak. Fakó haja alul lófarokba volt hátrafogva, és az arcához csapódott, ahogy ellenfelét a földre kényszerítette. − A kishúgod?

A Kendrick nevű harcos talpra szökkent, és hadonászni kezdett a kardjával. Ugyanolyan fekete bőrnadrág és ing volt rajta, mint a többieken. Szemmel láthatóan ő volt a legfiatalabb. − A te kishúgod lehetett − morgott. − Persze, csak miután megdöntöttem. Grace nem hitt a szemének, amikor hirtelen zöld pikkelyek tűntek fel az első férfi arcán. Döbbenten pislogott, aztán a pikkelyek elhalványultak.

A magas szőke a tokjába csúsztatta a kardját, és puszta kézzel támadott. Intett Kendricknek, hogy kövesse. − Ha történetesen lenne kishúgom, itt helyben megölnélek. De mivel nincs, egyszerűen csak laposra verlek.

Egy harmadik férfi lépett a harcoló felek közé. Barna hajú, meglehetősen szomorú arcvonásokkal. Fegyvertelen volt. − Elég! − ripakodott rájuk. − Barátok vagyunk, nem ellenségek!

− Kuss legyen, Renard! − Egy Kendricknél alig idősebb fiú szólt bele a vitába. Kardja hegyét a szomorú arcú mellkasára szegezte. Barna hajának izzadt fonatai a halántékához simultak, keretezve az állkapcsánál végighúzódó sárkánytetoválást. − Itt az idő, hogy megtanuljátok, nem vagytok verhetetlenek!

Renard aranyszínű szeme összeszűkült. − Tedd el a fegyvered, kis madárfióka, vagy kibelezlek, ott, ahol vagy!

A „kis madárfióka” elsápadt, és tette, ahogy parancsolták.

Grace hátrálni kezdett. Lélegezz! Csak lélegezz! Ezek itt mindjárt megölik egymást. Ami nem is lenne rossz: halottan nem tudják megakadályozni, hogy elmeneküljön.

− Jobb lesz vigyázni − szólt közbe egy vörösesszőke, lélegzetelállítóan gyönyörű arcú férfi, ami furcsa kontrasztban állt azzal a ténnyel, hogy éppen egy kétágú baltát fényezett. Könyörtelen élvezet csillogott aranyszemében. − Renard könnyedén öl embert. Pontosan tudja, hova kell vágni, hogy az illető lassan elvérezzen, és napokig szenvedjen, mielőtt végül eljön érte az irgalmas halál.

A szavak hallatán jeges izzadtság gyöngyözött Grace homlokán. Még egy lépést hátrált.

− Csak ijesztgetni próbál! − mondta az egyik fiatalabb fiú. − Ne hallgass rá!

− Remélem, kinyírjátok egymást! − Az indulatos szavak egy fekete hajú harcostól származtak, aki levágta fegyverét a földre. − Istenek a megmondhatói, milyen elegem van már abból, hogy a nyafogásotokat kell hallgatnom!

− Nyafogást? − kérdezte valaki. − Az gazdagon ömlik belőled is, Tagart!

Kendrick ezt a pillanatot használta fel, hogy nekimenjen a magas szőkének. A két férfi ordítva zuhant a földre, dühödten hadonászó ököllel. A többiek csak egy pillanatra torpantak meg, majd felbőszülten beszálltak ők is. Szemmel láthatóan élvezték a csetepatét.

Grace egy gyors pillantást vetett az ebédlő felé. Üres. Megszédült a megkönnyebbüléstől. Szemét rajta tartva a harcosokon, egy lépést hátrált… majd még egyet… és még egyet.

És egyenesen nekiment az asztalnak, ahol a fegyvereket tárolták.

A különböző fémtárgyak egymáshoz ütődve ádáz robajjal zuhantak a földre.

Majd csönd lett.

A hat férfi megtorpant, megpördült, és Grace-re pillantott. A véraláfutásos, sebes tekintetek először meglepetésről, örömről, majd buja éhségről árulkodtak. Grace-nek a torkában dobogott a szíve. Az asztal mögé hátrált, nem mintha egy asztallap megállíthatja ezeket a dühöngő barbárokat, de némi bátorságot csak össze tud kaparni, amíg valami elválasztja tőlük. Megpróbált fölemelni egy kést, de túl nehéznek bizonyult.

A háta hirtelen szilárd falba ütközött. Egy nagyon is élő, szilárd falba.

− Szeretsz férfi karddal játszadozni, ugye?

Erős férfikarok csavarodtak a dereka köré, és ezek a karok nem Dariusé voltak. Ennek a férfinak a bőre sötétebb volt, a karja vékonyabb. Ráadásul egyáltalán nem váltott ki Grace-ből olyan felemelő érzést, mint Darius. Ennek a férfinak az ölelése csak félelmet keltett benne.

− Azonnal vedd el a mocskos kezedet − szólt Grace higgadtan, és gondolatban megdicsérte magát. − Máskülönben megbánod!

− Megbánom, vagy egyre jobban élvezem?

− Kit találtál, Brand? − kérdezte egy másik harcos.

− Mindjárt kiderítem − felelte Grace fogva tartója. A férfi közelebb húzódott a lányhoz, érdes hangja kétértelmű morgássá fajult: − Mit csinálsz itt, hm? − kérdezte. − Nők nem tartózkodhatnak a palotában, főleg nem az arénában.

Grace nyelt egyet. − Én… én… Darius… A férfi odadörgölődött a lányhoz. − Darius küldött?

− Igen − felelte Grace, és imádkozott, hogy ezzel a hazugsággal sikerüljön annyira megijeszteni a férfit, hogy azonnal szabadon engedi. − Igen, ő küldött.

Kaján nevetés szakadt ki a férfiból. − Akkor mégiscsak megfogadta a tanácsomat! Hogy ne őt ugrassuk, a vezetőnk egy kurvát küldött maga helyett! Ezt nem hittem volna! Azt meg pláne nem, hogy ilyen gyorsan fog cselekedni.

Grace elméje csak egyetlen szót fogadott be. Egy kurvát? Egy kurvát! Ha ezek azt gondolják, hogy azért fizetik, hogy őket szórakoztassa, akkor nyilván bármiféle ellenállást a részéről játéknak fognak fel! Grace megborzongott.

− Izgatott vagy, kis kurva? − nevetett újra a férfi.

− Akárcsak én!

Grace a szokásos technikát alkalmazva lábfejével a harcos rüsztjébe rúgott, majd könyökével a gyomrába vágott, mire ellenfele felnyögött és megtántorodott. Ezután Grace megpördült, és nagyot lódított az öklén. Ujjízületei a férfi állkapcsán landoltak, mire az feljajdult, és elengedte Grace-t.

A lány eszét vesztve rohanni kezdett, de a többiek már körülállták, nem volt kiút. Grace-nek a torkában dobogott a szíve ijedtségtől. Ezeknek a vérszomjas fenevadaknak mintha most minden energiája nemi vágyban öltött volna testet.

− Mintha nem kedvelne téged, Brand − nevetett valaki Brand felé biccentve.

− Viszont fogadok, hogy engem mihamarabb megkedvel.

− Senki nem kedvel téged, Madox. A lány miért lenne kivétel?

− Küldjétek hozzám! Én tudom, hogy kell bánni a nőkkel.

− És azt is, hogyan fald fel őket!

Mindannyian nevetésben törtek ki.

Felfalni? Ezek kannibálok! Ezek azt akarják, hogy a kurvájuk legyen, aztán meg elfogyasztanák vacsorára! Nem túl rózsás a helyzet. Grace reszketése végigvándorolt a gerincén, majd szétterjedt teste minden porcikáján. Lakomaként végzem! Köszönöm, inkább nem!

Brand, amelyik az előbb megragadta, megdörzsölte az állkapcsát, és kitörő örömmel mosolygott rá: − Hoztál barátnőket is, kis kurva? Ugyanis én nem vagyok hajlandó osztozni rajtad másokkal!

Ahogy kiejtette a szót: „másokkal”, a kör szűkülni kezdett Grace körül. Úgy érezte magát, mint egy szelet marhahús egy barbecue-partin éhezőktől körülvéve. Szó szerint. Hogy teljes legyen a kép, már csak késre, villára és egy extra nagy ketchupos üvegre van szükségük.

− Én akarom elsőnek! − kiáltotta egy zömök vállú harcos.

− Azt már nem! Tartozol nekem egy szívességgel, és behajtom. A lány az enyém. Majd ha végeztem, megkaphatod.

− Mindketten befoghatjátok − mondta a legszebb, aki a baltáját fényesítette. − Van egy olyan érzésem, hogy a kis kurva engem akar elsőnek, a nők szeretik az ábrázatomat.

− Nem és nem! Nem kaphatsz meg elsőnek! − kiáltott Grace. − Senki nem kaphat meg! Nem vagyok kurva!

A férfi, akinek az állkapcsán tetoválás volt, kétértelműén vigyorgott rá: − Ha nem akarsz az ágyasunk lenni, eledelnek is jó leszel.

Grace levegő után kapkodott, próbálta kikerülni az érte nyúló kezeket. Ijeszd meg őket, rémiszd meg őket. − Savanyú a húsom! − tört ki Grace. − Arról vagyok híres, hogy jelentős gyomorégést okozok!

A harcosok vigyora szélesedett.

− A gyomorsavtúltengés súlyos dolog! Rákot okozhat! Kimarhatja a hasfalat!

Egyre közelebb és közelebb jöttek.

− Dariushoz tartozom! − bökte ki végül Grace, belekapaszkodva minden fejében kavargó gondolatba, ami csak a segítségére siethet.

Támadói egyszerre torpantak meg.

− Mit mondtál? − kérdezte Brand szemöldök ráncolva.

Grace nyelt egy nagyot. Lehet, hogy Darius szeretőjeként fellépni mégsem a legjobb ötlet? Mi van akkor, ha felesége van, ezek meg a feleség bátyjai? − Tényleg azt mondtam volna, hogy Dariushoz tartozom? − A szavak inkább kérdésnek hangzottak, semmint állításnak.

− Az lehetetlen. − Brand egyre mogorvább arckifejezést öltött, tekintete belefúródott a lányba, másfajta szemszögből vizslatta, mint az előbb. − A mi királyunk nem ilyen nőre tartana igényt.

Király? Nem ilyen nőre? Ezek azt gondolják, ahhoz elég jó, hogy az ő kurvájuk legyen, hogy megegyék vacsorára, de ahhoz nem elég jó, hogy a drágalátos vezetőjükhöz, Dariushoz tartozzon? Azért ami sok, az sok!

Grace sejtette, hogy nem éppen ésszerű dolog ebben a helyzetben hiúsági kérdést csinálnia, de már képtelen volt uralkodni agyonhajszolt idegei fölött. Mindig is érzékeny természete volt, de általában tudta kontrollálni érzelmi ingadozásait.

− Netalán Darius házas? − kérdezte Grace.

− Nem.

− Hát igen! − Grace alig akarta bevallani magának, mennyire megkönnyebbült. − Igenis örömmel fogad egy olyan nőt, mint én! Tulajdonképpen már nagyon vár vissza, úgyhogy jobb is, ha indulok. Tudjátok, mennyire nem szereti, ha valaki késik. − Grace idegesen fölnevetett.

Brand az útjába állt. Továbbra is a lányon csüngött a tekintete, immár elbátortalanítva, majd hirtelen elvigyorodott, és a felragyogott az arca. Jóképű ugyan, de mégsem Darius.

− Szerintem a lány igazat beszél, emberek − szólalt meg végül. − Nézzétek a kiszívott nyakat!

Grace elvörösödve a nyakához kapott. Darius tényleg kiszívta? Meglepetés tagiózta le, majd nem várt örömhullám. Életében most történt vele ilyen először!

A lány fogta magát, és nyugodt léptekkel elhaladt Brand és a többiek mellett. Ellenkezés nélkül elengedték. Lesietett a folyosón, meg volt róla győződve, hogy követni fogják, de nem hallott lépteket, és gyorsan hátrapillantva meggyőződhetett róla, hogy egyedül van. Amikor elérte a fürdőszobában az elágazást, a bal oldali kijárathoz lépett. Sós levegő csapott az arcába. Imádkozott, hogy ezúttal a helyes kijáratot válassza.

Nem így történt.

Grace egy hatalmas ebédlőben találta magát. Ott volt Darius, egy hosszú asztalnál ült, szeme a szemközti falra fókuszált, mélyen a gondolataiba merült. Szomorúság sűrű levegője lengte körül. Annyira elveszettnek és magányosnak tűnt!

Darius nyilván megérezte a jelenlétét vagy az illatát vagy valamit, mert a tekintetét hirtelen ráemelte, pupillája zavartan tágra nyílt, majd dühösen összeszűkült.

− Grace!

− Maradj ott, ahol vagy! − kiáltotta a lány.

Darius torokhangon dörmögött valamit, majd felpattant, mint a harcra kész párduc. És valóban, mint egy párduc, átugrotta az asztalt, és egyenesen megindult a lány felé. Grace riadtan körbetekintett. A mellette lévő asztalka törékeny tárgyakkal volt díszítve. Leszórta őket a földre, vázák és tálak törtek, üvegszilánkok szóródtak minden irányba. Talán ezzel időt nyer, talán nem. Bárhogy is, sarkon fordult, és elszaladt.

Cipője hangosan neki-nekiütődött az ébenfának, odaért a fürdőhelyiséghez, és kirohant a harmadik átjárón. Nem kellett hátrapillantania, hogy tudja, Darius a sarkában van. A férfi léptei ott visszhangoztak a fülében, és dühe egyre intenzívebbé vált, szinte sugarakat lövellt a lány hátába.

A folyosó végén Grace észrevett egy lefelé haladó csigalépcsőt, meggyorsította a tempót. Milyen közel a győzelem? Milyen közel a bukás?

− Gyerek vissza, Grace! − kiáltotta Darius.

A lány némán lihegett válaszként.

− Utánad jövök! Addig nem nyugszom, amíg meg nem talállak!

− Elegem van a fenyegetéseidből! − szólt a lány a válla mögött.

− Nincs több fenyegetés! − ígérte a férfi.

− Nem érdekel! − Egyre gyorsabban rohant lefelé a lépcsőn.

− Nem érted!

A lépcső alján Grace észrevette a barlangba vezető bejáratot. Ott, a szeme előtt kavargott a Köd, egyre hívogatta, csalogatta. Haza! Kiáltotta egy elgyötört belső hang.

− Grace!

Még utoljára hátrapillantott a férfira, majd belevetette magát a Ködbe.

Hirtelen kicsúszott alóla a világ, elvesztette a szilárd talajt a lába alól. Szédült, émelygett a gyomra. Körbe-körbe rángatta valami titokzatos erő, időnként lebukott a mélyre, majd megint forgott, rángatódzott, míg végül a sárkánymedalion leszakadt a nyakáról.

Sikoltva nyúlt a lánc után.

− Neee! − kiáltotta, ahogy a lánc kitáncolt a keze közül. De a következő pillanatban már meg is feledkezett róla. Csillagok villogtak körülötte, olyan fényesen és vakítóan, hogy erősen le kellett hunynia a szemét. A rémülettől fulladozva csapkodott a karjával és a lábával. Mi van, ha most egy még ijesztőbb földön fog landolni? Vagy ha egyáltalán nem érkezik meg sehová, hanem itt ragad örökre a nemlétnek ebben a rejtélyes gödrében?

Hangos sikolyok visszhangoztak, szaggatták a fülét, de egy kiemelkedett a többi közül: egy mély férfihang, amely egyre csak az ő nevét kiáltozta.

HETEDIK FEJEZET

Mikor végre földet ért, kimászott a barlangból. Forró, párás levegő égette a bőrét, szinte olvasztva a testét. Követve a föl-fölvillanó fényt, hamar kijutott a sziklás kijáraton. Az Amazonas ismerős hangjai üdvözölték: bőgőmajmok rikoltása, a rovarok szünet nélküli zsongása, a folyó sietős robaja. Végképp megkönnyebbült, majd összeesett. A térde majdnem felmondta a szolgálatot, de utolsó erejét összeszedve csak vonszolta magát előre, hogy minél messzebb kerüljön a hihetetlen világtól.

Futás közben a háttérzajok egyre halkultak. A napfény is elhalványult, és szörnyű sötétséget hagyott maga után, majd eső kezdett záporozni Grace fejére. A víz és a sötétség súlya alatt arra kényszerült, hogy menedéket keressen egy közeli bokor alatt. Gyerünk, gyerünk, gyerünk!

Végül elállt az eső, Grace pedig talpra szökkent, és ismét nekivágott az erdőnek. Bütykös faágak nyúltak felé, kapaszkodtak az arcába, csapkodták karját és lábát, és fennakadt esőcseppeket loccsantottak a szemébe. Grace letörölte a nedvességet, és szünet nélkül tovább folytatta az útját.

Fokozatosan visszatértek a napfény szilánkjai, felhőkoronák közül pislogva, megvilágítva egy csalóka faösvényt, földet és sziklákat. Gallyak reccsentek Grace bakancsa alatt. Minden egyes lépésnél félelemmel teli pillantást vette hátra, a legrosszabbtól tartva.

Utánad jövök, figyelmeztette Darius. Addig nem nyugszom, amíg meg nem talállak.

Újabb pillantást vetett hátra… és ekkor hirtelen nekiütközött egy férfi mellkasának. Grace hátratántorodott, és nagy huppanással landolt a hátán. A férfi alig volt magasabb nála, szintén hátraesett, és hanyatt fekve levegő után kapkodott. Grace hintázva feltápászkodott. Az előbb menekült meg egy horda harcostól, úgyhogy most nem fogja hagyni magát.

− Hoppá! − üdvözölte egy másik férfi. Átlépve elzuhant társán Grace felé nyújtotta koszos tenyerét. Esőcseppek gyöngyöztek baseballsapkáján. − Nyugi! Nem akarjuk bántani magát.

Angol nyelv! Angolul beszél! A földön elterülő férfihoz hasonlóan ez is középmagas volt, barna hajú, barna szemű, napbarnított, vékonydongájú. Bézs színű vászoning volt rajta. Az Argonauták lógója volt a bal mellkasára tűzve, egy kétárbocos ókori hajó. Az Iaszón név volt a hajóra hímezve.

Iaszón az Argonautáktól, gondolta Grace egykedvűen.

Alex az Argonautáknak dolgozik. Kutatni kezdett agyában az Iaszón név után, vajon Alex említette-e valaha, de nem ugrott be semmi. Nem számít. A pasi a bátyjával dolgozik, és ez a lényeg.

A lovasság megérkezett.

− Hála istennek! − kapkodott Grace levegő után.

− Kelj fel, Mitch! − szólt Iaszón a hanyatt esett társának. − A lány nem sérült meg, és nem vet rád jó fényt, ha te viszont igen. − Ezzel Grace felé nyújtott egy kulacs vizet. − Igyon! Lassan. Úgy látom, szüksége van rá.

Grace mohón ragadta magához a kulacsot, és annyit kortyolt, amennyit a gyomra csak elbírt. A hűvös, édes íz! Semmihez sem fogható. Kivéve Dariust, suttogta egy belső hang. A férfi íze különlegesebb volt mindennél.

− Lassabban! − szólt rá Iaszón, és a kulacsért nyúlt. − Még rosszul lesz!

Grace legszívesebben ráförmedt volna a pasira, de aztán hagyta, hogy az visszaszerezze a kulacsot. A víz végigfolyt az állán, és letörölte a kezével. -Köszönöm − zihálta. − Most pedig húzzunk innen!

− Egy pillanat! − mondta a férfi, és közelebb lépett Grace-hez. Megragadta a lány csuklóját, és két ujját a pulzusára tette. − Először tudni szeretnénk, kicsoda maga, és mit keres itt. Szemmel láthatóan a kimerülés szélén áll. Pihennie kell.

− Ráérek később pihenni! És később megmagyarázok mindent. − Grace nem látta, hogy Darius kilépett volna a Ködből, nem is hallotta, de nem akart kockáztatni. Hiszen simán végezne ezekkel, puszta kézzel kettéroppantva őket.

Iaszónnak nyilván feltűnt a lány kétségbeesése, mert Grace kikerekedett szemmel figyelte, ahogy előhúz egy 9 mm-es Glockot. Alexnél is mindig van fegyver, amikor expedícióra megy, úgyhogy ezen nem kellett volna meglepődni, de Grace-t mégis megzavarta.

− Valaki van a nyomában? − kérdezte a férfi rá sem nézve, és a mögöttük elterülő fás területet fürkészte.

− Nem tudom − felelte Grace, és ő is az erdő felé fordította a tekintetét. Mit nem adna most a saját fegyveréért. − Nem tudom.

− Az hogy lehet? − kérdezte Iaszón. Majd lágyabb hangon hozzátette − Szemmel láthatóan meg van rémülve. Ha követték magát, mégis, mivel kell szembenéznünk? Egy bennszülöttel? Egy vadállattal?

− Benn… szülött. − Grace hangja alig volt hangosabb a suttogásnál. − Van ott valaki?

− Senkit nem látok. Róbert! − kiáltotta Iaszón a fákat kémlelve.

− Igen! − jött egy távoli érdes hang. Grace nem látta az illetőt, csak gyanította, hogy ott rejtőzik a vastag farönkök és levelek között.

− Róbert az egyik testőrünk − fordult Iaszón Grace felé. − Látsz bennszülöttet arra? − kiáltotta.

− Nem uram!

− Biztos?

− Száz százalék.

Iaszón a farmerja derekába csúsztatta a fegyve-rét. − Senki nem jött maga után − mondta Grace-nek. − Megnyugodhat.

− De…

− Ha esetleg mégis lenne valaki odakint, a felderítő járőreink nem fogják közel engedni magához.

Ezek szerint Darius mégsem követte őt. Miért nem? A kétely kéretlenül ott visszhangzóit az elméjében, zaklatta, és összezavarta a lányt. − Biztos, hogy nincs ott egy magas, félmeztelen férfi? − kérdezte Grace. − Egy karddal?

− Karddal? − Iaszón tekintetében hirtelen élénk kíváncsiság tükröződött, úgy vizslatta Grace-t.

Most mintha nagyobbnak látszott volna. − Egy ember karddal üldözte magát?

− Kard, dárda, hát nem ugyanaz? − tette a hülyét Grace, maga sem tudva, miért.

Iaszón megenyhült. − Nincs itt senki, csak az én embereim − mondta határozottan. − A bennszülöttek nem fognak zargatni minket.

Valahogy nem áll össze a kép. Darius olyan elszántan üldözte! Miért nem követte mégsem? Grace félelem és csalódottság között vergődött.

Gondolatai szétszóródtak, és szédülés hulláma ragadta magával. Megingott, és megdörzsölte a homlokát.

− Mióta tartózkodik idekint? − kérdezte Iaszón, és egy zubbonyt terített a lány vállára. − Lehet, hogy megcsípte egy fertőző szúnyog. Egész testében remeg, és ki van pirulva, fogadni mernék, hogy lázas.

Malária? Ez azt gondolja, hogy maláriás? Grace gúnyosan elmosolyodott, miközben a gyomrát kínzó görccsel küzdött. Fáradt és gyönge volt, de tudta, hogy nem maláriás. Mielőtt Brazíliába repült volna, beoltatta magát.

− Nem vagyok beteg − mondta.

− Akkor miért… maga meg van rémülve tőlünk − vigyorgott a férfi. − Semmi oka nincs rá, hogy féljen tőlünk. Mi is amerikaiak vagyunk, akárcsak ön.

Aligha veszélyesek önre nézve.

Grace-t újabb szédülés ragadta magával. Összehúzta mellkasán a zubbonyt, ahogy visszaszerezte egyensúlyát. − Ugye, az Argonautáknak dolgoznak? − kérdezte erőtlenül.

− Igen − felelte a férfi elképedve. − Honnan tudja?

− A bátyám is nekik dolgozik, Alex Carlyle. Itt van magukkal?

− Alex? − érkezett egy másik férfihang. − Alex Carlyle?

Grace odafordult a… mi is a neve? Mitch nevűhöz, emlékezett. − Igen.

− Maga Alex húga? − kérdezte Mitch.

− Igen. Hol van Alex?

Mitch idősebb volt Iaszónnál, mákos volt a haja, és enyhén megviseltek a vonásai. Szarkalábak húzódtak a szeme sarkában. − Mit keres itt? − Kérdezte.

− Én kérdeztem! Hol van a bátyám?

A két férfi némán összenézett, Mitch pedig zavartan egyik lábáról a másikra állt. Amikor Grace Iaszónra pillantott, a férfi felhúzta a szemöldökét. Hideg maradt és közönyös, de töprengő fény villant a szemében.

− Van magánál valami irat? − kérdezte a férfi.

Grace pislogott, és szélesre tárta a karját.

− Úgy nézek ki?

Iaszón tekintete végigkalandozott a lány testén, megállapodott a mellén és combjain, pedig alig látszott ki a zubbony alól. − Nem − felelte Iaszón. -Nem igazán.

Nyugtalan érzés kerítette hatalmába Grace-t. Magányos nőként, napokig távol a civilizációtól, olyan emberek társaságában találta magát, akiket nem is ismer. Az Argonautáknak dolgoznak, emlékeztette magát. Alexszel dolgoznak. Ez így rendben van. Remegő kézzel kikotorta nedves haját az arcából. − Hol van a bátyám?

Mitch felsóhajtott, és letörölt egy esőcseppet a szemöldökéről. − Őszintén szólva fogalmunk sincs. Ezért vagyunk itt, hogy megkeressük.

− Maga találkozott vele? − kérdezte Iaszón.

Grace csalódottan és aggodalmasan megdörzsölte a szemét. Felhők kezdték beárnyékolni a látását. − Nem − felelte. − Egy ideje nem hallottam felőle.

− Szóval maga ezért van itt? Őt keresi?

Grace bólintott, majd ujjait a halántékához szorította. A mozdulatot éles, heves fájdalom kísérte. Mi történik? A halántékában lüktető fájdalom elhatolt a hasüregéig. Felnyögött, és a következő pillanatban előregörnyedve hányt, létezésének minden rostszála lázadva összeszorult.

Iaszón és Mitch úgy léptek el tőle, mintha nukleáris veszedelmet jelentene. Végül megkönnyebbülve megtörölte a száját, és lehunyta a szemét.

Mitch a kezébe nyomott egy másik kulacs vizet, de biztos távolban maradt.

− Jól van? − kérdezte.

Grace gyomra még mindig háborgott, nagyot kortyolt a vízből. − Nem. Igen − felelte. − Nem tudom. − Hol a pokolban lehet Alex? − Maguk Alex csapatához tartoznak?

− Nem, de a munkatársunk. Sajnos mi sem hallottunk felőle egy ideje. Egyszerűen nem jelentkezik. − Iaszón elhallgatott. − Magát hogy hívják?

− Grace-nek. Nemrég érkeztek Brazíliába?

− Pár napja.

− Bűntettre gyanakszanak? − Grace-nek nehezére esett föltennie a kérdést, de nem volt más választása.

− Egyelőre nem − felelte Mitch, és megköszörülte a torkát. − De megtaláltuk Alex egyik emberét.

Veszélyesen ki volt száradva, azt állítja, hogy Alex otthagyta, mert egy másik nyomot kezdett el követni. A férfi a csónakunkban van, infúzióra kötve.

− Hol van ez a bizonyos másik nyom? − kérdezte Grace.

− Nem tudjuk. − Mitch elkapta a tekintetét. − Maga tudja, mit keres Alex? A kollegája valami Atlantiszról fecsegett.

− Atlantisz? − tettetett Grace meglepődést. Akkor a pasi tényleg Alexszel dolgozott. Viszont úgytűnik, ezek nem tudnak a bátyja ügyködéséről, vagyis Alex szándékosan tartotta titokban, mit keres, márpedig akkor nem Grace lesz az, aki lebuktatja.

Különben sem hinnének neki.

− Én azt hittem, hogy a női harcosok legendáját kutatja. Tudják, az amazonokét.

A férfi bólintott, úgy tűnt, elégedett a válasszal. − Maga mióta van idekint?

− Hétfő óta. − Az elmúlt két gyötrelmes nap egy örökkévalóságnak tetszett.

− Múlt hétfő óta? − kérdezte Iaszón bekapcsolódva a beszélgetésbe. − Maga itt kint túlélt teljesen egyedül hét napot?

− Hét nap? Nem, csak két napja vagyok itt.

− Holnap hétfő van, június 12-e.

Grace visszafojtott lélegzettel számolta a napokat. A dzsungelbe ötödikén érkezett. Két napot barangolt az esőerdő belsejében, mielőtt átutazott a Ködön. Ma 7-ének kellene lennie. − Azt állítja, hogy 12-e van? − kérdezte Grace döbbenten.

− Pontosan.

Jóságos ég! Kiesett öt nap! Ez meg hogy lehetséges? És ha… nem. Ebbe jobb nem belegondolni.

De az elképzelés szöget ütött a fejében.

Felsóhajtott. Ha nem estek volna ki napok, nem is izgatta volna a gondolat. De… mi van, ha mindaz, amit elszenvedett, pusztán képzelete játéka volt? Mint egy délibáb a sivatagban? Mégis mennyi az esélye annak, hogy megismerkedik egy férfival, aki varázslással megtanít neki egy új nyelvet? Vagy a saját nyálával gyógyítja be Grace sebeit?

Vagy úgy csókol, hogy Grace legszívesebben zokogna a gyönyörűségtől?

Öntudatlanul a medalionhoz nyúlt. Ujjai csak a saját bőrét és a pamutfelsőjét érintették. Összeráncolta a szemöldökét. Hát persze! Elvesztette a Ködben, habár bárhol eltűnhetett ebben az istenverte dzsungelben.

Zavara egyre nőtt, az igazság kezdett kisiklani a keze közül. Később, határozott. Majd később ráér az igazat és a képzeletet különválasztani. Előbb ráférne egy zuhany, és enni sem ártana valamit.

Arra semmi esély, hogy megossza kételyeit ezek-kel az emberekkel, biztosan hülyének néznék, jobb meg sem próbálni. − Igen, múlt hétfőn − mondta erőtlenül.

− És végig egyedül volt? − kérdezte Iaszón kételkedve.

− Nem. Volt egy vezetőm, csak aztán lelépett.

A válasz mintha megnyugtatta volna a férfit. -Találkozott egyáltalán Alexszel? − kérdezte Iaszón, és barátian megveregette Grace vállát.

A lány úgy tett, mintha megbotlana, valahogy nem vágyott a férfi érintésére. Nem akarta, hogy atyáskodjanak fölötte, hogy dédelgessék. Csak meg akarta találni Alexszet. Amikor először belépett az Amazonas őserdejébe, nem aggódott a bátyjáért, eszébe sem jutott, hogy talán eltévedt vagy megsebesült valahol. Vagy esetleg még rosszabb történt. Alex okos és találékony, és vett már részt hasonló expedíciókon korábban. Akkor még Grace meg volt róla győződve, hogy a fiút nem fenyegeti valódi veszély.

− Bárcsak találkoztam volna vele! − felelte szomorúan. − Aggódom érte.

− Van ötlete, hová mehetett? − kérdezte Mitch. − Tud valamit arról a bizonyos nyomról?

− Nem. Alex társa nem mondott semmit?

− Semmi használhatót − sóhajtott Iaszón, feltárva vakítóan fehér fogait. − Hát akkor maradunk, és folytatjuk a keresést, de Patrickre is szükségem lesz, a csapat oszlopos tagja…

Ekkor a bizonyos Patrick lépett ki az árnyékból egy félautomata fegyverrel a kezében. Grace megrémült. A férfi mit sem törődve a lány riadalmával, lazán biccentett felé.

− Nem fogja bántam magát − mondta Iaszón. − Patrick elviszi a csónakunkhoz. Magának szüksége van egészségügyi ellátmányra, elsősorban infúzióra.

− Nem kell! − ellenkezett Grace pillanatnyi hezitálás után. Lehet, hogy Alex még mindig itt kóborol valahol a dzsungelben, kiéhezve, teljesen egyedül, és szüksége van a kishúgára. Alex is mindig ott állt mellettük azokban az években, amikor az apjuk rákban haldoklott. − Itt maradok magukkal, és segítek megtalálni Alexet.

− Attól tartok, ez nem fog menni.

− Miért nem?

− Ha megsebesült, vagy bármi más baja van, az az én felelősségem. Hagyja, hogy Patrick a csónakhoz vezesse! Ott áll a folyón egy kikötőben, nincs messze, egy óra gyalogút.

Szóval nem akarják, hogy segítsen! Hát jó. Különben sem ártana kiterjeszteni a keresést. − Akkor elmegyek a városba, és…

− Két napra vagyunk a civilizációtól. Egyedül soha nem fog eljutni a városba, és most egyik emberemet sem küldhetem magával, itt van rájuk szükségem.

− Akkor pedig maradok! Tudok segíteni − makacskodott Grace. Őt márpedig nem fogják megakadályozni!

− Őszintén szólva, inkább gátló tényezőnek bizonyul a jelen helyzetben. Szemmel láthatóan öszszeomlás fenyegeti, és drága időt vesztünk, ha magát is magunkkal visszük.

Grace ugyan nem örült neki, de értette a férfi logikáját. Ilyen erőtlenül tényleg csak teher volna, ugyanakkor kétségbeesetten szeretett volna segíteni a bátyján. Talán ki kellene faggatni a férfit a csónakban, aki a bátyjával volt.

Grace némán biccentett Mitch és Iaszón felé. − Akkor irány a csónak.

− Helyes − felelte Iaszón.

− Folyamatosan értesítjük, mire jutottunk − biztatta Mitch. − ígérem.

− Ha pár napon belül nem találják meg − szólalt meg Grace −, visszajövök.

Iaszón közönyösen vállat vont. − Azt tanácsolom magának, Grace, hogy menjen haza, és szedje össze magát. Alex talán már hazaért, és aggódik magáért.

− Ezt meg hogy érti? − húzta fel Grace a szemöldökét.

− Ha a nyom nem bizonyul helyesnek, bizonyára csalódottan hazamegy. Hogy a szeretteinél leljen vigaszt.

Ez nem hangzik ostobaságnak. − Ellenőrizték, hogy vett-e Alex repülőjegyet?

− Folyamatosan ellenőriztetjük, de még nem érkezett válasz − felelte Mitch, majd talpra szökkent.

− Mivel itt látták utoljára, maradunk és keressük, amíg a hivatalos szervek nem értesítenek, hogy megtalálták.

Lehetséges, hogy Alex otthon van? Grace annyira kimerült az elmúlt napok eseményeitől, hogy kétségbeesetten kapaszkodott bele ebbe a lehetőségbe.

− Készen állok. Vezessen a csónakhoz! − fordult Patrick felé.

NYOLCADIK FEJEZET

Darius immár csak fekete-fehéret észlelve tenyerével a sziklás barlangfalnak támaszkodott, és a gomolygó ködöt figyelte. A lány megmenekült. Grace végül mégiscsak életben maradt. Ösztönei egyre csak noszogatták, hogy most azonnal ugorjon át a másik világba, és eredjen lány után. De nem a kötelesség hajtotta, a benne mélyen szunnyadó, fölébresztett vadállat vágyott a lány közelségére, nem az Őrző.

Összeszorította a fogát, ellenállt a késztetésnek. Uralnia kell a vágyait, nem léphet át a fenti világba, amíg ki nem jelöl egy ideiglenes Őrzőt maga helyett. Fájdalmasat ordított a Ködbe, tudta, hogy gyötrelmes lesz a várakozás. De a türelmetlenség mellé megkönnyebbülés is társult, ha bevallatlanul is. Grace tovább élhet, és újra találkozhatnak, akárhová ment, akármennyit kell is várnia.

Darius benyúlt az inge alá, hogy megtapintsa a medalionokat, de amikor csak egyet érintett, megdermedt. Összeráncolt szemöldökkel a zsebébe csúsztatta a kezét, de pusztán a bőr puha simaságát érezte, Levegő után kapkodott, ádáz düh kerítette hatalmába. Grace aránylag könnyedén csúszott ki a kezei közül, ráadásul ellopta a Ra-Dracust! Ökölbe szorította a kezét, hogy a csontjai szinte porrá őrlődtek.

Meg kell találni a lányt! Mihamarabb!

Egy utolsó pillantást vetett a Ködre, majd kisurrant az átkozott barlangból, és visszament a palotába. Hét harcosa várt rá az előtérben.

Szorosan egymás mellett, összefont karral, terpeszállásban, harcra készen. Középen állt Brand szigorú arckifejezést öltve, szája összeszorítva a haragtól. Gonosz fény villant a szemében, ami nem éppen illett amúgy barátságos arcberendezéshez.

− Nincs semmi, amit meg szeretnél osztani velünk, Darius? − kérdezte az első számú parancsnok.

Darius megtorpant, és ő is harcra kész pozíciót vett föl. Az emberei még sosem támadtak rá ilyen orvul. Már átkozta magát, hogy belement a játékukba.

− Nem − felelte. − Nincs mit mondanom.

− Nekem viszont van! − fortyant fel Zaeven.

Madox atyáskodva rátette kezét a fiatal sárkány vállára. − Ez a stílus nem vezet sehova. Zaeven dacosan összeszorította a száját.

− Most nincs időm az ostoba játékotokra.

− Játék? − horkant fel Renard dühödten. − Ki beszél itt játékról?

− Nyilván most is a fogadáson jár az eszetek. Azt parancsoltam, hogy maradjatok az arénában a nap hátralévő részében! − Darius sarkon fordult, és megindult a folyosón.

− Tudunk a nőről! − kiáltott utána Tagart, és előrelépett. Mogorva tekintet barázdálta tiszta vonásait.

Darius megtorpant, majd megpördült, hogy újra szembenézzen az embereivel. Igyekezett uralkodni vonásain, hogy csak mérsékelt érdeklődést áruljon el. − Milyen nőről beszélsz? − kérdezte tettetett közönnyel.

− Ezek szerint több is van? − ugrott Zaeven Tagart elé. A mohó szempár vesztett acélos keménységéből.

− Elég legyen! − förmedt rá Brand a fiúra, és ismét Darius felé fordult. − Újra kérdezem! Van bármi mondandód a számunkra? − Szavai úgy sújtottak le, mintha kardot rántott volna elő.

− Nincs. − Darius hajthatatlan volt.

Tagart dühödt ábrázatát felvillanó pikkelyek sötétítették el. − Szerinted igazságos, hogy neked szabad nőt tartanod, nekünk pedig nem?

Brittan keresztbe vetett lábbal nekidőlt a falnak, és gúnyosan elvigyorodott. Ő az, aki minden helyzetből a szórakozást igyekszik kihámozni. − Azt mondom, osztozzunk a nőn, ahogy jóravaló kis tüzes gyíkokhoz illik.

− Nincs itt semmiféle nő! − jelentette ki Darius.

− Találkoztunk vele, Darius! − tiltakoztak a többiek.

− Brand meg is tapizta.

− Még össze is kaptunk, kié legyen elsőnek.

Csönd. Sűrű, fagyos csönd telepedett közéjük.

Darius kimérten végigjártatta tekintetét a jelenlevőkön. − Ezt meg hogy értsem, hogy Brand megtapizta?

A kérdés különböző reakciókat váltott ki. Brittan kuncogott, a fiatalabb sárkányok elsápadtak, Madox és Renard a fejüket csóválták. Tagart morogván kiviharzott a helyiségből.

− Nekem ebből elegem van.

Brand − az istenek átkozzák el! − csak a szemét forgatta.

− Nem érted a lényeget − szólalt meg Brand. − Éveken át egyetlen zokszó nélkül tartottuk magunkat az utasításaidhoz és a szabályaidhoz! Megtiltottad, hogy nőt hozzunk ide, és mi mindig is tartózkodtunk a hús gyönyörétől a palotában. Azzal, hogy fölfedeztük, hogy egy külön bejáratú kis kurvát rejtegetsz a lakosztályodban, a saját hiteledet ástad alá.

− Ő nem kurva − morgott Darius. Ahelyett, hogy magyarázattal szolgált volna, megismételte a kérdést. − Hogy értsem azt, hogy megtapiztad?

Barátja dühödten fölsóhajtott, és magasba emelte a kezét. − Ennyi? Ez minden mondanivalód?

− Hozzányúltál a lányhoz?

− Nekiment az asztalnak, én pedig a segítségére siettem. Most pedig figyelnél?

Darius egy pillanatra megenyhült, de aztán Madox vette át a szót: − Na igen, de olyan „sokáig” kellett segítened neki, Brand?

Dariusnak torkán akadt a szó a megdöbbenéstől.

Állkapcsa megfeszült.

A dühtől orrlyukai tűzszikráktól égtek.

Most már meg sem próbálta elnémítani az érzelmeit. Döngették belülről, forrón és éhesen, szinte fölemésztve minden porcikáját. Ő márpedig nem engedi senkinek, hogy Grace-t érintve üdvözüljön! Soha! Ebben a pillanatban saját maga is megdöbbent felfokozott birtoklási vágyán, amely kérlelhetetlenül jelen volt.

− Bántottad? − fakadt ki kétségbeesetten.

− Nem − felelte Brand összefont karral. − Dehogy bántottam! Akár zokon is vehetnem, hogy ilyesmivel vádolsz!

− Többé senki nem nyúl hozzá! Egyikőtök sem! Világos? − Darius átható tekintete végigjárt a gyülekezeten.

Csodálkozó arcok néztek vissza rá. Aztán, mintha gát szakadt volna át, gyorstüzelő kérdésekkel kezdték bombázni vezérüket.

− Ki ő? A nyakán viselte a jeledet!

− Hol van most?

− Hogy hívják?

− Mióta van itt?

− Mikor láthatjuk újra?

Darius összeszorította a fogait.

− Valamit felelned kell! − fakadt ki Madox. Vagy pedig lázadás fog kitörni, csengett kimondatlanul a levegőben a mondat második fele.

Darius némán megrázta a fejét, érezte, ahogy ropognak a csontjai. Nyugalom! Higgadtnak kell maradnia!

− A lány csak most érkezett − bökte ki végül, hogy emberei lecsillapodjanak. Kedvelte és tisztelte mindegyiküket, több száz éve összetartoznak, de ebben a pillanatban nem volt benne biztos, hogy képes-e továbbra is fegyelmet tartani. − És már el is távozott.

Csalódott sóhajok szimfóniája csendült fel, mély bariton az idősebbek felől, pergő, ropogós hangok a fiatalok soraiból.

− Vissza tudod hozni? − kérdezte Zaeven mohón. − Nagyon szép lány! Még sosem láttam ilyen hajszínt.

− Nem fog visszatérni. − Ahogy Darius kiejtette a szavakat, fájdalmas csalódottság nyilallt belé. Nagyon szerette volna újra látni a lányt, de ahhoz nincs joga, hogy ide kívánja, a saját otthonába. Nem lenne szabad az újbóli találkozásukat sem várni, a hadakozást, az érintést. Egyáltalán, még szomorúságot sem szabadna éreznie Grace elvesztése miatt.

Valójában nem is a nőt akarja, győzködte magát. Csupán a képességet, mely fölébresztette érzékeit.

Érzékeket, melyek ellen egykor minden erejével küzdött.

− Valahogy vissza tudjuk hozni − mondta Zaeven.

Dariusnak esze ágában sem állt megosztani velük, hogy a lány átutazó, és meg kell halnia. Soha nem értették meg igazán az esküjét, akkor hogyan tudná megmagyarázni nekik, hogy ezt a leggyűlöletesebb feladatot is teljesíteni kell?

− Brand! − szólt parancsolóan. − Szeretnék veled négyszemközt beszélni.

− Nem végeztünk, Darius! − Egy izom rángatózott Madox szeme alatt. − Még mindig nem adtál magyarázatot!

− Nem is fogok. A nő nem a szeretőm, és nem azért volt itt, hogy saját örömömre szolgáljon. − Darius sarkon fordult. − Erre, Brand!

Anélkül, hogy még egy szót szólt volna, hátra sem nézett, hogy meggyőződjön, barátja valóban követi-e, Darius elindult a lakosztálya felé.

Hogy válhatott az élet mindössze pár óra leforgása alatt ilyen kaotikussá? Emberei mindjárt föllázadnak ellene. Egy nő fondorlattal kijátszotta, nem egyszer, hanem kétszer is. És bár lett volna rá lehetőség, nem teljesítette a kötelességét. Keze ökölbe szorult.

Most meg itt kell hagynia mindent, ami az otthont jelenti, és kénytelen a felszínre utazni.

Megvetette a káoszt és a bizonytalanságot, mégis, amikor találkozott Grace-szel, tárt karokkal üdvözölte mindkét jelenséget.

Brand belépett, és megállt a fürdő bejáratánál. Darius tudta, ha most is látna színeket, Brand szemében zavartan kavarogna a sötétarany.

− Mi folyik itt? − kérdezte a barátja. − Nem ismerek rád!

− Szükségem van a segítségedre.

− Állok rendelkezésedre.

− A felszínre kell utaznom, és…

− Micsoda? − Brand érces hangja még egy ideig Darius fülében csengett, majd súlyos csönd következett. − Kérlek, ismételd meg, amit mondtál. Biztosan csak rosszul hallottam.

− A hallásoddal az égvilágon semmi baj nincs. A felszínre kell utaznom.

Barátja szigorúan ráncolta össze a homlokát. − Nem szabad elhagynunk Atlantiszt! Hiszen tudod, hogy az istenek ideláncoltak minket! Ha megpróbálunk elszökni, elgyöngülünk és meghalunk!

− Csak egyetlen napra megyek.

− És ha az is túl sok?

− Mennem kell. Akadt némi… komplikáció. A nő a rabom volt, és megmenekült. − Darius nem volt büszke a vallomásra. − Meg kell találnom.

Brand fejcsóválva igyekezett megemészteni a hallottakat. − Úgy érted, hagytad elmenni?

− Nem!

− Nyilván nem saját erejéből szökött meg.

− De igen. − Darius állkapcsa összeszorult.

− Vagyis nem te engedted el? − ragaszkodott Brand az elképzeléséhez. Szemmel láthatóan nem tudott mit kezdeni azzal a lehetőséggel, hogy uralkodója hibát követett el. − Túljárt az eszeden?

− Még hányféleképpen mondjam el? Bezártam, de valahogy mégis kijutott. − Mert lerántotta a nyakamról a medaliont, amikor megtébolyodtam attól, hogy alattam fekszik, tette hozzá Darius gondolatban.

Brand kajánul elvigyorodott. − Ez elképesztő! Fogadni mernék, hogy a lány az ágyban egy vad démon és… − Szavai elakadtak, ahogy tekintete találkozott Darius fenyegetően szikrázó tekintetével. Megköszörülte a torkát. − Miért zártad be?

− A lány átutazó.

Brand már nem mosolygott, tekintetében nyoma sem maradt a vidámságnak. − A lánynak meg kell halnia. Még egy nő is képes lenne egy hadsereget ránk szabadítani.

− Tudom − sóhajtott Darius.

− Miben kéred a segítségemet? − kérdezte Brand síri hangon.

− Őrizd a Ködöt, amíg távol vagyok!

− De én nem vagyok valódi Őrző! A barlang hidegsége elgyöngítene.

− Csak rövid időről van szó. − Darius tekintete a boltozatos mennyezetre tévedt. A hatalmas várost körülölelő tengervíz olyan ádázul kavargott, mint az őt emésztő sóvárgás, hogy újra lássa Grace-t. A csábítóját, a kínzóját. Az ártatlant, a bűnöst. Ki ez a lány? Hullámok csapódtak féktelenül a kristályhoz, suhogva, cikázva, megkergetve a vízi lényeket. Amilyen gyorsan feltűnt egy hullám, a másik már foglalta is el a helyét, pezsgő habot hagyva maga után minden egyes prizmán. Figyelmeztető jel, talán a közeljövőre vonatkozik? Vihar és örvény napjai következnek.

Darius felsóhajtott. − Mit felelsz, Brand? Vállalod, hogy ottmaradsz a barlangban, és elpusztítasz minden emberi lényt, aki átlépi a portált, legyen az férfi, nő, felnőtt vagy gyerek?

Némi hezitálás után Brand bólintott. − Őrzöm a Ködöt, amíg távol leszel. Becsületszavamat adom.

− Köszönöm. − Darius őszintén bízott Brandben. Csak az a férfi képes igazán átélni az Őrző szerepének fontosságát, akinek a szeretteit átutazó pusztította el. Brand senkit nem engedne át.

Brand szolgálatkészen lehajtotta a fejét.

− Mit mondjak a többieknek?

− Az igazat. Vagy egyáltalán semmit. Rajtad áll.

− Rendben. Magadra hagylak, hogy fölkészülj az utadra.

Darius bólintott, majd eltűnődött, vajon hogyan tudná fölvértezni magát a Grace-szel való újabb találkozásra.

A küldönc, akit Darius Javarhoz küldött, amikor visszatért, a nap már lemenőben volt. Darius éppen a lélegzetelállító látványt nézte elmerülve a fürdőmedencéjében, amelyet a tenger nyújtott a kristály mögött. Régóta esti rituálévá vált már ez a szemlélődés, egyfajta békés megnyugvással töltötte el a férfit. Intett a fiatal sárkánynak, hogy számoljon be a hírekről.

Az a medence szélén állva idegesen egyik lábáról a másikra állt.

− Sajnálom, de nem tudtam kézbesíteni az üzenetet. Ez most − nyelt egy nagyot − arra ösztönöz, hogy ordíts velem? − kérdezte Grayley félszegen.

Darius szeme összeszűkült, keze elernyedt a vízben. − Szándékosan nem teljesítetted a parancsomat, csak hogy megnyerd a játékot?

− Nem, nem! − tört ki a fiú, és látszott, hogy a játékról már rég elfeledkezett. − Esküszöm! Nem engedtek be az őrök!

− Őrök? Milyen őrök?

− Az őrök, akik elküldték. Az őrök, akik azt mondták, hogy semmi keresnivalóm arra.

− És Javar?

− Nem volt hajlandó fogadni.

− Személyesen utasított el?

− Nem, az őrök.

Darius összeráncolta a homlokát. Valami nem stimmel. Miért küldene el Javar egy küldöncöt? Mindig is így kommunikáltak egymás közt, és soha nem utasították el egymást. A sárkányok nem tesznek ilyet egymással.

− Van más is… − habogott a küldönc. − Az őrök… emberi lények voltak, és furcsa fémtárgyak voltak a fegyvereik.

Emberek. Furcsa fémtárgyak… Darius olyan gyorsan szökkent talpra, hogy a víz kiloccsant a medence szélére, majd meztelenül az asztalhoz ment, papírt meg tintát húzott elő, és Grayley felé nyújtotta. − Rajzold le nekem a fegyvert!

Amit a fiatal sárkány lerajzolt, az nagyobbnak tűnt, mint Grace fegyvere, de nagyjából ugyanaz a forma. Darius eltöprengett, majd döntésre jutott.

− Gyűjts össze mindenkit az ebédlőben, majd keresd meg a járőr egységet a Külső Városban! Most Vorik a vezérük. Parancsolom, hogy csapatával észrevétlenül vegye körül Javar palotáját, és tartóztassanak fel mindenkit, aki belép vagy távozik!

− Igenis! − A fiatal sárkány meghajolt, s már rohant is, hogy teljesítse kötelességét.

Darius megtörölközött, majd bebújt egy nadrágba. Micsoda zűrzavar van készülőben! Mostanáig biztosra vette, hogy Javar életben van, és abban bízott, hogy csak elvesztette a medalionját, de ez a feltevés egyre valószínűtlenebbnek tűnt.

Mit keresnek emberi lények a mester palotájában? Emberek. Többes számban. Talán egy hadsereg. Darius kétségbeesetten a hajába túrt. Grace betoppanása nem véletlen volt. A választ nála kell keresni, illetve a bátyjánál. Most már biztos. És ekkor döbbent rá, hogy a lányt nem csak buja vágyai miatt kell megtalálnia. Mostantól az otthona védelme is így kívánja.

Harcosai az ebédlőben vártak rá. Csöndben ültek az asztalnál, sejtelmük sem volt vezérük szándékáról. Darius helyet foglalt az asztalfőn, és nem hagyván időt arra, hogy már megint azon járjon az eszük, hogy belefogjanak a játékukba, megszólalt: − Valamit akartatok kezdeni magatokkal, hát most megkapjátok. Készüljetek a háborúra!

− Háború? − kérdezték tátott szájjal, de érezni lehetett a levegőben az izgatottság rejtett áramlását.

− Végre hadat üzenünk a vámpíroknak? − kérdezte Madox.

− Nem. Emberi lények foglalták el Javar palotáját, és ismeretlen fegyvereik vannak. Még nem tudom, hogy megölték-e a sárkányokat a palotában, és azt sem tudom, mi a tervük. De Grayley már a Külső Városba röpült, hogy figyelmeztesse Vorik egységét, vegyék körül a palotát. Holnap este csatlakoztok hozzájuk.

− Holnap? − Madox ököllel az asztalra csapott. − Ma kell cselekednünk! Most. Ebben a pillanatban! Ha még van esély rá, hogy a sárkányok életben vannak, azonnal a megmentésükre kell sietnünk!

Darius felhúzta a szemöldökét. − Azzal nem segítesz, ha te magad is holtan végzed. Egyelőre fogalmunk sincs, mit tudnak az emberi lények fegyverei, és hogyan védekezzünk ellenük.

− Igaz − szólalt meg Renard, és előrehajolt. − Utána kell járnunk, mire képesek azok a fegyverek.

− Én a felszínre utazom − jelentette be Darius. − Igyekszem minél többet megtudni.

− A felszínre? − Zaevennek tátva maradt a szája.

− Azt nem teheted! − fakadt ki Madox.

− Mázlista! − jegyezte meg Brittan savanyú mosollyal.

− Eredjetek! − utasította őket Darius. − Élesítsétek ki a fegyvereiteket, és készítsétek föl az elméteket! Brand, újonnan rád ruházott feladatod ettől a pillanattól fogva érvényes.

Barátja mintha kérdezni akart volna valamit, de végül meggondolta magát. Szolgálatkészen bólintott.

Székek csusszantak, lábdobogás hallatszott, mindenki azonnal ugrott nekilátni a feladatának.

Darius bezárkózott a szobájába. Most, hogy Brand őrzi a Ködöt, lehunyta a szemét, és maga elé idézte Javar palotáját. Másodperceken belül már ott is állt a valódi falak között. Csak éppen ezek a falak kopárak voltak, megfosztva minden ékkőtől és dísztől. Darius összeráncolt homlokkal figyelt.

Gomolygó köd lengte be a prizmás mennyezetet, és ahogy átlibbent a következő helyiségbe, észrevett valamit az ajtó elé szétszórva, ami leginkább jégkristályokhoz hasonlított. Ezek a kristályok termelték a Ködöt. Darius lehajolt, és tenyerével végigsimított néhány szilánkon, azt kívánta, bárcsak kézbe vehetné őket, hogy érezze az enyhet adó hűvösséget. Hogyhogy nem olvadnak el? Darius homlokán elmélyültek a barázdák, és fölegyenesedett. Az első helyiségben egy lélek sem volt, itt azonban emberek özönlöttek el minden zugot. Őt senki nem vette észre, a Ködhöz hasonlított. Ott volt, de nem volt ott. Képes volt megfigyelni, de nem volt képes érinteni.

Néhány fegyveres ki-be sétált. Pontosan Grayley beszámolójához hűen a hátukhoz furcsa, kerek tartályok voltak erősítve, melyek tetejéből egyszerű cső állt ki. Akiknél nem volt fegyver, azok dárdát viseltek, melyeket mintha maga Héphaisztosz kovácsolt volna. Azokkal feszítették föl az ékköveket. Hogy szerezték meg a közönséges halandók az istenek szerszámait?

Ha Darius is engedné, hogy eluralkodjanak fölötte az érzelmek, most már biztos sárkányalakot öltött volna. A düh villafogakként kezdett életre kelni a bőre alatt. Egy vámpírnő csusszant be a helyiségbe, és megnyalta a szája szélét, úgy cirógatta tekintetével az emberi lényeket. Állán vér szivárgott, nemrég lakomázhatott. Megállt, és szóba elegyedett az egyik férfival.

− Mondd meg a vezetődnek, hogy teljesítettünk mindent, amit kért tőlünk − mondta a nő emberi nyelven, és ujját végigjártatta a férfi riadalomtól sápadt arcán. − Alig várjuk, hogy megkapjuk az ellenszolgáltatást.

A férfi idegesen elmozdult, majd bólintott. − Meglesz, meglesz.

− Csak ne tartson sokáig! Nehogy aztán rátok irányuljon az étvágyunk! − ezzel a vámpírnő ismét megnyalta a szája szélét, a férfi pedig hátratántorodott félelmében. Majd a nő olyan magabiztosan távozott, ahogy érkezett. Fehér köpönyege izgató hullámokban lobogott mögötte.

Darius megdöbbenve figyelte a jelenetet. Vámpírok és emberek nyújtanak egymásnak segélykezet? Fölfoghatatlan! Döbbenten végigjártatta tekintetét a helyiség többi részén. A falakat és a padlót fekete korom fedte, a tűz martalékává vált minden, ami éghető. A távolabbi sarokban egy sárkánytetem hevert. Verán, Javar egyik legádázabb harcosa.

Fehér füstfátyol takarta be fejétől a lábujjáig. Számos sérülést szenvedett el, mégsem volt körülötte vér.

Milyen fegyver képes elpusztítani egy ilyen erős harcost? A vámpírok erősek, ez igaz. Az emberek leleményesek, ez is igaz. De még ez sem elég ahhoz, hogy elfoglaljanak egy egész sárkánypalotát. Dariust düh töltötte el. Azon kapta magát, hogy az egyik ember nyaka köré fonja ujjait, de keze úgy folyt át a húson, mintha ködből lenne.

Most már kétségtelenül megbizonyosodott felőle, hogy nem küldheti rá az emberekre a saját hadseregét, amíg rá nem jön, hogyan harcoljon a fegyvereikkel szemben.

Darius átkutatta a palota többi részét. Egyetlen jel sem utalt Javar, illetve katonái jelenlétére. Vajon ők is hasonló sorsra jutottak, mint Verán? Vagy egyszerűen elhagyták a palotát? Kételyektől gyötrődve tért vissza a lakosztályába. Válaszokra van szüksége. Válaszokra, melyekről azt gyanította, hogy talán Grace-nél meglelheti. De ha valóban meg akarja szerezni a lánytól, amit akar, akkor minden erejével a távolba kell fókuszálnia. Teljesen érzéketlenül.

Szívtelenül.

Bárcsak ne erezné folyton azt az életteli pezsgést, akárhányszor a lányra gondol! Bárcsak ne erezné azt az eleven örömöt!

Valahogy ki kell űznie elméjéből a tündöklő hajat, mely ziláltán hullik a lány vállára, és a tengernél is élénkebb szemeket! Az édes hangot, mely esedezve kéri, hogy csókolja még.

De ahelyett, hogy Darius erőnek erejével kilökte volna a lányt a gondolataiból, csak annyit ért el, hogy még erősebben ragaszkodott a képhez.

Elképzelte, ahogy a lányt az ágyába viszi, lefekteti, és lerántja róla a ruháit. Ahogy széttárja az édes combokat, tobzódik a bőr puhaságában, majd mélyen beléhatol. Szinte látta, ahogy a lány feje ide-oda rángatódzik a gyönyörtől. Szinte hallani vélte az elragadtatott nyögéseket.

A vágy féktelen folyóvá duzzadt a férfi vénáiban, és szerszáma elviselhetetlenül megfeszült. Felnyögött a fájdalomtól. Állkapcsát összeszorította, kikapcsolta a nyakából a medaliont, és a tenyerébe vette.

− Mutasd meg Grace Carlyle-t! − parancsolta.

Az ikersárkányok fehéren izzottak. Erő áramlott bennük, hatalmas, kirobbanni készülő energia, és amikor már ők sem bírták el, vérvörös sugarak lövelltek ki a szemükből, egy fénykört alkotva. A kör belsejében a levegő sisteregni és sűrűsödni kezdett.

Grace képe jelent meg a középpontban.

Ebben a pillanatban Darius érzékei életre keltek. Hihetetlen, de így történt: egyetlen pillantás elég volt, hogy az évszázadok alatt fölépített közöny tovatűnjön. A lány egy kis ágyban feküdt, szeme csukva volt, sápadt arcán a szeplők most sötétebbnek tűntek. Karmazsinvörös haja ott hullámzott a párnáján, pár tincs a halántékát súrolta.

Ugyanaz a koszos póló volt rajta, egy átlátszó kis cső volt a karjába vezetve, és egy vékony, fehér takaró fedte melltől lefelé. Darius nyugtalanul szemlélte, ahogy két férfi közeledik Grace ágyához. Birtoklási vágya egy pillanat alatt felszínre tört.

− Úgy látom, a morfium megteszi hatását − szólalt meg a sötét hajú férfi.

− Nem csak morfiumot kap. Három különböző nyugtatószert. Órákra ki lesz ütve.

− Mit kezdjünk vele?

− Amit ő szeretne − röhögött az előző. − Játszszuk a kedves vendéglátót.

− Miért nem nyírjuk ki most, és akkor le van tudva?

− Nem kell, hogy feltűnést keltsen az eltűnése, nem, amikor a bátyja is köddé vált.

− Ez a csaj nem nyugszik, amíg meg nem találja a bátyját. Ez egyszer biztos.

− Tőlem aztán keresheti kifulladásig, soha nem fog rábukkanni.

A sötét hajú végigjártatta ujjait Grace arcán. A lány nem ébredt föl, csak motyogott valamit az orra alatt.

− Csinos − mondta a férfi.

Eközben fenyegető morgás szakadt ki Darius torkából.

− Túl húsos − mondta a másik.

− A fenét! Csak nem anorexiás. A megfelelő helyeken gömbölyödik.

− Azért jobban teszed, ha békén hagyod! A főnök nem fog örülni. Majd a két férfi lelépett, Grace képe pedig halványulni kezdett.

Darius gondterhelten kapcsolta vissza a láncot a nyakára. Hamarosan. Hamarosan újra találkoznak.

KILENCEDIK FEJEZET

− Végre itthon − sóhajtott Grace, és ledobta a kulcsát a táskájával együtt a bejárat melletti kisasztalra. A hálószobát autódudálás zaja töltötte be. Napfény ömlött az ágyára, túlságosan vidáman szikrázott.

Grace-nek viszont nem volt valami rózsás kedve.

Az elmúlt hetet az Argonauták munkatársaival töltötte. Vele igazán szívélyesen bántak, de Alexnek még csak a nyomára sem bukkantak. Ahogyan ő sem. Minden nap fölhívta a bátyját mobilon és a lakásán is. De hiába. Azt sem tudta lenyomozni, hogy milyen járattal indulhatott el Alex Brazíliából. Ha egyáltalán felszállt valamire. A rendőrség nem tudott segíteni.

Végül Grace hazajött egy éjszakai géppel, de fogalma sem volt, mit tegyen. Jelentse be itt is az elveszett személyt? Felsóhajtott, és felkapta a telefont az asztalról. Három új hangüzenet, mindegyik az anyjától. Tárcsázta a bátyja számát. Egy csöngés, kettő. Három, négy, öt. Majd az üzenetrögzítő.

Fölhívta Alex mobiltelefonját. Rögtön a hangposta jelentkezett.

Végül Grace fölhívta az anyját.

− Halló!

− Hello, anya!

−. Grace Elizabeth Carlyle! Ezek szerint otthon vagy! − Vád bújt meg az anyja hangjában, és Grace már látta is maga előtt, ahogy a konyhapultnál ül csípőre tett kézzel, és a tarka, piros függönyt bá-mulja.

− Az éjjel érkeztem.

− Nem tudtam, hogy Brazíliában nem divat a modern technológia!

− Miről beszélsz?

− Telefonról, Grace! Nem tudtam, hogy Brazíliában nincsen telefon!

Grace a szemét forgatta. − Hagytam neked több üzenetet is!

− Egyszer sem tudtam beszélni az egyetlen lányommal! Egyszer sem! Tudod, hogy a nagynénéd mennyire aggódott?

− Gracie az? − szólt egy női hang a háttérben. Az „aggodalmas” Sophie nagynéni nyilván már ott áll az anyja mögött, és kedélyesen vigyorog.

A két nővér öt éve összeköltözött. Gyökeresen különböző személyiségek, de valahogy furcsa módon kiegészítik egymást. Grace anyja szereti minden percét beosztani, és mások problémáján csámcsogni. Sophie szabad lélek, aki inkább maga kreálja a problémákat.

− Igen, Grace az − mondta az anyja. − Azért hív, hogy közölje velünk, hogy életben van, jól van, és nem ejtették túszul a dzsungelben, amitől te annyira tartottál.

− Amitől tartottam? − nevetett Sophie. − Ha!

− Hogy vagy, anya? − Az igazság az, hogy mostanában leromlott az anyja egészsége. Sokat fogyott, egyre fáradékonyabbá vált. Az orvosok sem tudták pontosan az okát.

− Jól, minden oké.

− Hadd beszéljek vele! − szólt közbe Sophie. Rövid szünet, sistergés, majd: − Szerencsével jártál?

− Ezt nem akarom hallani − morgott az anyja a háttérben.

Grace már nyitotta is a száját, hogy igennel feleljen, és elmesélje, hogy összejött egy jóképű, tetovált harcossal, és nem sok híja volt, hogy mindent meg-adott neki, amiről csak egy férfi álmodhat. De nem, mégsem. Álom, csoda, vagy akármi volt is, Darius nem érdemli ki Sophie nagyrabecsülését!

Grace az elmúlt héten egyre csak az Atlantisszal kapcsolatos élményein rágódott, és végül mindig ugyanarra a következtetésre jutott: nem is volt valóság. Meg sem történt.

− Nem − felelte óvatosan, nehogy kihallatszódjon a csalódottság a hangjából. − Nem éppen.

− Az a cucc volt rajtad, amit én vettem neked? Leopárdmintás szoknya és a hozzá való cicivillantós póló. − Nem volt rá alkalmam.

− A férfiak megőrülnek az ilyen cuccoktól, Gracie drágám. Olyanok, mint a halak. A megfelelő csalétekkel kell kihalászni őket, aztán föltekerni damillal.

Az anyja mormogva követelte vissza a telefont.

− Nem engedem, hogy csábításról tarts kiselőadást a lányomnak! − Ezzel kikapta a telefont Sophie kezéből: − Alex hogy van? Eszik rendesen? Sosem eszik eleget, amikor expedícióra megy!

Minden egyes szónál rémület hasított Grace-be.

− Ezek szerint te nem beszéltél vele? − kérdezte, igyekezve leplezni aggodalmát. − Nem hívott téged?

− Hát nem − felelte az anyja. − Visszajött? Ugye visszajött, csak még nem volt alkalma telefonálni?

− Nem, én csak… − Csak mi? Hogy fogalmam sincs, eszik-e eleget, mert hetek óta senki nem hallott róla?

− Mi a baj, Grace? − tört ki az anyja. − Hiszen azért vállalkoztál erre az útra, hogy találkozz a bátyáddal! Hogyhogy nem tudod, mi van vele?

− Lehet, hogy ennek köze van ahhoz a férfihez, aki felhívott minket? − kérdezte Sophie. Grace tisztán hallotta minden szavát, nyilván még mindig ott áll az anyja mögött.

− Kicsoda? − kérdezte Grace. − Mikor?

− Valaki Alex után érdeklődött körülbelül egy hete − magyarázta az anyja. − Azt kérdezte, hallottunk-e felőle, hogy tudjuk-e, hol van. Grace, mi folyik itt? Megijesztesz!

Az igazat megvallva, Grace imádta az anyját, és esze ágában sem volt megijeszteni, ugyanakkor úgy gondolta, joga van tudni, hogy a fia eltűnt. De az aggodalom csak ronthat egészségi állapotán. El kell mondania az igazat, határozott Grace, de nem most, nem telefonon. Inkább vár még pár napot, hátha addig megtud valamit. Semmi értelme nyugtalanítania az anyját, amíg nem feltétlenül szükséges.

− Tudod, hogy Alex mennyire imádja a fánkot − igyekezett mellébeszélni Grace, hogy ne kelljen nyíltan hazudnia. − Száz százalék bizonyossággal állíthatom, hogy nem eszik rendesen. − Elvégre sosem evett rendesen.

− Szóval jól van? − kérdezte az anyja megkönnyebbülten.

− Elmondanám, ha valami baj lenne, nem? − igyekezett Grace kérdés formájában elkerülni a választ.

− Te mindig is igazat mondtál − felelte büszkén az anyja, majd csettintett egyet a nyelvével. − Esküszöm, hogy a bátyád a szívbetegségek sétáló reklámplakátja. Legközelebb küldök neki szójafánkot. Lehet postán küldeni? Megérkezik Brazíliába?

− A dzsungel közepére nehezen.

− Én meg küldök neki egy Cindy Crawford edző DVD-t! − kiáltott a telefonba Sophie.

− Nem hinném, hogy van a sátrában konektor.

− Csak megszáll néha hotelben is! − mondta Grace anyja.

Grace megdörzsölte a halántékát. − Sajnálom, de most mennem kell.

− Micsoda? Hogyhogy? Nem is meséltél az utazásodról! Vásároltál? Találkoztál bennszülöttekkel? Állítólag… − az anyja elhallgatott, majd megbotránkozva pihegni kezdett − meztelenül járnak.

− Sajnos, nem találkoztam velük. Ami annál is nagyobb baj, mert megígértem Sophie nagynéninek, hogy csinálok róluk pár képet.

− Sophie kérdezi, hoztál-e neki ajándékot!

− Nem is! − szólt közbe a nagynéni.

− Átmegyek pár napon belül, és mindent elmesélek, ígérem!

− De…

− Hali! Szeretlek! − Grace gyöngéden letette a kagylót, és összerezzent. Jó ég, egyszer majd megbűnhődik ezért! Hallgathatja a véget nem érő előadást, amit emlékeztető kísér minden alkalommal, amikor az anyjának valami szívességre van szüksége: „Emlékszel, amikor leraktad a telefont? Napokon át csak zokogtam.”

Grace felhívta a barátnőjét, Meget, aki egy neves légitársaságnál dolgozik, helyfoglalásokat intéz, és megkérte, hogy keressen rá Alex nevére az összes adatbázisban. Alex nem volt rajta egyetlen listán sem, persze ez sem jelent semmit. Az is lehet, hogy magángéppel érkezett.

Grace-nek esze ágában sem volt feladni. Megragadta a kulcsát, a táskáját, magához vett egy gázsprayt, és metróval elment az Upper East Side-ra. Meg kellett találnia a bátyját, vagy legalább bizonyosságot nyerni, hogy nincs veszélyben. Alex mindig mellette állt a bajban egész gyerekkorukban. Ő volt az, aki bekötözte a vágásait és a sérüléseit. Ő volt az, aki tartotta benne a lelket, s vigasztalta, amikor meghalt az apjuk. Mindketten a nagyvilágot járják, de mindig szakítanak időt egymásra.

Kérlek, kérlek istenem, legyen otthon Alex, rimánkodott Grace, ismételgetve a ritmusos mantrát. Együtt tölthetnék a nap hátralévő részét, megvacsorázhatnának a kedvenc éttermükben, a Joe Shanghaiban a kínai negyedben.

Alex nemrég költözött ebbe a sikkes épületbe. Grace csak párszor járt itt, de a portás bizonyára megismerte, mert simán beengedte. Pár emelet a lifttel, és már kopogott is Alex ajtaján. Amikor nem érkezett válasz, kulccsal ment be. Tett három lépést, majd megtorpant, a vastag gyapjúszőnyegen papírok hevertek szanaszét.

Vagy betörtek, vagy a tisztaságmániás bátyja hagyta így siettében a cuccait. − Alex! − kiáltotta Grace az előszobából.

Semmi válasz.

− Alex! − kiáltott kétségbeesetten.

Sem léptek csoszogása, sem ventilátor zümmögése nem fogadta.

Bár tudta, hogy mindenekelőtt segítséget kéne hívnia, Grace előhúzta a gázsprayt, és átvizsgálta a tágas lakás minden zegét-zugát. Annyira szerette volna megtalálni a bátyját, hogy nem törődött az óvatossággal.

Nem támadták le orvul, de a bátyjáról sem talált semmi nyomot. A nappaliban fölemelte azt a bekeretezett fotót, amelyen Alexszel mosolyognak a Central Parkban, és ragyog rájuk a nap. A nagynénjük csinálta a képet pár hónapja, amikor közösen elhatározták, hogy körbekocogják a parkot. Két perc múlva Sophie panaszkodni kezdett, hogy elfáradt, úgyhogy nekiálltak fotókat csinálni. Grace-be fájdalmasan hasított az emlék.

Elcsüggedve zárta be maga után a lakást, és hátát az ajtónak támasztotta. Fogalma sem volt, hogy most mitévő tegyen… ekkor egy férfi haladt el mellette.

− Elnézést! − Grace-nek eszébe jutott valami. Cuki kis déli lány pillantást vetett a pasira, utalva rá, hogy neki bármit el lehet mondani.

− Ugye maga itt lakik?

A férfi közömbösen biccentett. − Mert?

− Ismeri Alex Carlyle-t?

− Igen. Miért?

− A bátyám. Eltűnt.

A lány aggodalmas hangjától a férfi megenyhült, enyhén el is mosolyodott, és a kezét nyújtotta bemutatkozásképpen. − Szóval maga Grace − mondta.!

− Alex irodájában egy kislánykorából való kép van magáról. Ezért azt hittem, fiatalabb.

− Az irodájában? − kérdezte Grace meglepetten.

− Ezek szerint maga is az Argonautáknak dolgozik!

− Itt mindenki nekik dolgozik. Övék az épület.

A férfi elhallgatott, mosolya elhalványult, és összeráncolta a szemöldökét. − Sajnos, hetek óta nem láttam a bátyját. Itthon nem járt, sem bent az irodában.

− Ismer bárkit, akivel esetleg fölvehette a kapcsolatot?

− Hát, Melva a 402-ben gyűjti Alex postáját. Ma reggel összefutottam vele.

Grace nagyon kedvesen, nagyon derűsen elmosolyodott. − Köszönöm! − hálálkodott, és már szaladt is. Egy újabb esély! Megint liftezés, és már ott dörömbölt Melva ajtaján.

− Jövök már, jövök már! − kiáltotta egy rekedtes hang, és pár pillanat múlva kicsapódott az ajtó.

Aszott, ráncos kis vénasszony volt Melva, bolyhos fehér fürdőköpenybe burkolva. Járókeretbe kapaszkodott, és csak az különböztette meg egy átlag dédnagymamától, hogy gyémánt nyakvasat és zafír fülbevalót viselt.

− Miben segíthetek? − kérdezte érdes hangon, sokévi dohányzásról téve tanúbizonyságot.

− Grace Carlyle vagyok. A bátyámat keresem, és érdeklődnék, hogy beszélt-e magával mostanában.

Melva ráncai besűrűsödtek, ahogy fölmérte Grace-t. − Kishúg, mi? Az a huncut sosem említette, hogy van egy húga. Láthatnék valami személyes iratot?

Grace előhúzott egy fényképes igazolványt a tárcájából, és megengedte Melvának, hogy vessen rá egy pillantást. Az öreg hölgy elégedetten biccentett.

− Egy ideje már nem láttam Alexet, de nálam van a postája, csúnyán felgyűlt a levélszekrényében. Ő kért meg rá, hogy hozzam fel, de meg voltam róla győződve, hogy a múlt héten visszajön.

− Ha nem probléma, elvinném a leveleit.

− Egy pillanat! A csípőműtétemből lábadozok, és nem tudok szaladni − zsörtölődött a vénasszony, majd lassan megfordult, gyémántjai csillogtak a fényben, és eltűnt az előszobában. Amikor visszatért, egy övtáska volt nála, benne különböző méretű és színű borítékokkal.

− Parancsoljon. − Egyik kezével a járókeretbe kapaszkodott, miközben Grace felé nyújtotta a leveleket.

− Hálásan köszönöm. − Grace sietve átlapozta a papírokat, aztán betömte őket a táskájába. Majd otthon alaposabban átnézi. − Bekísérjem?

− Nem, nem − intette le Melva. − Betalálok egyedül is.

Grace lelkesülten ugrándozott odakint. De a jókedve nem tartott sokáig. Hirtelen fenyegető tekintetet érzett a hátában, mely mintha át akarná döfni. Rémülten hátrapillantott, de semmi különös nem tűnt fel neki. Mióta egyértelművé vált, hogy Alex eltűnt, már nem próbálta azzal hitegetni magát, hogy csak a képzelete szórakozik vele. Fölgyorsította a lépteit, kezét a táskájába csúsztatta, és ujjait a gázsprayre helyezte.

Nem ment egyenesen haza, elidőzött egy kávézónál, egy ajándékboltnál és egy pékségnél is, próbált elvegyülni a tömegben. Mire biztonságban érezte magát, a nap már lemenőben volt. Teljesen besötétedett, mire hazaért. Fogta a saját leveleit is, majd bezárta az ablakokat. Mibe bonyolódtam? Jelen pillanatban a veszély iránti vonzalma nevetségesnek tetszett.

Lelkileg és fizikailag egyaránt kimerülve, táskáját ledobta az éjjeliszekrényre, és lehuppant az asztalához. Bekapcsolta a számítógépét, hogy ellenőrizze az e-mailjeit. Amikor meglátta, hogy az egyik Alextől érkezett, tegnap reggeli dátummal, fölragyogott az arca.

Hello, Grace!

Jól vagyok. Máshol akadtam nyomra, és azonnal követni kezdtem. Bocs, hogy csak írok, de nem volt időm telefonálni. Valószínűleg egy ideig nem fogok tudni jelentkezni.

Szeretlek,

Alex

Grace-nek azonnal lelohadt a mosolya. Pedig megkönnyebbülést kellene éreznie. Hiszen ezt akarta: hírt kapni Alexről. De ha nem volt ideje telefonálni, akkor hogy volt ideje e-mailt írni?

Sehogy sem hagyta nyugodni a kérdés, fehérneműre vetkőzött, töltött magának egy pohár bort, és elnyúlt az ágyon. Aprólékosan átnyálazta Alex postáját. A legtöbb szemét, pár képeslap és számlák vegyesen. Ahogy nekiállt a sajátját is ellenőrizni, egyszer csak kikerekedett a szeme, majd összeszűkült: levél az apjától! Az apjától! Hiszen évekkel ezelőtt meghalt nyirokcsomódaganatban! Zavart fejcsóválások közepette úja és újra átolvasta a rövid üzenetet:

Gracie Lacié!

Nem érek rá meglátogatni téged, ahogy terveztem. Késleltetve vagyok. Majd beszélünk! Ne aggódj! Jól vagyok.

Szerető apád

Alex kézírása, nyilván egyfajta kód. Ezek szerint valaki karnu email-t írt Alex nevében! Valószínűleg ugyanaz, aki „késlelteti” Alexet! Miért késleltetik? És mennyi időre?

Vajon hol lehet most?

Grace a bélyegzőt kezdte tanulmányozni. Floridából érkezett, egy hete. Egy hét alatt sok minden történhetett. Hiába írta a bátyja, hogy aggodalomra semmi ok, Grace igenis aggódott. Nem áll össze a kép. Miért Florida? Az új nyom? Oda kellene utazni?

Ma éjjel már nem indulhat. Ebben a helyzetben nem is tehetne semmit. A holdfény homályosan bevilágított a hálószobájába, és körüllengte az almás-fahéjas gyertyák illata. Grace elcsigázottan ejtette ki kezéből a leveleket. Lehunyta a szemét, és hátradőlt a párnahegyekre. Valamit tennie kell. Bárcsak Darius itt lenne…

De hiszen nem is valóságos személy! Ugyanakkor a férfi alakja kéretlenül megjelent lelki szemei előtt. A szigorú vonások, a szenvedélytől sugárzó szemek, a nyers férfiasság.

Már abban a pillanatban tudhatta volna, amikor először meglátta, hogy a férfi csak legmélyebb fantáziaképeinek a koholmánya. A valódi pasik nem ilyenek: nem ilyen vadak, nem ilyen ádázak, és nincs olyan ízük, mint a tűznek, nincs bennük annyi szenvedély és izgatottság csókolózás közben.

A valódi férfiak nem üldözik, és nem fenyegetik meg, hogy bántalmazni fogják, ezek után pedig nem cirógatják gyöngéden.

Grace megremegett az emlék hatására, de aztán fölidézett egy kevésbé kellemes tény is: a valódi férfiak nem vallják be dévajul, hogy gyilkosok.

Darius vallomása meglepte Grace-t, furcsa módon sajnálatot érzett a férfi iránt, hiába állította, hogy a saját választása volt, hogy soha nem kényszerítették, hogy öljön, a lány mégis fájdalmas kétségbeesést vett észre megcsillanni az acélkék tekintetben. Soha nem enyhülő gyötrelmet. Abban a pillanatban a férfi szemében egy szikrányi remény sem csillogott.

Márpedig ember nem élhet remény nélkül.

Grace az oldalára fordult, és magához szorított egy párnát. Felejtsd már el Dariust, és próbálj meg pihenni! Csak Alex számít. Talán ha kialussza magát végre, megleli a választ arra is, hogy hol keresse a bátyját.

Azt még ő sem sejthette, hogy a válasz férfialakban fog érkezni.

TIZEDIK FEJEZET

Darius ott állt Grace ágyánál, és csak nézte a lányt.

Tarka vidámság vette körül: rózsaszín szaténlepedő, vörös hajzuhatag, smaragdzöld takaró. A látvány mámorító volt. Most Grace nyugodtabbnak tűnt, mint Darius látomásában. Békésen, bágyadtán aludt, vonásai lágyak és ártatlanok voltak. Ahogy meglátta, egyetlen gondolata az volt, hogy egyesüljön vele. Mennyire vágyott rá, hogy megsimogassa a sápadt, finom bőrt! Hogy sóvárgott beletúrni a selymes hajba!

Talán itt az ideje, hogy betöltse esküjét, itt és most, mélázott, és akkor egyszerre véget is vethetne ennek a furcsa bűvöletnek, amellyel a lány megigézte. De érezte, hogy képtelen megtenni. Másrészt hadvezér lévén, a stratégiák embere volt. A tényeket szerette látni maga előtt, és még sok mindent titokzatos homály fedett. Többet kell megtudnia a felszínlakókról és a fegyvereikről Csak akkor lesz képe elfoglalni Javar palotáját, és legyőzni a betolakodókat.

Dariusnak sokáig tartott, hogy megtalálja Grace-t, mágikus fuvallatokat követett a medalion varázserejének segítségével. Mivel egyetlen Atlantisz-lakó sem élhet sokáig Atlantiszon kívül, sürgető érzés kellett volna, hogy úrrá legyen rajta most, hogy megtalálta a lányt.

De nem érzett sürgetést.

Elidőzött.

Fölsóhajtott, és egyre csak itta kínzója látványát. A lányon egy vékony fehér felső volt, válla kilátszott, és fénylett a holdfényben. Mellének körvonalai tisztán kivehetőek voltak, a mellbimbók árnyékos kört formáltak, és Darius legszívesebben végig-jártatta volna rajtuk a nyelvét. Figyelte, ahogy a mellkasa föl-le jár, figyelte a benne áramló életet, és egyre kétségbeesettebben vágyott rá. Milyen lehet érezni a lány szívverését? Darius életerőtől duzzadó vére a szerszámába áramlott, mely fájdalmasan megfeszült.

Nem akarom bántani ezt a nőt! Csak szeretnék minden pillanatot kiélvezni a jelenlétében! Megrázta a fejét, hogy elterelje a hozzá méltatlan gondolatokat.

Oly sokáig élt a halál és pusztítás esküjének árnyékában, hogy fogalma sem volt róla, mi okozza az újonnan megtapasztalt vágyakat, melyek nem némultak el a köztük lévő távolsággal sem.

Olyan vágyak, melyek eltérítik választott útjáról, és addig gyötrik, amíg a megbánástól össze nem esik.

Grace motyogott valamit az orra alatt, majd alig hallhatóan, bűbájosán felnyögött. Vajon miről álmodik?

A férfi képtelen volt letagadni önmaga előtt, hogy minden vágya, hogy Grace róla álmodjon. Ez a lány annyiféle módon kápráztatta el! A találékonyságával, a bátorságával, hogy volt mersze szembeszállni vele, ahogy harcosok sem mertek volna. A dacos engedetlenségével.

Vajon hogy reagálna Grace, ha befeküdne mellé az ágyba? Ha lerángatná róla a ruhát, megízlelné mézédes testének minden porcikáját, és mélyen elmerülne a combok közti nedvességben. Csúszna, siklana és lassan pumpálna.

Darius hirtelen elrántotta a tekintetét. Övezd fel magad ellene! Tarts távolságot! Maradj józan! Magabiztos. Ez a nő nagyobb veszéllyel fenyeget, mint bármilyen hadsereg. Alámerült a Ködben, és összezavart mindent. Megszentségtelenítette Darius szemléletmódját, mely fölvértezte az érzékiséggel szemben, semmissé tette a parancsait, és becstelenségbe csábította a szépségével.

És még mindig életben van. Talán ha egyszer megkaphatná, képes lenne elfelejteni, mint a többi szeretőjét.

Igen, tedd magadévá, ahogy a többit: primitíven, barbárul és gyorsan! Nagyszerű terv. De… ezzel a nővel valami lassúra vágyott, valami lebegésre. Valami gyöngédségre. Amilyenek a csókjaik voltak.

Ha most azonnal nem veszi le a szemét a lányról, akkor valami őrültséget fog csinálni.

Virágos függönyök az ablakokon: rózsaszín, sárga, kék, lila… Egy szivárvány. Tükör takarta az egyik falat, a szemközti falra pedig virágok és indák voltak festve. Zöld levelek és lila szőlőszemek virágoztak a képzelt napsütésben. Hát igen, Grace kiélvezi az élet érzéki oldalának minden cseppjét, és ezt a tulajdonságot átragasztja másokra is.

Grace, Grace, Grace. Darius elméje egyre csak a lány nevét kántálta. Ha még utoljára megízlelhetné őt, talán el tudná feledni anélkül, hogy magáévá tenné. Egy csókkal meg is elégszik, de csak egyetlenegy lehet, nehogy újra romlásba vigye.

Hazugság! A legutóbbi csók is kíméletlen vadságot váltott ki belőle! Egy érintést sem szabadna megengednie magának! De mégis. Darius azon kapta magát, hogy az ágy széléhez közeledik. Egy nála hatalmasabb erő által kényszerítve lehajolt, és belélegezte a lány egzotikus illatát. Lehunyta a sze-mét, hogy kiélvezze az érzéki édes aromát. A lány elmerülve álmában, ösztönösen igyekezett a férfihoz préselődni.

Darius persze sejtette, hogy Grace, amint fölébred, nekiáll majd hadakozni. Nem tudta, mi mást tehetne, elmormogott egy béke varázsigét, amely ébredés után pár percre megnyugtatja majd a lányt.

Amikor befejezte, kiegyenesedett. − Grace! − szólította meg a lányt gyöngéden. − Ébredj! − Csak kérdéseket fog föltenni. Semmi egyéb nem fog történni.

− Hmm? − motyogott Grace, üdvözülten pislogott, és ahogy megmoccant, a világos rózsaszín és smaragdzöld gyűrött vásznak körülfogták.

− Grace − szólalt meg ismét Darius. − Beszélnünk kell!

Grace szemhéja lassan rezgeti. Álomittasan, édesen mosolygott a férfira.

− Darius? − kérdezte meglepett örömmel. Ahogy saját nevét hallotta csengeni a lány ajkairól, Dariusnak kiszáradt a szája, és képtelen volt válaszolni.

− Hát itt vagy. − Grace egyre csak mosolygott, majd egy nagyot nyújtózkodott. − Álmodom? − Összeráncolta a homlokát. − Nem tűnsz álomszerűnek.

− Valóban nem − felelte Darius reszketegen. A lány szeme színe a leggyönyörűbb szín volt, amit valaha látott.

− Szóval valóság vagy? − kérdezte a lány szemernyi félelem nélkül a hangjában.

Darius bólintott, sejtette, hogy a béke varázsige a felelős a lány ábrándozó hangulatáért. Bárcsak az ő személye okozna ilyen fogadtatást, nem a varázsigéi!

− Mit keresel itt?

− Föl kell tennem még néhány kérdést.

− Örülök, hogy itt vagy − mondta Grace bágyadtán.

− Szükségem van a medalionra, Grace. Hol van?

A lány hosszan, szendergő pillantással nézte a férfit, majd karját Darius nyaka köré fonta, mellét a mellkasához préselte, és közelebb húzta magához, hogy orruk egészen összeért. − Kérdések később − búgott Grace. − Előbb csókolj meg!

A férfi orrlyuka kitágult, hitszegő tűz nyaldosta. Ő csak meg akarta nyugtatni Grace-t, esze ágában sem volt fölizgatni! Istenek, hiszen azért alkalmazta a béke varázsigét, nehogy baj legyen, erre most a lány kérleli, hogy tegye meg, amit nem szabadna!

− Engedj − küzdött Grace-szel gyöngéden, bár tudta, hogy könnyedén elhúzódhatna, ha lenne hozzá elég akarata.

− Képtelen vagyok rá. − A lány ujjaival a férfi tarkójánál lévő hajtincsekkel játszadozott, és közben mélyen Darius szemébe nézett. − Minden éjjel a csókodról álmodtam, mely boldoggá tesz, és még többre vágyom. − Grace enyhén összehúzta a szemöldökét. − Nem is tudom, miért mondom ezt neked. Én… hogyhogy nem félek tőled?

Egy jó nagy pofont érdemelnék, korholta magát Darius, de már képtelen volt az önmegtartóztatásra. A lány odaadása olyan erővel csábította, mintha bilincset kötöttek volna a nyakára. Képtelen volt ellenállni a vonzerőnek. Bármelyik pillanatban szétfoszlik a béke aurája a lány körül, és akkor el fog húzódni tőle.

− Mutasd a szád! − utasította a lányt. És már nem érdekelte, hogy minden józansága legyőzetett.

Gyalázatos, de legyen!

Grace azonnal engedelmeskedett. A férfi nyelve becsusszant, és durva nyögése a lány légies sóhajával keveredett. Darius ízek keverékében tobzódott, mely egyszerre volt forró, ízletes és igéző. Ezt az ízt korábban akkor tapasztalta, amikor először csókolóztak, és újra meg újra érezni akarta a semmihez sem fogható édességet.

A lány megragadta a férfi ingét, majd a nyakát kezdte masszírozni némán követelve, hogy a férfi is engedje szabadjára vágyait. Darius alázattal fogadta a féktelen szenvedélyről árulkodó kitárulkozását. Mélyen gyökerező vágy kezdett kihajtani a lelkében: bárcsak a lány jósága beáramolna a saját szívébe. Milyen kétségbeesetten vágyott rá, hogy beléhatoljon a lányba, újra és újra, minden elképzelhető pozitúrában!

Ráfeküdt a lányra, éppúgy, ahogy pár pillanattal korábban elképzelte. Gyöngéden az oldalukra gördültek.

Ha Grace a halálba csalogatná, Darius akkor is boldogan követné. A lány buja melle a mellkasát dörzsölte. A vékony felsőn kívül volt egy darabka zsinór a combjai között. Ez a lány a legerotikusabb lény a világon, és Darius nem vette jó néven a minimális akadályt sem, mely útjában állhat a tökéletes egyesülésnek.

A lány vágytól égve lábát a férfi csípője köré fonta, Darius pedig még mélyebbre süllyedt a lábak csúcspontjánál. Fölszisszent, ahogy megtapasztalta a maradéktalan gyönyört. Tudta, hogy el kéne taszítania magától a lányt, tudta, hogy ki kéne vallatnia. Nincs sok ideje, már így is kezdte érezni, hogy gyöngül, mióta elhagyta Atlantiszt.

De képtelen volt megálljt parancsolni magának. Tehetetlenül küzdött az őrült vággyal szemben.

Meg kell kapnia ezt a nőt.

Jól tudta, hogy ez a mindent elemésztő sóvárgás milyen veszélyes, ráadásul megbocsáthatatlan bűn, de az idő kicsusszant a valóságból, és Darius már csak érezni akart, a gondolatai mind elpárologtak. És amiket mindig is lenézett és megvetett, hirtelen a leghatalmasabb szövetségeseivé váltak: érzékenység, szenvedély, sóvárság, forróság. A női hús gyötrelmes, ugyanakkor mennyei kínokat okozott számára. Az édes illat elkábította. A puha simaság megvadította.

Mintha a lány olvasna a fejében, és pontosan tudná, mire vágyik, beszippantotta a férfi nyelvét, megharapdálta az ajkát, tanítva rá, hogyan kell apránként csalogatva elfogyasztani a másikat. És a férfi hagyta magát. Ha arra kerül a sor, még könyörgött is volna.

Kezét végigjártatta a lány testén, a bőr bársonyos felületét követve nyomon, először a gerincoszlop mentén, majd a kerek fenéken. Grace felnygött, Darius pedig becsúsztatta az ujjait a lány lába közé, majd egyre följebb a bugyijához, a nyirkos melegséghez, majd a póló alá.

− Imádom a kezed érintését − zihált Grace, amikor a férfi ujjai a mellbimbójához értek, és körkörösen simogatták a kemény bimbót. − Annyira jó!

A lány szavaitól Darius minden egyes idegszála táncra perdült, és eszeveszetten morajlott. Megnyalta Grace nyakát, és erekciójával befészkelte magát a vágy pulzáló szívébe. A férfi vad, illetve a lány rekedt lihegése úgy olvadt egybe, hogy többé nem volt kérdés: mindketten többre vágynak.

− Meztelenül akarlak látni − közölte Darius parancsoló hangon.

− Igen, igen.

Darius már oly mohón áhította látni a lány testét, hogy ádázul leszaggatta róla a pólót, amitől Grace egy pillanatig sem hátrált meg; begörbítette a hátát, felkínálva magát a férfinek. Szavak nélkül mondva el, hogy tehet vele, amit akar. A mellek szabadon rugóztak, feltárva két rózsás mellbimbót, és a holdfényben enyhén kerek hasa úgy csillogott, mint a friss harmat, a köldökében pedig apró ezüstékszer hunyorgott. Darius megtorpant, és megérintette a követ.

− Ez mi? − kérdezte kíváncsian.

Grace megnyalta a száját. − Köldökékszer.

Darius még nem hallott ilyesmiről, de az isteneket dicsőíti az alkotás. Szinte letaglózta az érzéki látvány, ahogy az ékszer befészkelődött a lány hasának gödrébe. Izmai megfeszültek, nyelvét megpöccintette a kis rügyön. A lány zihálni kezdett, és megremegett. A férfi teste rándult egyet válaszképpen.

− Nem kellett volna megcsináltatnom − szólalt meg Grace, majd megragadta a férfi vállát, körmeit belévájva. − Nem vagyok elég sovány.

− Te vagy a leggyönyörűbb látvány, amely csak valaha a szemem elé került.

A lány sűrű szempillája alól a férfit kémlelte. Már szólásra emelte volna a száját, hogy kifejezze hitetlenkedését, de aztán megragadta a férfi állkapcsát, és ajkát az övéhez vonta. Darius még többet ízlelt a lányból, egyre jobban elmerült benne. Ujjával továbbra is az ékszert simogatva, csókokat lehelt a lány vállára és nyakára, majd a mellére. Grace ajkát harapdálva felnyögött a kéjtől, majd Darius mohón szívni kezdte a mellbimbókat. A férfi a lány minden testrészét egyszerre akarta ízlelni: a hasát, a mellbimbóját, a legbelsejét.

− Darius? − szólalt meg Grace elkábítva a vágytól.

− Hmm? − Bár a teste egyre sürgetőbben viselkedett, Darius mégis tovább ízlelt és falatozott.

− Birtokolni akarlak, testestül, lelkestül.

Darius megdermedt, Grace szemébe nézett, és eltűnődött, biztos jól hallott-e. Még soha nő nem mondott neki ilyesmit. Talán mert túl hamar magukra hagyta őket? Vagy mert ők sem éreztek többet a puszta közönynél?

− Mit kívánsz, mit tegyek veled? − A férfi hangja érdesen csengett, fojtottan.

− Gyönyörben akarlak részesítem. − Grace szeme türkizkék fényben csillogott. − Rengeteg gyönyörben.

− Hogyan?

− Hogy úgy csókollak, ahogy te csókolsz engem. Hogy úgy érintelek, ahogy te érintesz engem.

− Hol? − Darius nem tudott megálljt parancsolni a kérdéseknek. Szüksége volt szavakra.

− Mindenhol.

− Itt? − Végigsimította kezét a lány bugyijának belsejében, érezte a lány szőrének selymességét, és két ujját bedugta a nedvességbe.

− Istenem! Igen! − sikoltott a lány. Lehunyta a szemét, és a férfi ujjaival párhuzamosan mozgatni kezdte a csípőjét. Felnyögött. − Ez olyan… ez annyira… ó te jó ég!

− Meg akarsz érinteni ugyanígy, édes Grace? A lábam között?

− Igen, ó igen! − Grace óriásit sóhajtott, és kezét becsúsztatva a férfi inge alá, végigjártatta a mellkas fekete tetoválásán. A férfi mellbimbójának a hegye megkeményedett a kezében, ahogy a gyönyör dobogva rázta egész testét.

Darius hüvelykujja rátalált a klitoriszra, és körözni kezdett rajta. Elveszve az érzés varázsában, Grace megragadta a férfi alkarját és hagyta, hogy elsöpörje az áradat. Annyira közel… majdnem ott.

− Így látni téged − suttogta a férfi − érinteni téged… ilyen csodálatos gyönyört én nem is érdemlek.

A férfi ajkát a lányéhoz nyomta, és olyan szenvedélyes csókot váltottak, hogy a lány tüdejéből minden lélegzetet kivett. Darius most úgy csókolt, ahogy egy férfi csókol, mielőtt behatol a nő testébe. Pont, ahogy Grace vágyott rá. A lány térdét a férfi derekához nyomta, és megragadta a férfi fenekét. Darius ujja eközben nem hagyta abba a munkát.

− Szeretném, ha te is ezt tennéd velem − lihegett Darius.

Valami forró és vad robbant ekkor a lány belsejében, egyiküket sem engedve lassítani. A férfi mindenestül magáévá akarta tenni a lányt, aki a férfi hajába túrt, mintha örökre rabjává akarná tenni, miközben elmélyítette a csókot. Grace most először tapasztalt csókot teljes testtel. Most először érezte, hogy egy férfinak ő jelenti az egész világot.

Darius kemény erekciója ott lüktetett a lány combján, és a vágy, hogy befogadja, hogy eggyé váljanak, elemésztette szívét-lelkét. − Olyan vastag és kemény! Annyira vágyom rád, Darius! − sóhajtotta Grace, szavai mintha valami titkos rekeszből törtek volna elő. Lelke legőszintébb szegletéből, amit már nem tudott tovább letagadni. − Vágyom rád. Szeretkezz velem!

− Én… − hirtelen józanság csapott Darius tudatába. Hiszen nem fekhet le ezzel a nővel! Megtenni és utána elpusztítani a legaljasabb dolog lenne a világon!

A lány végigjártatta nyelve hegyét a férfi nyakán, föl az állán, kis csípéseket lehelve az állkapcsára. − Minden éjjel szeretném ezt. Csak… − Csók. − Így… − Csípés. − Mint ahogy most.

Minden éjjel. De hisz ez képtelenség! Neki teljesítenie kell a kötelességét! Érinteni és ízlelni ezt a nőt, ennek semmi köze az esküjéhez. Hiába, hogy másra sem vágyik jobban. Darius hirtelen bűntudattól gyötörve elkapta a kezét, kitépte magát az ölelésből, és felpattant az ágyból. Továbbra is megigézve nézte a lányt, de harcolt, hogy visszanyerje az öntudatát. És vesztett. A lány íze még mindig ott érződött a szájában.

A lány arca kipirult, mint a rózsa. A holdfénytől megcsillant az ajkán izzó nedvesség, arra késztetve a férfit, hogy még egyszer utoljára megízlelje. De hiszen ostobaság újra közel merészkednie! De Darius ösztönei egyre csak azt kiabálták, hogy a lány az övé, hogy hozzá tartozik, és ő az egyetlen értelme az életének. .A lány meghódítása, pontosabban önátadása jelentené a legnagyobb győzelmet.

De ahogy megrohanták a vad gondolatok, azonnal el is hárította őket.

Javar beleszeretett egy nőbe. Nem olyan régen mestere megtett egy sárkánynőt menyasszonyának. A nő ellágyította Javart, könnyelművé tette, ami a kötelességét illeti. Kevésbé bánt óvatosan a Köddel, többé a harcban sem volt olyan fürge. A hanyagsága majdnem a halálát okozta. Vagy talán a legrosszabb is megtörtént már. Javar talán valahol börtönben csücsül, és kínozzák a Köd fölötti tudása és uralma miatt.

De ő nem engedheti meg magának ugyanezt. Az ellágyulás Atlantisz pusztulásához vezetne.

Kétségbeesett harag tombolt benne, amiért nem lehet övé a lány, és mégis vágyik rá. Hogy lehet, hogy Grace ajkának és testének érintésétől tűzgyíkká alacsonyodik, mely kizárólag az érzékekre össz-pontosít? És hogy lehet, hogy a lány puszta jelenléte elég ahhoz, hogy betekintést nyerjen abba, ami hiányzott az életéből? Melegség. Szerelem. Menekülés a sötétségből.

Azzal, hogy megengedi magának ezt az édes örömöt, hogy a lány karjaiba veti magát, mindent elpusztíthat, amit kemény munkával fölépített. A lány az élet és a fény, ő pedig a halál és az árnyék. Engedni testüket összeforrni még nagyobb őrültség, mint az, hogy életben hagyja a lányt a Köd tudásával.

− Abba kell hagynunk − szólalt meg végül kínkeservvel Darius, a szavak nehezen szakadtak ki belőle. Összeszedte minden erejét, minden elszántságát.

− Nem! − Grace lassan fölült, csalódott tekintet háborította vonásait. Szemhéja még mindig nehéz volt az alvástól és bágyadt a béke varázsigétől. − Szeretkezni akarok veled! Vágyom rá. Közel vagyok, nagyon közel a csúcshoz.

− Takarózz be! − hárított Darius, szavai még soha nem hangzottak ilyen nyersen. Ha most Grace nem engedelmeskedik azonnal, Darius fog rimánkodni, hogy vetkőzzön le teljesen.

De a lány elszakadt pólója feltárta a tökéletes idomokat, és amikor nem sietett engedelmeskedni, a férfi fogta, és lerántotta a pólót, óvatosan nehogy meghorzsolja a bőrt. Darius ellenállása már el is párolgott, és még egy érintés… Talán azért ilyen akaratgyenge, mert távol került Atlantisztól… vagy Grace az oka. Patakokban folyt róla az izzadtság, ahogy összeszedve minden erejét, visszaadta a lányra a pólót, próbálta eltakarni a mellét, de még így is csábító mennyiséget hagyott a dekoltázsból.

− Mit csinálsz? − kérdezte Grace Darius kezét bámulva. Ugyanazt a képet látták mindketten: a férfi kreol bőre ellentétben a lány sápadtságával. Férfierő ellentétben a női idomokkal.

Darius válasz nélkül elhúzódott.

Grace értetlenül pislogott, és a fejét rázta. Még mindig a féktelen szenvedély csodálatos párája lengte körül. Sajgott mindene, te jó ég, valóban sajgott mindene. Hiába hitte korábban, hogy Darius semmi több, mint képzelete újabb koholmánya. Most már tudta az igazságot. A férfi valóságos, és eljött érte.

Betartotta az ígéretét.

Remegés futott végig Grace gerincén. Hogyan volt képes meggyőzni magát arról, hogy az a néhány óra Dariusszal Atlantiszon nem volt más, mint az ő páragőzös fantáziájának a szüleménye? Most már nem is számít. Az sem számít, hogy miért jött, csak az, hogy itt van, és őrülten akarják egymást.

Grace végigjártatta tekintetét a férfi testén. Ugyanaz a fekete bőrnadrág volt rajta, de most nem volt félmeztelen, egy fekete pólót is viselt, amely csak kihangsúlyozta izmait.

Ahogy figyelte a férfit, a békés tunyaság, mely oly lágyan áramlott a vérében, kezdett alábbhagyni. Egy magányos holdsugár világította meg Darius arcát: szeme aranybarna fényben csillogott. Grace megdermedt. Arany? Hiszen Atlantiszban kék volt a szeme! Acélkék, jeges tekintetre emlékezett. A forrón perzselő, aranybarna szemek elfojtott szenvedélyről árulkodtak, de végtelenül gyötrő belső fájdalomról is. Grace elmerengett, vajon ekkora kín terhe alatt hogyan őrizte meg Darius a méltóságát.

A férfi vonásai megkeményedtek, szeme még egy pillanatra felragyogott, de végül győzedelmeskedett a hideg, kristályos tekintet.

− Meg kell beszélnünk egy-két dolgot, Grace − szólalt meg Darius. A férfi hangjának durva éle kizökkentette Grace-t a tűnődésből. − Ha betakarod magad, el is kezdhetjük.

Na így állunk! Felkínálja magát a férfinak dacára mindennek, erre a férfi nem kívánja egyetlen porcikáját sem!

A lány bizonyára túl sokat hezitált, mert Darius összeszorított állkapoccsal ráparancsolt: − Gyerünk! Most azonnal!

Grace-en kezdett elhatalmasodni a feszültség, ahogy szertefoszlott az ernyedt béke. Hiszen ez a férfi fenyegette meg, hogy bántani fogja! Hiszen ez a férfi zárta be! És ugyanez a férfi tartotta oly gyöngéden a karjaiban, és csókolta ádáz szenvedéllyel.

− Darius? − szólalt meg zavartan.

− Takarózz be!

− Darius − ismételte Grace figyelmen kívül hagyva a férfi utasítását.

Darius a plafonra emelte tekintetét, mintha isteni beavatkozáshoz akarna folyamodni. − Igen, Grace?

− Mi történik velünk? − Ostoba kérdés, de nem jutott jobb eszébe.

− Mondtam, hogy eljövök érted.

Grace nagyot nyelt. − Igen, de miért?

Grace-nek még pislogni sem volt ideje, Darius kirántott egy kést a nadrágja övéből, és a borotvaéles pengét a lány nyakához szorította. Nem sebesítette meg, de a penge égette Grace nyakát. Elállt a lélegzete, nyöszörgő hangja betöltötte a hálószobát. Darius összeráncolta a homlokát. − Most pedig ideje elbeszélgetnünk.

− Azért utaztál idáig, hogy csevegjünk? − kérdezte Grace hitetlenkedve. Hát nem is azért, hogy szeretkezzenek. Mit akar tőle ez a férfi?

− Annyit várok, hogy válaszolj a kérdéseimre. − A kés a másodperc tört részéig még a levegőben függött, majd Darius visszacsúsztatta a tokjába. − Ne feledd, hogy veszélyes vagyok!

Ez a férfi valóban veszélyes. Most a beszélgetés ideje van, de mi jön később?

Grace legyőzve a hideg remegést, fölkészült a bevetésre. A lepedő és a paplan a földre esett, de Darius továbbra sem mozdult, látszott, hogy nem érzi fenyegetve magát. Grace egy határozott mozdulattal az éjjeliszekrényen lévő táskájába nyúlt, sietségében leverte az üres borospoharat, előrántotta a gázsprayt, és gondolkodás nélkül Darius szemébe fújta. A férfi ordítása visszhangzott a fülében, ahogy kirohant a hálószobából.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

Az egész másodpercek leforgása alatt történt.

Grace átrohant a nappalin, de Darius már meg is ragadta hátulról. Egymásnak ütköztek, a férfi magával rántotta a lányt, végül a kanapén landoltak. Grace levegő után kapkodott, Darius maga fölé rántotta, és a csuklóját a feje fölé szorította. Úgy látszik, még mindig ez a kedvenc pozíciója. Grace-nek még megrémülni sem volt ideje.

− A lelkem a tiédhez tartozik, a tiéd pedig az enyémhez − kántálta a férfi, furcsa hipnotikus állapotban.

Tekintetük találkozott: az acélkék számítás a türkizkék ijedtséggel.

A férfi szeme ugyan vörös volt, és láthatóan fel volt dagadva, de a mérgező spray nyoma már el is tűnt.

− Mit művelsz? − zihált Grace szédülten.

− Összeforrunk ettől a hajnaltól a következőig, majd felszabadulunk.

Grace vére úgy örvénylett a vénáiban, mintha egy kényszerítő erejű, sötét kivonat kerítené hatalmába. Sötét, nagyon sötét. Rendszertelenül felötlő gondolatok zakatoltak az elméjében, fekete-fehér mozdulatlan képek, egy gyermek rémképei, aki szeretetre vágyik, de idejekorán elveszíti. Az elhagyatottság képei, majd az érzelmek végleges hatályon kívül helyezése.

A gyermek Darius volt.

Grace ott lebegett egy vízió perifériáján, és egy véres mészárlás képe derengett föl előtte. Férfiak, nők és gyermekek feküdtek mozdulatlanul saját vértócsáikban. A gyermek Darius letérdelt az egyik tetem fölé. Egy kislány. Hosszú fekete haj formált koromsötét folyót az arca és válla köré, mely összekeveredett a nyakából kifojt vérrel. Zafír színű ruhája a dereka köré volt tekeredve. Szeme lehunyva, de a szépség megmutatkozott lágyan kerekített vonásain.

Darius gyöngéden lehúzta a ruha szélét a lány bokájára, eltakarva a meztelen lábat. Ott guggolt még sokáig, és a fenti kristálykupolát kémlelte. Majd öklét a földbe verve állati hangon felordított, melybe annyi szenvedés vegyült, amennyit egy gyerek képtelen elviselni.

Grace legszívesebben fölzokogott volna. Azon kapta magát, hogy a kezét nyújtja a gyermek felé, hogy a karjába vegye. De amint megmozdult, visszazökkent a valóságba.

− Mit csináltál velem? − kiáltotta.

Darius nem válaszolt azonnal. Szeme le volt hunyva, mint aki elmerül saját víziójában. Amikor végül fölpillantott, így szólt: − Összekötöttem kettőnket − mondta elégedetten. − Egyetlen napra velem maradsz. Nincs több elszökdösés.

− Micsoda képtelenség!

− Biztos, hogy az? Hát nem beszéled a nyelvemet? Hát nem utaztam idáig, Gracie Lacié? − tette hozzá gyengéden.

Grace-nek tátva maradt a szája. − Honnan tudod a becenevemet?

− Apád szólított így.

− Igen, de honnan tudod?

− Láttam az elmédben − felelte Darius könnyedén, majd talpra szökkent, Grace pedig azonnal a kanapé szélére húzódott. − Menj a szobádba, és öltözz fel! − utasította Darius. − Lehetőleg valami olyasmit vegyél fel, ami tetőtől talpig beburkol.

Tisztáznunk kell egy-két dolgot, és nincs sok időnk.

− Meg nem mozdulok.

− Akkor én magam öltöztetlek fel.

A fenyegetés valóban riasztóan csengett Grace fülében, úgyhogy felpattant, és nagy sietve beosont a hálószobába. Gyorsan magára zárta az ajtót, és az ablakhoz szaladt. Kinyitotta a reteszt, fölhúzta az üveget, és megpróbálta kitenni az egyik lábát.

De egy láthatatlan fal megakadályozta.

A csalódottságtól sikítva rugdosni kezdte a falat, ököllel verte, de nem tudott áthatolni rajta. Végül levegő után kapkodva föladta. Hogy merészeli ezt Darius? Mit is mormolt? Valami összekötő varázsigét. Hogy gondolta, hogy megint varázsigét alkalmaz, és magához láncolja?

Erőteljes kopogás hallatszott az ajtón.

− Van öt perced, hogy felöltözz, aztán bemegyek!

Azt nem kétlem, gondolta Grace. Darius megteszi, még ha be is kell rúgnia az ajtót, még ha az egész épületet téglánként is kell lebontania. Az ablakpárkánynak támaszkodva keserűen fölnevetett, és fejét a fakeretre hajtotta.

Egy olyan gyámoltalan kisfiúból hogyan válhatott ilyen hajthatatlan férfi?

Grace alig akarta elhinni, hogy a fejében felbukkanó képek a férfi múltjáról igazak, ugyanakkor Darius is tudta az ő becenevét. Márpedig ő nem osztotta meg ezt az információt senkivel. A Darius gyermekkoráról felvillanó képek valóban megtörténtek. Grace nem örült a tudatnak, hogy a férfinak valaha családja volt. Megrémült, hogy most már neki is hordoznia kell azt a fájdalmat, melyet a férfinak el kellett szenvednie szerettei halála miatt. Ugyanis mindez azt váltotta ki belőle, hogy legszívesebben megvigasztalná, és örökre vele maradna.

− Nem vagyok hajlandó öltözködni, amíg a házamban vagy! − kiáltotta. − Nem bízom benned!

− Nem érdekel! Teszed, ahogy parancsolok!

Vagy majd segítesz átöltözni, tette hozzá Grace gondolatban. Odavánszorgott a ruhásszekrényéhez, és levetette az eltépett pólót. Sietve belebújt egy teljesen egyszerű, bő garbópulcsiba és egy szürke tréningbe. Ha Darius nem akarja látni a testét, ő sem akarja megmutatni! Mogorván felhúzta a zokniját, és teniszcipőjét, ha esetleg arra kerülne a sor, hogy bele kell rúgnia a férfiba.

Amikor elkészült, egy pillanatra megtorpant. És most? Talán legjobb lenne civilizált módon elrendezni kettejük dolgát. Őszintén válaszolni fog a kérdésekre, utána pedig a férfi szépen eltávozik, mintha a köd nyelte volna el. Végül is Dariusnak egyértelműen volt rá alkalma, hogy bántsa őt: miközben aludt, miközben csókolóztak. Grace most már legszívesebben elfelejtette volna az egészet. Hogyan vágyhat még ezek után is a férfira?

Igyekezett rendezni gondolatait, majd ajtót nyitott. Darius pár méterrel arrább tornyosult, vállal a falnak támaszkodva. Tekintete olyan rideg és könyörtelen volt, mint valaha; szikrázó szemével akár elfűrészelhetne egy alaszkai gleccsert.

− Így már jobb − mondta Darius szemügyre véve Grace öltözékét.

− Gyerünk a nappaliba! − közölte határozottan Grace.

Jobb, ha nincs ágy a közelükbe. Válaszra sem várva, elsomfordált a férfi mellett, és a fotelben foglalt helyet, hogy Darius ne tudjon mellé ülni.

− Meg fogsz enni? − bökte ki, ami először eszébe jutott.

− Tessék? − Dariusnak tátva maradt a szája. Helyet foglalt a kanapén, olyan messzire a lánytól, amennyire csak lehetett.

− A haverjaid − mondta Grace. − Kannibálok, és meg akartak enni. − A lány megremegett az emlék hatására.

Darius elmosolyodott, talán szórakoztatta a kérdés.

− Ilyet nem tennének, erről biztosíthatlak. − Majd rendezte arcvonásait, amíg olyan üressé nem vált, mint a vadonatúj iskolatábla.

− Hol van a medalion, Grace?

Aha. A színvallás ideje. − Én, ö… elvesztettem.

− Tessék? − kiáltott fel Darius, és talpra szökkent.

− Elvesztettem? − Ez inkább kérdésnek hatott, mint állításnak.

Darius visszahuppant a kanapéra, és megdörzsölte a homlokát.

− Hogy érted ezt?

− Amikor másodszorra jártam a Ködben, leszakadt a nyakamról. − Grace vállat vont. − Próbáltam elkapni, de nem sikerült.

Darius átható tekintettel kémlelte a lányt. − Ha hazudsz, mert így akarod megtartani magadnak.

− Kutasd át a lakásom! − védekezett Grace.

Darius a halántékát dörzsölte, és továbbra is a lányt bámulta.

Majd bólintott, mint aki komoly döntésre jutott.

− Egy rövid kiruccanást teszünk, Grace.

− Nem hinném.

− Elmegyünk a barlangba. Nem maradunk sokáig. Izzadtságcseppek folytak végig Grace sápadt arcán. Darius vissza akarja vinni Atlantiszba? Hogy bezárja? Hogy megölje, megkínozza, molesztálja? Na jó, ez utóbbi még mindig varázsosan hatott rá.

− Ne próbálj védekezni! − figyelmeztette Darius, mintha olvasna a lány gondolataiban. − Nekem oda kell mennem, vagyis te is jössz. Össze vagyunk kötve.

− Atlantisz…

− Nem oda viszlek. Csak annyit kérek, hogy látogassunk el a barlanghoz.

Grace megnyugodott kissé, megenyhült a férfi hangjában csengő őszinteségtől. Egy újabb kiruccanás Brazíliába talán még hasznos is lenne annak alapján, hogy Alex milyen levelezőlapot küldött neki. Magával vihetne Alex fényképét, amit múltkor elmulasztott megtenni, és kérdezősködhetne a városban, hátha fölismeri valaki. Mert talán, persze csak talán, bármit is talált Floridában, visszajutott Brazíliába. Isten tudja, talán ott rejlik a portál, és azt kereste Alex.

− Ha veled megyek, segítesz megtalálni a bátyámat?

− Szóval még mindig nem került elő.

− Nem, hiába kerestem. A munkatársai sem találkoztak vele. Otthon sem járt. Anyánkat sem hívta fel, pedig ezt soha nem mulasztja el. Valaki küldött nekem egy e-mail-t az ő nevében, de tudom, hogy nem tőle jött, mert kaptam egy levlapot Alextől, amelyben óvatosan utal rá, hogy bajban van.

Egyre zűrzavarosabb az egész! Kizárólag a munkatársai keresik rajtam kívül, és fel nem foghatom, miért akarnak félreállítani. Én csak biztonságban szeretném tudni a bátyámat.

Bűntudat villant Darius szemében. − Nem maradhatok itt sokáig, de becsületszavamat adom, hogy amíg itt vagyok, segítek őt megtalálni.

− Köszönöm − hálálkodott a lány.

Darius fölállt, és Grace felé nyújtotta a kezét.

− Most azonnal indulunk?

− Igen.

− De hát föl kell hívnom a légitársaságot…

− Add a kezed!

Grace zavartan pillantott a férfira, nyelt egy nagyot, majd vonakodva fölállt. − Csak… − odarohant a lomtárához. − Egy… − előrántott egy fotóalbumot − perc! − Kihalászta Alex képét, összehajtotta, és becsúsztatta a zsebébe. Odalépett Dariushoz, és megeresztve egy félmosolyt a kezét nyújtotta.

− Készen állok.

− Hunyd le a szemed! − A férfi mély, bariton hangja hipnotikus erővel hatott.

− Miért?

− Csak tedd, amit mondok!

− Előbb tudni akarom, miért.

Darius összeráncolta a homlokát. − Készülj fel egy kis zötykölődésre!

− Nem nagy ügy. − Grace lehunyta a szemét, sötétség vette körül. Eltelt egy teljes perc, és semmi nem történt. Mi folyik itt?

− Most már nézhetek?

− Még nem. − Darius hangja feszült volt, és erősen szorította a lány kezét.

− Nem vagyok erőm teljes birtokában, úgyhogy az út tovább fog tartani, mint gondoltam. Út? És miért nincs ereje teljes birtokában?

− Most már nézhetsz − szólalt meg a férfi egy kis idő múlva.

Grace kinyitotta a szemét, és elállt a lélegzete. Kopár, sziklás falak vették körül. Víz csöpögött egyenletes ütemben, a hang kísérteties volt. Sűrű, homályos köd hullámzott körülöttük, hidegen és búsan, jeges áramlással hintve be mindent, amihez csak hozzáért. Nem is árt a tréningnadrág, gondolta Grace.

Csak Darius felől érkezett fény. Még a pólóján keresztül is olyan fényesen világított a tetoválása, hogy egy futballstadiont is bevilágíthatott volna.

− Ezt meg hogy csináltad? − kérdezte Grace elámulva. − Hogy jutottunk ide ilyen gyorsan, anélkül, hogy egy lépést is tettünk volna?

− Az istenek gyermeke vagyok − felelte Darius, mintha ez mindent megmagyarázna. − Maradj ott, ahol vagy!

Mivel Grace is így látta jónak, némán biccentett. Esze ágában sem volt a Köd közelébe menni.

Darius fürkész tekintettel körbejárta a barlangot, izmai megfeszültek a ruhái alatt minden egyes lépésnél. Grace-nek azonnal eszébe jutott, milyen érzés volt megérinteni a férfit.

Szája benedvesedett, egy helyben toporgott. Akármit tett is vele ez a férfi, veszélyt és izgalmat árasztott; minden pórusából ez sugárzott. Fenyegető, kiszámíthatatlan és erős. Megígérte, hogy nem hagyja cserben, és Grace hitt neki. Ha valaki, akkor ő segíthet megtalálni Alexet.

Grace megpróbált fölemelni egy útjába akadó hatalmas faágat, de keze szellemként átsiklott rajta. Kikerekedett a szeme a döbbenettől. A fal felé fordult, és ahogy tenyerét végigjártatta az egyenetlen felületen, ujjai eltűntek a sziklában. − Szellemmé váltunk! − kiáltott Grace.

− Csak amíg itt vagyunk − nyugtatta meg Darius.

Grace kissé megkönnyebbült, hogy nem vált örökre fantomlénnyé, kezdett hozzászokni a különleges tapasztalatokhoz. Darius társaságában nem kellett keresni az izgalmas eseményeket, a dolgok csak megtörténtek, furcsa dolgok, amelyekre nem igazán volt fölkészülve. A férfi maga volt a kaland megtestesülése.

− A medaliont keresed? − kérdezte Grace.

Hosszú csönd ereszkedett közéjük. Szemmel láthatóan Darius nem akart válaszolni.

− Nos? − ragaszkodott Grace a válaszhoz.

− Meg kell találnom.

Mi olyan különleges abban a láncban? Grace jól emlékezett, hogy minden erejével küzdött, hogy megszerezze, eszébe jutott az a furcsa, megmagyarázhatatlan vonzás. − Neked is kell, Alex is meg akarta szerezni, és egyszer valaki megpróbálta ellopni tőle. Azonkívül, hogy be tudod zárni vele a szobádat, mitől olyan értékes?

− A sárkánymedalionokat Héphaisztosz készítette, az istenek kovácsa, és mindegyik különleges erővel ruházza fel a tulajdonosát, például képes lesz utazni az időben, vagy láthatatlanná tud válni.

Sőt mi több, nyitja a szobákat a sárkánypalotákban, ahogy magad is tapasztalhattad − tette hozzá Darius szárazon.

− Ha tudtam volna, hogy ilyen különleges erő birtokában vagyok, talán erősebben markolom − sóhajtott Grace. Időutazás! Milyen fantasztikus!

− A kedvenc regényeimben szerepel időutazás, és mindig is szerettem volna ellátogatni a középkorba!

− Ha tudtál volna a medalion erejéről, nem élted volna meg, hogy utazgathass az időben.

Hát, ez valóban más megvilágításba helyezi a dolgokat. − Vagyis jobb, ha meg sem kérdezem, a tiéd mire képes.

− Inkább ne. A felszínlakóknak nem is szabadna tudniuk a medalionok létezéséről. Grace fölsóhajtott. − Alex talált egy ókori szöveget, a Ra-Dracus Könyvét. Innen tud a medálokról és az Atlantiszba vezető portálról.

Darius megtorpant, és szigorú szemmel fordult a lány felé. − Soha nem hallottam erről a könyvről. Mi áll benne?

− Alex csak annyit mondott róla, hogy a könyvből kiderül, hogyan lehet legyőzni Atlantisz lakóit, de konkrétumokat nem említett. Sajnálom.

− Látnom kell ezt a könyvet! − És meg kell semmisítenem, tette hozzá gondolatban.

− Nem sokkal azután, hogy rátalált − folytatta Grace, majd gyámoltalanul fölemelte a karját −, valaki ellopta tőle.

Darius megdörzsölte a halántékát, és letérdelt egy iszapkupac elé. − Az Atlantisz-lakók veszélyes lények, erősebbek a te népednél és sokkal szörnyűbbek. Hogy a felszínlakók miért próbálják újra meg újra megtámadni a földünket, azt föl nem foghatom. Aki megpróbálja, holtan végzi. Minden alkalommal.

− Én nem − emlékeztette Grace finoman a férfit.

Darius a lányra pillantott, majd feszült csönd ereszkedett közéjük.

− Nem. Te valóban nem − szólalt meg végül Darius le nem véve szemét a lányról. Grace zavartan megmozdult. Darius figyelme a lány szája és idomai között ingadozott. Ha a szeme égetni tudna, a lány ruhája már elhamvadt volna, fehérneművel együtt. − Hol találta a bátyád a könyvet?

− Görögországban, Erinnüsz templomában − felelte Grace, csettintve az ujjával, ahogy a név eszébe jutott.

− Erinnüsz, a bosszú istennője. − Darius összeráncolta a szemöldökét. − Jelentéktelen istennő.

Nem értem, hogy ő, illetve a követői miért birtokolnának egy ilyen könyvet, mely arról számol be, hogyan lehet minket elpusztítani.

− Talán meg akarta büntetni Atlantisz lakóit − vetette föl Grace.

Darius orrlyukai kitágultak. − Mi soha nem voltunk hűtlenek senkihez.

Oké. Érzékeny pont. Ezt nem fogja még egyszer fölhozni. − Biztos, hogy nem, nagyfiú! − visszakozott Grace abban a reményben, hogy kiengeszteli a férfit.

− Nekünk eszünk ágában sincs legyőzni a felszínt. Mi hűségesen szolgáljuk az isteneinket. Semmi olyat nem teszünk, amivel büntetést érdemelnénk ki.

− Azért ez nem egészen így van. − Bár Grace éppen most fogadta meg, hogy nem hozza föl többé a témát, így szólt: − Valamit nyilván tettetek, ha az egész várost a tengerbe vetették.

− Léteztünk. Ezért lettünk elrejtve a tengerbe.

Én úgy értelmezem, hogy minket nem akartak direkt megteremteni, Zeusz levágta az apja… férfiasságát, így Kronosz vére szétfröccsent a földön.

Embert akart teremteni, de először mi jöttünk létre. Mivel ő a bátyánk, Zeusz megijedt, mire lehetünk képesek, úgyhogy száműzött minket arról a földről, amelyet a saját játszóterének tekintett. De sosem váltunk hűtlenné.

− Egy isten véréből származtok? − kérdezte Grace őszinte kíváncsisággal.

− Nem − felelte Darius. − Az én szüleim engem már hagyományos módon nemzettek. Az őseim származnak egy isten véréből.

− Grace sejtette, hogy Darius nem kíván többet nyilatkozni a témával kapcsolatban.

A férfi szülei halottak, idézte föl Grace a víziót, és rettentően sajnálta a férfit. Hiszen Darius talált rá a kegyetlenül lemészárolt holttestekre. Grace összerezzent, ő aztán tudta, milyen kétségbeejtő, ha az ember elveszti, akit szeret. A férfi egyetlen halálos csapás során vesztett el mindenkit, aki közel állt hozzá.

− A bátyád − váltott témát Darius.

− Azt mondtad, hetekkel ezelőtt tűnt el.

Alex említése villámcsapásként hatott Grace-re. − Nem járt otthon, nem telefonált, és ez nem vall rá.

− Akik a dzsungelben üldözték, a medaliont akarták megszerezni tőle?

− Könnyen lehet. De a lopási kísérlet, amit említettem, az korábban történt.

− Mondj el mindent, ami történt veled azelőtt és azután, hogy megmenekültél tőlem. Grace beszámolt mindenről, amiről tudott, egyetlen részletet sem hagyva ki.

− Ezek az emberek − folytatta Darius − az Argonauták munkatársai, akik megtaláltak téged a dzsungelben, bántanák a bátyádat, ha tudnának a medalionról?

− Remélem nem, de…

Darius komoran eltűnődött, hányan is lehetnek belevonva ebbe a rejtélyes kuszaságba, ami egyre bonyolultabbnak tűnik, akárhányszor Grace hozzáfűz valamit. − Nem ártana megtalálni őket, és beszélni velük − szökkent talpra Darius. − A medalion nincs itt − morgott.

− A barlang minden zugát átkutattam.

− Nem hazudtam neked − mondta Grace. − A Ködben vesztettem el.

Darius beletúrt a hajába, maga sem tudta, higgyen-e a lánynak. A motivációi tisztának tűnnek, ami a bátyja megmentését illeti; ugyanakkor az sem kizárt, hogy hazudik a medalion elvesztésével kapcsolatban.

Ahogy Darius tanácstalanul vívódott, fölhevült tetoválása megvilágított egy sötét tárgyat, melyet megcsillanni látott a szeme sarkából. Keresés közben már feltűnt neki ez a tárgy, de nem tulajdonított neki jelentőséget. Most lehajolt és megvizsgálta. Grace fegyvere. Ugyanolyan, ami az őröknek volt Javar palotájában. Ki kellene dobni a Ködből.

− Miért volt nálad? − kérdezte Darius, ahogy ujjai átsiklottak a fémen.

− A pisztoly? − Grace közelebb lépett, és leguggolt Darius mellé.

− A pisztoly − visszhangozta Darius. − Miért volt nálad?

− Önvédelem. Egy kufártól vettem Manausban.

− Mire képes? − kérdezte a férfi komoly hangon.

− Emlékszem, próbáltál vele megsebesíteni, de semmi nem történt.

− Üres volt a tár. Ha meg lett volna töltve, lövedékek röpültek volna ki belőle, amikor meghúztam a ravaszt, és beléd hasítottak volna, sebesülést okozva. Vagy akár halált.

Darius kíváncsian szemlélte a fegyvert. Bonyolult gépezet, az biztos. A tekercs, a vékony nyél. − Látni akarom, hogy működik!

− Meghiszem azt − morgott Grace.

Darius a lányra pillantott. − Ha te tarthatod a fegyvert, megmutatod nekem, hogyan működik?

− Nincs lövedékem − felelte a lány.

− Szerezz!

− Honnan? Nem egy nyüzsgő város szívében vagyunk, portékáikkal házaló mohó kereskedők között!

− Akkor majd később, ha visszatértünk az otthonodba. Szerezd be azokat a lövedékeket, és magyarázd el nekem ennek a fegyvernek a használatát!

− Rendben − mondta Grace. Bár nem volt biztos benne, tényleg olyan jó ötlet-e, hogy megtanítsa a férfit a pisztollyal bánni. És abban is kételkedett, hogy el akarja-e vinni egy lövöldébe. − De hogy visszük haza? Nem is tudjuk fölemelni. Darius visszafordult a fegyverhez, és lehunyt szemmel, a kezével körbe-körbe körözött rajta. Csak múltak a percek. Szigorú vonások barázdálták az arcát, és bronzszínű bőre elhalványult. Grace-nek egy hang sem jött ki a torkán, meg sem moccant. Fogalma sem volt, mit csinál Darius, de jobbnak látta nem beavatkozni.

Végül a férfi nagyot sóhajtva fölnyitotta a szemét, becsúsztatta a kezét a fegyver alá, és fölemelte. Az anyagtalan kéz most nem siklott át rajta, a fegyver a kezében maradt.

− Ezt meg hogy csináltad? − kérdezte félelemmel vegyes bámulattal Grace. A lány fogta a fegyvert, és a nadrágja derekának a húzózsinórjába csúsztatta.

Darius mintha meg sem hallotta volna a kérdést.

− Gyerünk! − mondta, és megindult a kijárat felé. − Meg kell találnunk az Argonauták munkatársait!

− Ők sem fegyvertelenek − próbálta óva inteni Grace Dariust. − Láttam.

A fenyegető hír csöppet sem ijesztette meg Dariust, de a tekintetében öröm csillant, hogy a lány figyelmeztetni akarja. − Nem fognak látni minket, hiszen olyanok vagyunk most, akár a szellemek. Emlékszel?

Térden állva kúsztak a barlang bejáratáig. Grace-nek tetszett, ahogy a térde átsiklik minden sziklán és gallyon, de nem értette, hogy Darius most miért nem alkalmaz azonnali transzfert. Amikor kiértek, Grace talpra állt. Az Amazonas hője és páratartalma perzselően arcul csapta, és már nem örült a tréningruhájának. Ismerős szagok köszöntötték: harmatos lombozat, orchideák és friss eső.

− Hogy lehet védekezni ez ellen a fegyver ellen? − kérdezte Darius, miközben bevezette a lányt egy virágzóan zöld bozótosba.

− Kevlar mellénnyel. A rendőrség is azt használja.

Darius eltűnődött. − Kéne nekem is egy olyan mellény.

− Talán rendelhetünk neked az interneten. Majd rákeresek…

A lány teste megremegett a furcsán fodrozódó hullámok gyűrűjében, és lihegni kezdett. Ekkor egy gyümölcs vitorlázott neki, majd a fának ütközött. Nevetés hallatszott, nem emberi, de annál diadalmasabb. Két újabb lövedék találta el, miközben Darius körbe-körbe csapkodott, majd lerántotta magával a lányt a földre, és teljes súlyával ránehezedett.

− Hogy vettek észre, te nő? − kérdezte Darius.

− Azok az átkozott majmok! − Grace vádlón pillantott föl a férfira, őt hibáztatva a megpróbáltatásokért, majd lassan tudatosult benne, hogy testük tökéletesen egymáshoz simul, és magával ragadta Darius mámorító illata.

− Azt mondtad, senki nem fog minket észrevenni!

− Szóval a majmok a felelősek? − Darius összeszorította az ajkát, és ha Grace nem tévedett, huncut fény csillant aranyszínű szemében.

Hirtelen összerezzent. Újra arany? Csak akkor volt ilyen aranyszínű, amikor csókolóztak. Mitől változik?

− Az állatok látják, ami az emberi szemnek láthatatlan − mondta Darius.

− Kinevetsz?

− Hááát.

− Rád miért nem dobott egyet sem?

− Tudja, ha megteszi, ő lesz a vacsorám.

Grace-nek tetszett Darius játékos, incselkedő oldala. Elmosolyodott.

A férfi tekintete a lány ajkára tévedt, de aztán hirtelen az öröm minden nyoma eltűnt az arckifejezéséből, mire Grace mosolya is elhalványult. A legutolsó alkalomnak az emléke, amikor a férfi ott feküdt rajta, jutott eszébe, és most is ugyanaz a vágy lett úrrá rajta.

De ez a tudat fel is bosszantotta Grace-t. Hogy kívánhatja ezt a férfit?

Csípőjével hozzásimult a férfihoz, mire Darius felszisszent. A férfi izmai megfeszültek, és egyre közelebb hajolt a lányhoz. Közelebb, közelebb, majd megtorpant. Egyetlen gyors mozdulattal talpra szökkent.

− Fel! − parancsolta hajthatatlan hangsúllyal. − Az időnket vesztegetjük!

Az időnket vesztegetjük? Az időnket vesztegetjük? Grace bosszankodva feltápászkodott, és csípőre tette a kezét. − Ki mire szánja az idejét!

Az elkövetkezendő órában Darius mutatta az utat. A hőség láthatóan nem zavarta, olyan frissnek és életerősnek tűnt, mint aki épp most vett részt egy jógaórán. Grace-nek kosz ragadt a ruhájára és a bőrére, a haja lelappadt. Szellemként nem kéne érintetlennek és tisztának maradnia a természeti elemektől?

− Utálom ezt a helyet − morgott. Kezdett fáradni, és szomjas is volt, egyre mogorvábban követte Dariust. − Szükségem van egy kókuszos gyümölcsturmixra. A kínjaiért felelős férfi végül megállt.

− Az Argonauták munkatársainak nyoma sincs. Az nem lehet, Sherlock Holmes. − Pedig itt voltak.

− Hiszek neked − mondta Darius, mintha ez soha nem lett volna kérdéses. − Mindenhol ott vannak a lábnyomaik. − Darius a fákat kémlelte.

− Hogy hívják őket, akik segítettek neked?

− Iaszón és Mitch. És Patrick.

− A vezetékneveiket is kéne tudnom.

− Sajnálom − Grace megrázta a fejét. − Nem mondták, engem meg nem izgatott annyira, hogy rákérdezzek. Darius próbálta leküzdeni csalódottságát. Azt remélte, megtalálja ezeket az embereket, kikérdezi őket, és egy-két dologra választ kap végre. Ha itt végezhetett volna, lenne esélye visszahódítani Javar palotáját, és élete visszatérne a régi kerékvágásba. Nem lenne több káosz. Nem lenne több kiolthatatlan vágy.

Nem lenne többé Grace.

Dühösen gondolt rá, hogy ez a lány egy pillanat alatt az őrület szélére tudja kergetni. Elég nézni, ahogy pikánsán ringatózva mozog. Hallgatni kihívó, édesen ömlő dallamú szavait. És látni, ahogy vággyal a szemében kémleli Dariust, vággyal, melyet nem tudott teljesen letagadni.

És ő is akarja a lányt most azonnal, hevesen.

Az összekötő varázsige segítségével Darius is bejutott a lány elméjébe, és látta, hogy Grace a saját vágyai elől menekül. Látta, hogy Alex, a bátyja ugyanezt teszi. Végignézték, apjuknak hogyan romlik le lassan az állapota, és végez vele a rák könyörtelenül. Grace imádta az apját, azt a kedves, gyöngéd férfit, és nézni őt, elsorvadni, látni annyira fájdalmas volt számára, hogy fantáziavilágba menekült. Szívesen képzelte magát bárhová, mintsem otthonra, a meleg családi fészek kihűlt színhelyére.

Grace gondolatban különböző szerepekben tetszelgett maga előtt: páratlan erejű bűnüldözőként, női kalózként, aki átszeli a nyílt tengert, szirénként, aki az ágyába csábítja a férfiakat, és az eszméletlenségig gyönyörben részesíti őket. Dariust ez utóbbi vágykép az őrületbe kergette.

Grace izgalomra és szenvedélyre vágyott, mindarra, amit álmaiban megteremtett, de eddig az élet nem kínált számára hasonlót. Semmi nem váltotta be a hozzáfűzött reményeket. Részt vett mindenféle kiábrándító kalandban… egészen addig, amíg véletlenül rá nem bukkant a Ködre.

És akkor úgy érezte, végre valóban rátalált valamire.

Darius átkozta magát, hogyan fordulhat egyáltalán meg a fejében, hogy véget vet a lány életének, amikor Grace csak most kezdi megtapasztalni az álmait? A kérdés fájdalmasan marcangolta a férfit, mert tudta a választ: hiába szeretné a lányt életben hagyni, az esküjét nem szegheti meg.

Kétségbeesetten felsóhajtott. Az idejét vesztegeti itt, és fogytán az ereje.

Ki tudja, még mennyit bír, mielőtt teljesen elgyöngül.

− Utazzunk vissza az otthonodba − mondta Grace-nek, és válaszra sem várva, egyszerűen megragadta a lány csuklóját.

− Várj! Be akarok menni a városba és körbekérdezni Alexről! − ellenkezett Grace. − Ezért hoztam el a kép… − mielőtt befejezhette volna a mondatot, Darius elképzelte a lány otthonát, és a falak materializálódtak körülöttük.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

A New York-i reggel úgy jelentette be eljövetelét, hogy napsugarakat lövellt Grace nappalijának ablakára. Autók dudáltak odakint; a felső szomszédok föl-alá járkáltak, rázkódott a plafon.

− Most már elég abból, hogy ide-oda rángatsz!

Ilyen közel vagyok… − fakadt ki Grace, és hüvely-, illetve mutatóujját egymáshoz közelítette, kicsi rést hagyva közöttük − egy szívrohamhoz! Ráadásul még nem álltam készen az indulásra! − csattant fel.

− A városba akartam menni, hogy körbemutassam Alex fotóját, és kérdezősködjek felőle.

− Nem ítéltem szükségesnek − mondta Darius, és elengedte a lányt. Arca sápadt volt, és feszültséggel teli árkok barázdálták.

Nem ítélte szükségesnek, őrjöngött magában Grace. És azzal mi van, hogy ő mit ítél szükségesnek? Savanyú ábrázattal kisétált a konyhába, eltette a fegyvert a fiókba, öntött magának egy nagy pohár hideg vizet, és az utolsó csöppig lehajtotta. Csak miután még három pohárral megivott, kínálta meg Dariust egy itallal.

− Van más is vízen kívül? Valami ízesebb?

− Limonádét tudok csinálni. − Nem mintha a férfi megérdemelné.

− Az jó lesz.

Grace kihalászott pár citromot a hűtőből, odacsapta őket a pulthoz, majd lyukat vágott mindegyik tetejére. Kifolyatta a savanyú folyadékot egy üvegbe, cukorpótlót adott hozzá és vizet. Nem tartott cukrot a lakásban. Odalökte az italt a pult végébe. Darius mohón figyelte, ahogy a lány összekeveri a hozzávalókat, majd fölemelte a poharat, és komótosan belekortyolt. Grace fölismerte azt a pillanatot, amikor az édes és savanyú íz összekeveredik a férfi ízlelőbimbóin, fölismerte a pillanatot, amikor a férfi legszívesebben fölüvöltene a gyönyörűségtől. Erős ujjaival meglepő gyöngédséggel szorította magához a poharat. Szemhéja megduzzadt, és a koromfekete szempillák lágyan simogatták arccsontját.

Ahogy nyelt, föl-le járt az ádámcsutkája. Csintalan remegés futott végig Grace gerincén, és hirtelen erős késztetés ragadta magával, hogy megnyalja a férfi torkát. Fölizgulok a nyelőcsövétől! Tiszta röhej!

− Ez bizonyára ambrózia − szólalt meg Darius áhítattal, és vonakodva letette az üres poharat a pultra. Hála istennek a férfi arcszíne visszatért.

− Szívesen csinálok még, ha…

− Köszönöm − mondta a férfi.

Ha így reagál a limonádéra, hogyan reagálna a csokoládéra? Spontán orgazmussal? Darius még két pohár limonádét megivott gyors egymásutánban, és kért egy harmadikat is, de nem maradt már citrom. Csalódottsága tapintható volt, de aztán túltette magát rajta.

Felfűtött szemmel figyelve a lányt, lenyalta a pohár pereméről az utolsó csöppet is.

− Kérdezted, hogy az én medálom milyen erővel bír.

Most megmutatom. Először is szükségem van a bátyád vezetéknevére − mondta Darius.

− Carlyle. Mint az enyém.

Darius felhúzta a szemöldökét. − Ez itt szokásos? Hogy ugyanaz a nevetek?

− Igen. Nálatok nem ugyanúgy hívják a családtagokat?

− Nincs szükség rá, hiszen mindenki önálló személyiség, és egyedi névvel rendelkezünk.

− És hogy utaltok a családi viszonyokra?

− Dinasztia alapján. Az én családom a Py dinasztia.

− Darius kezébe vette a medalionját, mely kísérteties vörös fényben izzott a tenyerében. − Mutasd meg nekem Alex Carlyle-t! − szólt a sárkányfejekhez.

Négy bíborvörös fénysugár lövellt ki a szemekből, kört formáltak a levegőben, és a fénysugarak megvastagodtak. Grace lenyűgözve figyelte, ahogy a levegő kezdett kikristályosodni.

− Mi történik itt? − suttogta.

Alex képe jelent meg a kör közepén, és Grace onnantól már nem kérdezett semmit. Álla leesett a döbbenettől. Kosz, izzadtság és sebek takarták a bátyját tetőtől talpig, a lány ereiben megfagyott a vér. Alex annyira sápadt volt, hogy még a vénái is látszottak. Csak egy szakadt, piszkos farmer volt rajta, csukott szemmel feküdt a földön, és rázta a hideg. Vajon lázas, vagy retteg valamitől? A helyiségben egyetlen kis ágy volt, és egy fából készült, kopott éjjeliszekrény. Grace egyik kezével eltakarta a száját, a másikkal pedig a bátyja homlokához nyúlt, hogy éreztesse vele, nincs egyedül. Ahogy a barlangban, ujja ugyanúgy hatolt keresztül a káprázaton. Csüggedten ejtette le a kezét.

− Alex − szólította Grace könnyek közt a bátyját. − Hol vagy?

− Nem hall téged − mondta Darius.

− Alex − ismételte Grace. Szemmel láthatóan nem volt hajlandó elfogadni, hogy nem tud kapcsolatba lépni a bátyjával. Vajon mikor evett utoljára, és mi okozhatta azokat a sebeket? Mitől olyan sápadt? Grace alig bírta visszanyelni a könnyeit.

− Fölismered ezt a helyet? − kérdezte Darius.

− Nem − rázta a fejét a lány. Ajka remegett, és egyre csak a bátyját nézte. − Te?

− Nem − sóhajtott Darius.

− Szerintem ez egy motelszoba. Találd meg! − könyörgött Grace, miközben rémülettel figyelte, ahogy a bátyja az oldalára fordul, és láttatni enged két véres, pontszerű sebet a nyakán. Vámpír? Atlantiszból? Ezek szerint Alex bejutott? − Azt mondtad, megtalálod.

− Bárcsak ilyen egyszerű volna, Grace!

Végül csak elkapta a tekintetét, és vádlón nézett Dariusra. − Engem is megtaláltál.

− Mert mi össze voltunk kapcsolva a megértés varázsigéjével. Egyszerűen csak a saját varázslatomat kellett követnem. A bátyáddal még soha nem találkoztam, semmi nincs, ami összekötne vele.

Ekkor egy nő közeledett Alex felé, és a vízió megremegett. A leggyönyörűbb nő, akit Grace valaha látott. Alex magas volt és szikár, a nő alacsony és nőies, haja arany és ezüst fényben tündökölt. Angyali vonások, porcelán bőr. Leguggolt Alex mellé, és gyöngéden megrázta a vállát.

− Ez kicsoda? − fakadt ki Grace.

Darius hunyorgott. − Teira − felelte rejtett hitetlenkedéssel a hangjába.

− Javar felesége.

− Nem érdekel, kinek a felesége, amíg békén hagyja a bátyámat! Kegyetlen? Bántani fogja? Mire készül?

Amilyen gyorsan megjelent, a vízió olyan hirtelen halványult el teljesen.

− Hozd vissza őket! − követelte Grace.

− A medalion csak rövid ideig enged betekintést mások életébe, és ugyanazt a személyt sosem mutatja kétszer.

Nem! Nem! Grace alig bírta féken tartani magát, hogy ne dobogjon a lábával, ne nyüszítsen, ne zokogjon. − Vigyél Alexhez!

− Szívesen tenném, de nem ismerem a felszínt.

− Azt mondtad, engem azért találtál meg, mert mi össze vagyunk kötve! Adok neked valamit Alex személyes tárgyai közül! Vagy egy fényképét! − A kétségbeesés határát súrolva, Grace előrántotta Alex gyűrött fotóját a zsebéből, és Darius kezébe nyomta.

− Itt a kapocs! Így megtalálhatod!

− Az én erőm nem így működik, Grace. − Most már nem tükröződött a férfin érzelem. Visszazárkózott közönyös, higgadt énjébe, abba az énbe, amelyet Grace annyira szeretett volna darabokra zúzni.

A kemény, jéghideg acélkék szemek üresen meredtek a fotóra.

Lassan egy könnycsepp gurult végig a lány arcán. − Segítened kell! − rángatta Grace kétségbeesetten a férfi ingjét. − Alex beteg! Nem tudom, meddig húzza élelem és víz nélkül! Nem tudom, az a nő mit akar vele tenni!

Teira nem fogja bántani. Ő gyöngéd és jószívű.

− A bátyámnak szüksége van rám!

− A szavamat adtam, hogy segítek megtalálni, amíg itt vagyok.

Ne kételkedj bennem!

− Nem kételkedem benne, hogy segítesz, Darius! − felelte Grace megtörtén, tompán. − Csak aggódom, hogy időben megtaláljuk-e − nézett könnyes szemmel a férfire.

Ebben a pillanatban Darius megértette, hogy Grace nem jelent veszélyt Atlantisz számára. Hogy tényleg csak a bátyját szeretné megmenteni. Hiszen annyira valódiak az érzelmei! Darius átkozta magát, hogy még ez a felismerés sem elegendő eredeti szándékának a megváltoztatásához. Tudta, hogy gyűlölni fogja önmagát, akivé válnia kell, az önkéntes gyilkossá, de ez sem változtatott semmin.

Ha majd Grace rájön, hogy csak azért segít, hogy elpusztítsa Alexet, ahogyan Grace-t is.

Darius minden erejét összeszedve próbált az előttük álló problémára koncentrálni. Mit keres Teira egy emberi lény mellett? Hol tartják őket fogva? A cellájuk felszíni lakásnak tűnik, és Alexet megharapta egy vámpír, de ezt nem árulta el Grace-nek.

A sárkány nő jelenléte újabb rejtély. Vajon a nő is rab, vagy foglyul ejtő? Egy kedves nőből, akinek bájos természete van és odaadó szíve, nem válna jó foglár. Ugyanakkor Javar soha nem engedné, hogy a feleségét elrabolják. Hacsak nem halott már.

Dariust komolyan kétségbe ejtette a lehetőség. Talán el tud még itt tölteni egy napot, mielőtt visszatér, de egyelőre csöppet sem jutott közelebb a válaszokhoz. Csak a rejtelem csírázott újabb rügyeket, és bontott újabb ágakat.

− A kulcs a medalion − mondta. − Meg kell találnunk azt az emberi lényt, aki meg akarja kaparintani őket.

− Miért lenne szükségszerűen emberi lény? − Grace remegő sóhajjal leroskadt egy székre. − Atlantiszban bármelyik teremtménynek jól jönne, hogy besettenkedjen az otthonodba, és kifosszon a vagyonodból.

Az isten szerelmére, tele vagy értékes ékkövekkel!

Pontosan ezt teszik azok az emberek ott Javar palotájában. Lopnak, és az istenek eszközeit használják, hogy fölfeszítsék az ékköveket. − Atlantisz lakóinak csak kérniük kell, és megosztozunk. Nincs értelme lopni.

− De igenis létezik ok. A szimpla mohóság. És biztosra veszem, hogy ez az érzés benne rejlik minden fajban. Az istenek és az emberek hasonlítanak egymáshoz. Minden mítoszunk és legendánk ilyesmit magyaráz.

Darius felsóhajtott. − Ez egyszer az emberek a felelősek. − Fölidézte a hírnök szavait és a fegyvert, amelyet a fiú lerajzolt. − Az emberek már ott tanyáznak a barátom otthonában, puskát használnak, és csak az istenek a tudói annak, hogy még milyen egyéb fegyvereket.

− Lehetséges, hogy az emberek a barátodnak dolgoznak?

− Kizárt. − Dariusban föl sem merült a lehetőség. − Javar legalább annyira gyűlöli az emberi fajt, mint én.

− Nem karolna föl egyetlen egyedet sem.

Grace elkapta a tekintetét, majd pár másodperc múlva bátortalanul megszólalt:

− Minden embert gyűlölsz?

− Nem − vallotta be Darius vonakodva. Van egy kis nő, akit jobban kedvel, mint az bölcs dolog lenne. Egy nő selymes vörös tincsekkel és lágyan kerek formákkal. Buja mellekkel és hegyes mellbimbókkal.

Egy nő, akit egyre inkább az ágyába vonszolt volna, ahogy múltak a percek.

− Nos, hát − húzta ki magát Grace, és úgy tett, mint akit nem igazán izgat a dolog. − Akkor koncentráljunk az emberekre. Fogadni mernék, hogy ugyanazok foglalták el a palotát, akikről Alex írt, akik megpróbálták ellopni a medalionját, és akik ellopták a könyvét.

− Írt? − robbant ki Darius. Atlantiszról nem készülhet írásos feljegyzés! Épp elég baj, hogy hozzájutott a Ra-Dracus Könyvéhez! Azzal is el kell számolnia!

− Azt mondtad, elmondta neked.

− Elmondta. A folyóiratában. Volt egy rovata, amely a Köd kereséséről szólt. El akarod olvasni?

− Hol van? − csapott le Darius a lehetőségre.

− Megmutatom. − Grace kisétált a konyhából, Darius pedig szorosan a nyomában. A keskeny átjárón kamilla békés illata terjengett. Beléptek a hálószobába, és csak egyetlen pillantást elég volt vetni az ágyra, hogy Darius gyomra megfeszüljön. Grace az asztalhoz ment, és fölemelt egy dobozt. − Ez úgy] néz ki, mint egy átlagos hajlakk.

− Pontosan − felelte Darius, ámbár fogalma sem volt arról, mi az a hajlakk.

− Hát nem az. − Grace laza mozdulattal kicsavarta, egy kulcs esett ki belőle. Finoman elmosolyodott, nem is sejtette, milyen hatást vált ki buja, rózsaszín ajka a férfiból. Dariusnak most nem a hasa feszült meg, a vágy felszökött, és a torkát marta.

Hogyan tud egyetlen nő ennyi szépséget hordozni?

Grace bájosán a füle mögé tűrt pár hajtincset, majd lehajolt, és beillesztette a kulcsot az asztal alatti fiókba. − Apám nagyon sokat betegeskedett, már nem maradhatott állásban, ezért költöztünk DélKarolinából New Yorkba, hogy közel legyen a Sloan-Ketteringhez. De hogy múlassa az időt, és hogy pénzt is keressen, bútorokat készített, és el is adta őket.

Ezt még rég ő készítette nekem.

− Átérzem a veszteségedet.

− Köszönöm − felelte Grace hálásan. − Apám Alexnek is csinált egyet, de az ő titkos rekeszét én nem tudom kinyitni. Régen mindig kutakodtunk egymás cuccai közt, ami mindkettőnket halálra idegesített. Alex beleolvasott a naplómba, én meg a barátairól készült fotókat lopkodtam el tőle. Úgyhogy apánk faragott mindkettőnknek egy-egy íróasztalt, amelyben elrejthetjük a kincseinket.

A lány hangjában csengő melankólia még sokáig ott lebegett a levegőben, amikor a szavak már rég szertefoszlottak. Darius legszívesebben térdre vetette volna magát, és megesküdött volna, hogy soha többé nem bántja sem a lányt, sem a bátyját, ha újra mosolyogni látja Grace-t. De visszafogta magát, hiszen tudta, hogy ezt az ígéretet nem tarthatja be.

A titkos fiókban egy vékony könyv hevert. Grace végigjártatta ujjait a bőrkötésen, szomorúan az alsó ajkába harapott, majd átnyújtotta a könyvet a férfinak.

Darius átnyálazta a lapokat, felhúzott szemöldökkel böngészte az ismeretlen iratot. Miközben a megértés varázsigéje segítségével folyékonyán megtanulta Grace beszélt nyelvét, az írott szövegbe beletört a bicskája. Sosem érdekelte mások véleménye, de attól még ő is tartott, hogy Grace bármiféle gyöngeséget fedezzen föl rajta. Azt akarta, hogy olyan erősnek és tehetségesnek lássa, amilyen férfira minden nő vágyik.

− Inkább te olvasd föl! − adta vissza a lánynak a könyvet.

Hála istennek Grace nem fűzött kommentárt a kéréshez, némán elfogadta a könyvet, és felállt. − Menjünk a nappaliba!

A lány helyet foglalt a skarlátvörös kanapén, Darius pedig letelepedett mellé. Talán hiba volt, de annyira vágyott fizikai kontaktusba lépni a lánnyal, és nem látott okot arra, miért tagadja meg magától. Sóvárgott az illata után. Vágyott megérinteni a bőrét. Akárcsak így, hogy mellette ülhet.

Ahogy combjuk összeért, Grace visszafojtott lélegzettel azonnal elhúzódott. Talán meg akarja tőle vonni ezt a minimális kapcsolatot is? Azok után, hogy annyi mindent engedett? Hiszen még pár órával ezelőtt a lány úgy csókolta, mint aki szomján hal a férfi íze nélkül. Hagyta, hogy csókolja a mellbimbóját, hagyta, hogy két ujját belémártsa.

Darius terpeszbe ült, kihúzta magát, így Grace-nek végképp nem jutott túl sok hely.

− Muszáj ennyire közel ülnöd? − kérdezte Grace méltatlankodva.

− Igen − válaszolt Darius tömören.

− De miért?

− Csak.

− Nem örülök neki − ragaszkodott Grace az igazához, és igyekezett még messzebb húzódni. Darius óvatosan közeledett.

− De miért? − utánozta a lányt.

− Csak − utánozta Grace a férfit makacs arckifejezéssel.

− Akkor talán nekifoghatnál az olvasásnak.

Grace a körmeit kezdte vizsgálni, és bájosán ásított egy nagyot. Csak a szemében fénylő vágy utalt másra, mint unalomra.

− Mit csinálsz? − kérdezte Darius. − Nincs vesztegetnivaló időm! Rajta!

− Várok.

Darius felhúzta a szemöldökét. − Mire?

− Hogy arrébb menj.

Darius még egy ideig nem mozdult, nem szeretett veszíteni. De van más választása? Összeszorított foggal arrább csusszant, és a lány édes illata tovalengett. A férfi legszívesebben felordított volnál kínjában.

− Így már jobb. − Grace kényelembe helyezte magát a párnák közt, és kinyitotta a könyvet.

Ahogy ujjai végigsimították az első oldalt, szomorúság tükröződött arcvonásain, és olvasás közben kétségbeesés áradt a hangjából.

Darius hátrahajtotta a fejét, és tarkóra tett kézzel lehunyta a szemét. A lány dallamos hangja lágyan lebegett körülötte, olyan gyöngéden, mint egy cirógatás. Volt valami békésen megnyugtató a beszédjében, mintha a lány hangja, dacára a jelenlegi melankóliának, öröm, nevetés és szerelem visszhangja volna. Darius ebben a pillanatban úgy érezte, a boldogság neki is jár, mintha csak ki kellene nyúlnia érte, és megragadnia. De azonnal észbekapott. Az ő sorsa másra rendeltetett. Egy ilyen harcos mindig is arra lesz kárhoztatva, hogy egyedül kalandozzon az életben, csak így őrizheti meg józan öntudatát.

Egy hidegvérű gyilkosnak abszolút lemondásra van szüksége.

Grace egy laza mozdulattal becsapta a könyvet, és a férfira pillantott. Darius két ujjával az álkapcsát dörzsölte. − Még egyszer mondd el, honnan lopta a bátyád a medaliont!

− Egy jótékonysági gálán szerezte be, amelyet az Argonauták rendeztek.

Már megint az Argonauták, gondolta Darius. Mindenképpen vallatóra kell fogni őket. Alex ellopta a medaliont, majdnem ellopták tőle is, és azóta is a nyomában vannak.

− Nem hallottad az utolsó szakaszt? Alex izgalmasnak találta a veszélyt. Akárcsak… − Grace dacosan előreszegezte az állat. − én.

Darius tombolva fordult a lány felé, orruk összeért. Lélegzetük összekeveredett, együtt örvénylett, majd egyetlen illattá olvadt össze. Bárcsak ez történne a testükkel is, gondolta Darius. A vágy ködében már el is párolgott a dühe, kezdett éledezni sárkányvére. Minden porcikája őrjöngve sajgott a fájdalomtól.

− Talán a tolvaj találta meg, az tartja fogva.

Mondd csak, még mindig vágysz az izgalomra? − kérdezte Darius gyöngéden, ugyanakkor fenyegetően. − Ne próbáld letagadni, mert ismerlek! − tette hozzá, amikor Grace nekiállt hebegni-habogni. − Érzem a benned fortyogó vágyat. Érzem, ahogy áramlik a vénáidban.

Veszélyes rád nézve, de…

Grace torka összeszorult, és nyelt egy nagyot.

Ijedtség örvénylett a szemek türkiz katlanában, de Darius vágyat is látott benne, a vágy viharát. Grace soha nem lenne boldog egy átlagos életviteltől. Szüksége van a kalandra, szüksége van arra, hogy legmélyebb fantáziaképei megvalósuljanak, és bár ebben nem volt semmi ésszerű, Darius úgy érezte, csak ő lehet az, aki megadja a lánynak mindezt.

A férfi tekintete a lány ajkára tévedt. Azon kapta magát, hogy egyre közelebb húzódik, egy hajszál választotta el attól, hogy megcsókolja. Grace letette a lábát a földre, hátat fordított a férfinak, a leomló fürtök gyönyörű látványát nyújtva.

Szép látvány, de Darius nem erre vágyott.

− Sajnálom − Grace a szájához kapott. Darius nem csókolta meg, csak a fülébe suttogott, de Grace ajka már ettől is lüktetni kezdett. Mindazt, amit a férfi tett vele, mindazt az érzést, amelyet a férfi kiváltott belőle… csupán csillapíthatatlan vággyal viszonozta. Ez a mindent elemésztő sóvárgás a férfi érintése után késztette arra, hogy elfelejtse az egyetlen személyt, akivel foglalkoznia kellene. A bátyját. De…

Minél több időt töltött Darius jelenlétében, annál inkább átlátott a hideg, érzéketlen maszkon, és nyert betekintést a sebezhető férfiszívbe. Ami csak fokozta a szenvedélyét. És ez ijesztette meg a leginkább. Az ennyire intenzív vágyódás vezet megszállottsághoz. Nincs az a férfi Dariuson kívül, aki képes lenne ilyen perzselő gomolyagot borítani rá, és aki így fölemésztené minden gondolatát.

A legtöbb nő egy ilyen erős, érzéki férfiról álmodik. Egy hete még ő is így gondolta, hogy nincs más, amit egy nő akarhat, csak egy férfit, aki tagadhatatlan vággyal szemléli és teljes kizárólagossággal.

De most kiszolgáltatottnak és sebezhetőnek érezte magát.

− Nem állok készen erre − mondta. − Az éjjel és Atlantiszon, mind olyan valótlannak tűnt. De most ez más, valószerűbb, és nem lehet meg nem történtté tenni. Egyszerűen nem állok készen, ráadásul az időzítés sem jó. Engem most csak az érdekel, hogy a bátyámnak ne essen baja, nem számítanak a vágyaim.

Miközben a lány elhadarta az érvek listáját, hogy miért nem kellene ágyba bújniuk, Darius elméje arról állított listát, miért kellene mégis megtenniük. Képtelen volt szabadulni a gondolattól, hogy ez a lány az övé. Az ösztönei próbálták figyelmeztetni, amikor utoljára megcsókolta a lányt. Ez a letagadhatatlan vonzás az első perctől fogva ott van közöttük, és egy pillanatra sem volt hajlandó távozni. Darius úgy érezte, nem felejtheti el az esküjét, de ez a nő kell neki, hiába küzd tovább a vágyai ellen.

Arra gondolt, talán megkönnyebbülne, ha magáévá tenné a lányt, és megszabadulna végre ettől az egyre gyötrelmesebb érzéki kíváncsiságtól. Legszívesebben magához ragadta volna a derekánál fogva. Alig bírt a helyén maradni, kezét erősen a combjához szorította. Igen, magáévá fogja tenni. De majd akkor, ha a lány lesz az, aki őrülten kívánni fogja, hogy szeretkezzenek. Izzadtságcseppek gyöngyöztek a szemöldökén, és folytak végig a homlokán. Ökölbe szorította a tenyerét a puha párnákon.

Muszáj volt elterelnie valamivel a figyelmét, úgyhogy felállt, és kikapta a lány kezéből a könyvet. Grace alig kapott levegőt, megpördült, és a férfira bámult. Darius a kis könyvecskét egy tálba dobta, és tüzet gyújtott… a szájával, de meglepődve húzta fel a szemöldökét, milyen gyorsan kialudt a tűz. A tűznek sokkal tovább ki kellett volna tartania.

Ereje fogytán, vészesebben, mint gondolta.

− Tűz lövellt ki a szádból − Grace-nek tátva maradt a szája.

− Halál komolyan tűz lövellt ki a szádból!

− Tudom.

− De tűz lövellt ki a szádból!

− Hiszen mondtam már, hogy sárkány vagyok.

− Csak éppen nem számítottam rá, hogy tényleg tüzet is okádsz majd. − Grace nem volt benne biztos, hogy helyénvaló választ sikerült-e megfogalmaznia. Darius tényleg sárkány! De hisz ez nevetséges, legalábbis annak kellene lennie, mint ahogy ennek az egész történetnek is. Atlantisz, köddel borított portálok, istenek. De mégis átjutott rajta, és kezdett belejönni a fantasztikus élmények közti hánykolódásba.

De ez… Grace arra számított, hogy agya mindjárt felmondja a szolgálatot, hogy ez már túl sok neki. Hogy már nem bír el több képtelenséget.

De meglepő módon, elméje örömmel üdvözölte az újabb elképesztő lehetőséget.

Grace a hajvégeivel játszott, és felsóhajtott. Kislánykorában az apja minden este mesélt neki egy könyvből. Az apjának az volt a kedvence, amikor egy herceg megment egy hercegnőt az ádáz sárkánytól, de Grace sosem kedvelte ezt a történetet. Mindig is azt szerette volna, ha a sárkány legyőzi a satnya herceget, és a hercegnő elröpülhet a felhőkön, a sárkány hátán. Erre tessék, itt ül egy hús-vér sárkány a nappalijában!

− És még mit tudsz? − kérdezte Grace érdes hangon.

Darius csak felhúzta a szemöldökét, amolyan ne akard tudni villanással a szemében.

− Nos? − kérdezte Grace.

− Majd ha készen állsz a válaszokra, megkapod.

De addig… − a férfi vállat vont.

− Hát jó − fortyant fel Grace. − Ha nem mesélsz nekem a képességeidről, akkor legalább azt mondd el, hogy miért semmisítetted meg a bátyám könyvét! Vissza akartam adni neki.

− Atlantiszról a felszínlakóknak ne legyen írásos bizonyítékuk.

− Darius szeme kékje úgy őr vény lett saját életet élve, mint a Köd, amit őrzött. − Vagy a könyvet, vagy téged meg kellett semmisítenem. De lehet, hogy rosszul döntöttem.

Grace jobban kedvelte a másik Dariust, a mézszeműt, akitől pezsgett a vére, és legmélyebb fantáziaképei keltek életre.

− Most pedig szerezd meg a mellényt! − követelte Darius keresztbe font karral.

− Miféle mellényt? − értetlenkedett Grace.

− Amit ígértél a barlangban, hogy megvédjen a fegyvereitektől.

Tényleg megígérte. Grace sóhajtva átügetett a folyosón a hálóba.

Bekapcsolta a számítógépet − miközben Darius végig ott állt mögötte, kezeit a lány székének a karfáira téve, mellkasa nekifeszülve a lány hátának −, és talált egy oldalt, amely fegyverekre és egyéb felszerelésekre specializálódott.

− Tetszik ez a dolog − mondta Darius. − Ez a számítógép.

Grace alig tudott koncentrálni a férfi testközelében. − 250 dollár darabja − mondta, miközben idegesen fészkelődött a székében. Talán be kellene kapcsolni a légkondit, alig fért a bőrébe. − Biztos, hogy akarsz egyet rendelni?

− Egyet? Nem! Húszat. Egyelőre.

− Húszat? Honnan szerzel rá pénzt? Nem hinném, hogy van nálad.

− Megengedem, hogy te fizess.

Naná. − Extra méret kell? − Na, ezzel aztán tuti, hogy sikerül fölhívnia magára az FBI figyelmét! De ha Dariusnak szüksége van rá, hát legyen! Elvégre segítenek egymásnak.

A rendeléshez Grace-nek mindkét hitelkártyájára szüksége volt. Ráadásul éjszakai szállítást kért, amivel megduplázta a postaköltséget. − Reggelre itt lesz.

− Látogassuk meg az Argonauták dolgozóit! − határozott Darius. − Utána pedig beszerzünk lövedékeket, és megmutatod, hogyan kell használni.

Akár egy diktátor, gondolta Grace, és eltűnődött, vajon a férfi az ágyban is ilyen követelődző-e. Lopva odapillantott Darius szigorú arcélű profiljára. Ó igen! Kétségtelenül! Grace megremegett. Nyelt egy nagyot, lezárta a gépet, felszökkent a székből, elmozdítva a férfi kezét. − Szerinted többet tudnak, mint amennyit nekem elárultak?

− Talán igen. Talán nem.

Ezzel aztán nem sokra megyünk! De Grace-nek volt egy gyanúja. Nem voltak azok a pasik olyan ártatlanok, mint amilyennek tűntek! Ki van zárva! Dühös volt magára, hogy ez nem esett le neki korábban. Aggodalom fogta el. − Ha most elindulunk, egy órán belül ott vagyunk.

− Még nem. − Darius lehajolt, kezét visszatette a szék karfájára. A lány térde nekiütközött a férfi combjának, és a férfi tekintete végigvándorolt rajta.

Mint a tűz. Úgy nyelte el a tekintetével, hogy úgy érezte egy pillanatra, valóban megsemmisül.

− Először is − mondta Darius − megfürdesz. Gyorsan − tette hozzá.

Lángoló vörös izzás foltozta a lány arcát. − Azt akarod mondani, hogy… − Grace olyan megalázottnak érezte magát, hogy a mondatot is alig volt képes befejezni. − büdös vagyok?

− Itt koszos vagy. − Darius végigjártatta ujjait a lány szája fölött.

− És itt is. − Majd elindult az áll felé, miközben orrlyukai kitágultak.

− Gyönyörű vagy, de talán nem ártana megfürdened, mielőtt útra kelünk.

Darius tényleg gyönyörűnek látja? Grace szinte elolvadt a székben. A legtöbb férfi kicsit túl gömbölydednek találja, kicsit túl vörösnek és szeplősnek.

− Sietek! − Remegő térddel felpattant, kiviharzott a fürdőbe, majd becsapta maga után az ajtót.

Grace magára zárta az ajtót. Még Darius merészelne besettenkedni, levetkőzni és bebújni vele a zuhany alá, hogy a forró víz elárassza összefonódott, meztelen testüket! Hátával a hideg falhoz támaszkodott, és jó mélyeket lélegzett.

A fenébe, hiszen közben azon imádkozik, bárcsak Darius fölégetné a zárat!

TIZENHARMADIK FEJEZET

Alex Carlyle-nak egyszerre volt melege, és rázta a hideg.

Egy szimpla kis őr mutatta meg a legújabb börtönét. Egy átkozott kis őröcske, mert egy ideje Alex már nem jelent komoly veszélyt. A drogok, amelyeket a fogva tartói pumpáltak a szervezetébe, megtették hatásukat. Szolgálatkész, tántorgó, függő lényt faragtak belőle. Már a menekülés sem izgatta. Elhülyítették.

Vagy talán a túl sok vérveszteség az oka a gyöngeségnek. A vámpírok bármikor szívhatnak a nyakából, csak nem szabad megölniük. Bár lassan azt kívánta, inkább végeznének már vele.

Hónapok óta Atlantisz töltötte be minden egyes gondolatát, és amikor végül megszerezte a bizonyítékot, hogy valóban létezik, többé már nem érdekelte.

Remegett. A szoba hideg volt, látta a saját leheletét, ugyanakkor a bőre égett. Leroskadt a kemény padlóra. Mintha hosszú, éles körmök karmolnák a gerincét, úgy remegett meg a fájdalomtól.

Egy nő sétált be a cellába. Az egyetlen kijárat be is csukódott mögötte.

Alex lehunyta a szemét, túl fáradt volt ahhoz, hogy bárki is fölkeltse az érdeklődését. Apró, finom kezek ragadták meg a vállát, és gyöngéden megrázták. Kinyitotta a szemét, és azon kapta magát, hogy Teira gyönyörű, földöntúli arcát bámulja.

− Szükséged van segítségre? − kérdezte a nő.

Alex már rég elvesztette a szemüvegét, de a nélkül is látta a nő világosbarna szemében az aggodalmat megcsillanni. Ennek a nőnek van a világon a leghosszabb szempillája, és ugyanúgy fénylik, mint a derékig érő haja. A nő váltig állította, hogy ő is rab. Már annyi helyre hurcolták őket, hogy Alexnek fogalma sem volt, hol van.

Ez a mostani cella csupaszra volt nyúzva, mintha mindent levakartak volna a falakról. − Jól vagyok − hazudta. − Hol vagyunk?

− Az otthonomban.

Teira otthonában. Alex némán fölsóhajtott. Vagyis valahol Atlantiszban, feltéve, ha a nő igazat mond. Fogalma sem volt, hogy elhiggyen-e egyetlen szót is, ami kiáramlik ebből a gyönyörű szájból.

Többé nem tudta, kiben bízhat.

Mostanában becsapta és átverte mindenki, aki csak az útjába akadt. Csapatának minden tagja elárulta, önként kiadva a tartózkodási helyét, és úti célját pár dollárért. A pasiról, akit azért fogadott fel, hogy biztonságban átkísérje az Amazonason, kiderült, hogy valójában fizetett zsoldos. Úgyhogy jobb lesz vigyázni Teirával.

A nő kifinomult szépsége és jámborsága hegynyi hazugságot is takarhat akár. Mellesleg túlságosan is aggódik érte, túl buzgón érdeklődik a hogyléte felől. Talán azért küldték Teirát, hogy kiszedje belőle a medalion helyét, gondolta keserűen Alex. Mi másért zárnák össze vele egy cellába? Gúnyosan fölnevetett. Nyilván, hogy kicsikarja belőle a választ.

Teira nem is az ő ízlése. Alex az olyan nőket szerette, akiken jó vastagon áll a smink, és tapad a ruha a műtéti úton megalkotott feszes testre. Azokat a nőket szerette, akik keményen kefélnek, és még azon az éjszakán le is lépnek minden teketória nélkül, az a legjobb, ha egyáltalán nem is lelkiznek.

Az Teira-félék csak megrémisztettek. A smink és feszes ruha helyett az ártatlanság levegője lengte be őket, a „vegyél feleségül, és csinálj nekem gyerekeket” típus mindig is nyomasztotta.

Túl sok évet töltött beteg apja ápolásával, túlságosan félt otthagyni a házat, ahol szükség volt rá. De ennek vége. Olyan távol tartotta magát a tiszta nőktől, amennyire csak tudta. Már a gondolattól is émelygett a gyomra, hogy valaki folyamatosan le akarja kötni. Ha legalább valami jó kis feslett barnával zárták volna össze. Az igen!

Összeszorította a fogát. Soha nem kellett volna megszereznie azt az átkozott medaliont.

Vajon mit kezdett vele Grace? Nem kellett volna elküldeni neki! Egyáltalán nem akarta belekeverni a húgát; de csak akkor fogta fel a veszély súlyát, amikor már túl késő volt. Csak Grace nehogy bajba kerüljön! Alexet igazából három ember érdekelte a világon, és Grace a lista élén állt. Az anyja és Sophie nagynéni voltak a második és harmadik helyezett.

Teira ismét gyöngéden megrázta. A lány ujjai, akár a jég, és vacogott a foga.

− Mit akarsz? − förmedt rá a lányra.

Teira meghökkent, de nem hátrált. − Szükséged van rám? − kérdezte újra. A lágy hang olyan gyöngéden lengte be a férfit, akár a tavaszi szellő. Teira nem tudott igazán jól angolul, de az alapokat elég gyorsan elsajátította.

− Jól vagyok − igyekezett a nőt lerázni Alex.

− Segítek fölmelegedni.

− Nincs szükségem az átkozott segítségedre!

Menj a saját sarkodba, és hagyjál engem békén!

A lány ártatlan arcvonásai szomorúságot tükröztek, de engedelmesen elsomfordált.

Alexet csalódottság járta át. Sosem vallaná be magának, soha nem mondaná ki hangosan, de szerette a lányt a közelében tudni. Hiába fedte kosz a puha bőrt, még így is olyan egzotikus illata volt, mint egy nyári viharnak. Az illat megnyugtatta a férfit, ugyanakkor meg is ijesztette. A lány nem az ő ízlése, de gyakran azon kapta magát, hogy sóvárogva bámulja, hogy legszívesebben a karjaiba venné, simogatná.

Mintha a lány megérezte volna legbelsőbb vágyait, visszahúzódott hozzá, és remegő ujjakkal megsimogatta a homlokát, majd az orrát, az állat, s érintése könnyed volt.

− Miért nem hagyod, hogy segítsek?

Alex fölsóhajtott, élvezte a cirógatást, pedig tudta, le kellene állítania a lányt. Feltehetően rejtett kamerák vannak beépítve mindenhová, és nehogy már bárki is azt gondolja, hogy végül beadta a derekát ennek a nőnek.

− Van fecskendőd? Van olyan anyagod, akármi is az, amit ezek beadnak nekem?

− Nincs.

− Akkor nem tudsz segíteni.

Teira furcsa szimbólumokat kezdett a férfi arcára rajzolni az ujjával. Intenzív koncentráció tükröződött arcvonásain.

Alex reszketése lassan alábbhagyott, és már nem fázott annyira. Izmai elernyedtek.

− Most jobb? − kérdezte a lány bátortalanul.

Alex tettetett közönnyel összeráncolta a homlokát, és vállat vont. Milyen szimbólumokat rajzolt Teira, és vajon mit jelentenek? És az isten szerelmére, hogy tudott segíteni rajta? Persze ahhoz túl makacs volt, hogy rákérdezzen.

− Miért nem kedvelsz? − suttogta a lány, és az alsó ajkába harapott.

− Valamennyire azért kedvellek. − Alex be nem vallotta volna, hogy már nem élne a lány nélkül. A fogva tartói, akik a dzsungelben is üldözték, végül egyik helyről a másikra hurcolták brutálisan elbántak vele. Megverték, leszedálták, és majdnem teljesen kiszáradt. A férfi megremegett az emlékképektől. Mindig Teira volt ott, amikor már mindenki cserbenhagyta, ő várt rá, ő vigasztalta. Néma erővel és méltósággal tartotta benne a lelket.

− Téged miért tartanak fogva? − kérdezte Alex, de már meg is bánta az őszinte közeledést. Nem akarta végignézni, amint a lány vonásait hamisság felhőzi be, ahogy elméje megfonja a hazugságok hálóját. Hiszen tudta, miért van itt a lány. De mi van, ha mégsem?

Teira lassan lefeküdt Alex mellé, és karjával átkarolta a férfi derekát. Ez a nő úgy igényelte a testi kontaktust, amilyennel Alex még soha nem találkozott. Mintha Teira egész életében letagadta volna a vágyait. Persze nem mintha neki nem esne jól, ahogy a lány puha kis teste hozzásimul.

− Legyilkolták a férjemet és a hadseregét. Próbáltam… mi az a szó? − húzta össze a szemöldökét, ahogy kutatott az elméjében. A férfi mélyen a lány szemébe nézett, de nem látott kétszínűséget tükröződni.

− Legyőzni őket?

− Igen − felelte Teira. − Legyőzni őket. Megpróbálni legyőzni őket.

Alex nem tudta, mennyit higgyen el a történetből, de sehogy sem esett jól neki, hogy a lány egy másik férfihoz kötődött. Azt meg végképp nem értette, miért érzi magát megbántva. − Nem tudtam, hogy férjnél voltál.

Teira elfordította a tekintetét, elnézett Alex válla fölött. Szomorúság itatta át a vonásait, és amikor újra beszélni kezdett, fájdalma mintha életre kelt volna.

− Az egybekelés túl hamar véget ért.

Most először Alex azon kapta magát, hogy hozzáér a lányhoz. Ujjait a lány keze köré fonta, és lágyan megszorította. − Miért ölték meg?

− Hogy az emberek uralják a Ködöt, amelynek ő volt az Őrzője, és persze a vagyonára is pályáztak. Még itt, ebben a cellában is leszedték az ékköveket a falról. Annyira hiányzik! − fakadt ki Teira.

Hogy az emberek uralják a Ködöt, amelynek ő volt az Őrzője… Alex tudta, hogy a lány Atlantisz lakó, de arra nem álmában sem gondolt volna, hogy egy őrzőnek a felesége. Pontosabban a volt felesége. Jó ég, milyen ostoba volt! Hát persze, hogy a lányt életben tartják! Hiszen olyan dolgokat tudhat a Ködről, amit senki más. Alex most más szemmel kezdte tanulmányozni Teira arcát. Orrának finom lejtését és a világos szemöldök tökéletes ívét. − Mióta… − Alex képtelen volt kimondani, hogy férjed − nincs veled?

− Hetek. Rengeteg hét telt már el azóta. − Teira megérintette a férfi ajkát. − Segítesz megszökni?

Megszökni. Milyen csodálatosan hangzik! Milyen rémisztőén. Alex elvesztette az időérzékét, fogalma sem volt arról, mióta raboskodik. Egy napja? Egy éve? Kezdetben számtalanszor próbált megszökni, de mindig sikertelenül.

Ahogy a férfi a hátára gördült, sajogni kezdtek a csontjai. Fájdalmasan felnyögött. Teira fejét a férfi vállára tette, lábát pedig a férfi lábán pihentette.

− Te is magányos vagy, akárcsak én − szólalt meg a lány.

− Tudom, hogy az vagy.

Teira tökéletesen idomult a testéhez. Túl tökéletesen. Mintha kifejezetten így alkották volna meg őket, hogy az idomaik passzoljanak egymáshoz. És Alex valóban magányos volt. Némán bámulta a mennyezetet. Rejtély ez a nő. Vajon egy szívtelen kis kurva, aki csak a medaliont akarja, és áruba bocsátja a testét, hogy megszerezze? Vagy tényleg olyan ártatlan, mint amilyennek látszik?

− Mesélj magadról!

Teira már ezerszer kérte erre, és Alex most úgy látta, abból csak nem származhat baj, ha kiad némi információt magáról. Semmi lényegeset, csak egy-két általánosságot. Persze Grace-t nem szabad megemlítenie.

Vigyáznia kell, nehogy fölhasználják a húga iránt érzett szeretetét.

− Huszonkilenc éves vagyok − fordult Teirához.

Kezét a nő fejére tette, majd beletúrt a hajába. A tincsek nem pusztán úgy csillogtak, mint a gyöngyfényű Hold, de olyan selymesek is voltak, minta az ember elszakadna a földről. − Mindig is szenvedélyesen rajongtam a gyors kocsikért. − És a még gyorsabb nőkért, tette hozzá gondolatban. − Soha nem házasodtam meg, gyerekeim sincsenek. Manhattanben élek egy lakásban az Upper East Side-on.

− Man-hat-tan − gyakorolta a kiejtést a lány. − Mesélj még!

Alex nem említette a bűnözést, sem a légszennyezést, inkább olyan részletekkel szolgált, ami a lányt érdekelhette. − Legyen éjjel vagy nappal, amilyen messze csak a szem ellát, hömpölyög a tömeg az utcákon. Az épületek a felhőkig érnek. A boltok és pékségek sosem zárnak be. A város a vágyak megvalósulásának színtere.

− Az én népem ritkán téved a felszínre, de a te Man-hat-taned még nekem is tetszene.

− Most mesélj a te otthonodról!

Ábrándos emlékezés felhőzte a lány szemét, arany tekintete bebarnult, szorosan hozzádörgölődött Alexhez. − Egy sárkánypalota belsejében vagyunk, ha nem is gondolnád ennek a cellának az alapján. Tenger örvénylik körülöttünk. A szivárvány minden színében nyílnak virágok. Sok templomunk van az istenimádáshoz − mondta Teira immár saját anyanyelvén −, de sokunk megfeledkezett már az istenekről, ahogy ők sem törődnek velünk.

− Ne haragudj − Alex kezdte érteni a lány nyelvét, de távol állt a folyékony beszédtől −, de nem értettem mindent abból, amit mondtál.

− Azt mondtam, bárcsak megmutathatnám neked az otthonom.

Alex tudta, hogy másról is szó van, de annyiban hagyta a dolgot.

Milyen csodálatos volna körbejárni Atlantiszt! Beszélhetne a lakosokkal, bepillantást nyerhetne az otthonukba, sétálhatna az utcákon, és tanulmányozhatná a kultúrájukat!

Megírhatná a tapasztalatait! És… Alex megremegett, amikor rádöbbent, hogy visszasüllyed a régi gondolatsémáihoz.

− Bárcsak lenne hozzá erőm, hogy segítsek, hogy megértsd a nyelvemet! − mondta Teira. − De legyöngültem már ahhoz, hogy egy ilyen varázsige működhessen. − Elcsöndesült, és ujjait végigjártatta a férfi állán. − Ki az a Grace?

Alex elborzadva pattant fel, mintha a lányt maga az ördög küldte volna. Megszédült, riadtan pislogott, éles fájdalom hasított a tarkójába. Majd megbotlott a sarokban álló vizeskorsóban, és elcsúszott. Amikor összeszedte magát, gyanakodva méregette Teirát. − Hol hallottad ezt a nevet?

A lány remegve felült, és ijedten összekuporodott. − Álmodban szoktad emlegetni.

− Többé ne ejtsd ki a nevét! Soha többé! Világos?

− Bocsánat. Nem akartalak felbosszantani. Csak…

Ekkor nyílt az ajtó.

Porzott a padló a három férfi talpa alatt. Az egyik egy kis asztalt hozott magával, a másik egy széket, a harmadik pedig egy fatányéron ételt. Hamarosan egy negyedik férfi is csatlakozott hozzájuk, félautomata fegyvert ringatva a kezében, melyet aztán vigyorogva Alexre szegezett. Vagyis mindjárt megkapja a napi drogadagját, hogy eltompítsák az ítélőképességét.

Teira reszketett a félelemtől. Minden nap ugyanezek hozták az ételt: kenyeret, sajtot és vizet. Minden nap kitessékelték Teirát a helyiségből, hogy Alex egyedül fogyassza el az ebédjét. És a nő minden nap megpróbált ellenállni: küzdött, karmolt és sikított. Alex mostanáig úgy volt vele, hogy a lány ellenkezése csak színjáték, hogy csak azért hurcolják el, hogy kiderítsék, mit szedett ki Alexből aznap, de ahogy most elnézte őt, ez egyszer alaposan szemügyre vette, valódi rettegésnek a jeleit vélte fölfedezni a szemében.

A lány amúgy is sápadt bőre teljesen fakóvá vált, még a vénák halvány nyomai is látszottak. Szeme kikerekedett a félelemtől, dacosan szorította össze a száját, hogy visszatartsa a riadt sikolyokat.

Az egyik őr letette az asztalt Alex elé, majd odasétált Teirához, és durván megragadta az alkarját. A lány nem védekezett, némán szökkent talpra. Egyre csak Alexet nézte, könyörgő tekintettel.

− Most egy időre egyedül leszel, aranyom − szólalt meg az őr.

Akár nekik dolgozik Teira, akár nem, Alex most már biztos volt benne, hogy a lány félelme nagyon is valódi. − Hagyják békén! − fakadt ki dühödten, és megragadta a lány másik karját, mintha kötélhúzásos játékban venne részt.

A másik őr elkomorodott, megindult Alex felé, és hozzá vágott valamit a halántékához. Alex látása elhomályosult, térde rogyott, majd elzuhant. Teira felkiáltott, Alexért nyúlt, aki kétségbeesetten nézte, ahogy az őrök pofon ütik a lányt, és vér fakad a szájából.

Ekkor végképp bedühödött. A forró, vak düh olyan mélyről feltörő erőt kölcsönzött a férfinak, amiről azt hitte, már rég elszállt belőle. Ordítva pattant fel, és támadt neki Teira bántalmazójának, mire a másik három őr azonnal nekirontott, és Alex megint azon kapta magát, hogy legyőzték, lefogták, és újra tehetetlen.

− Alex! − kiáltott Teira.

Fölkelni! Parancsolta egy belső hang. Segíts neki! Alex minden maradék erejét összeszedve föltápászkodott, mire valaki megragadta a karját. Éles fullánk hatolt a vénájába. Ismerős melegség járta át, lenyugtatta, ellazította. A csontjaiban lévő fájdalom enyhült, száraz szája benedvesedett. Amikor elengedték, lerogyott a földre, harci kedve teljes mértékben elpárolgott.

Teirát elhurcolták.

Alex lehunyta a szemét, és hagyta, hogy elméje elússzon a semmibe. Lépések visszhangoztak a fülében, majd minden elcsöndesedett. De aztán hirtelen meghallotta, hogy valaki egyenesen hozzá közeledik.

− Na, bejön a nőcske? − kérdezte egy férfi. Ismerős hangja volt.

Alex küzdött az agyát behálózó homállyal, bambán pislogott az újonnan érkezőre. Mogyorószínű szemek bámultak rá, hiszen pont ilyen szeme van a főnökének, Iaszón Gravesnek. Iaszónt az önhittség szinte tapintható aurája lengte körül. Sárkánymedalion függött a nyakában.

Alex szeme összeszűkült. Sosem tekintette barátjának ezt az embert, de megbízható főnöknek tűnt az elmúlt négy évben, amíg neki dolgozott. Árulás történt Alexszel, keserű érzés volt, ahogy rádöbbent, mit is jelent ez.

Korábban is gyanította már, hogy nem bízhat Iaszónban, de a konkrét bizonyosság megdöbbentette. Soha nem lett volna szabad ellopnom a medaliont, gondolta keserűen.

− Nem mondhatod, hogy nem vagyok vendégszerető − szólalt meg Iaszón. Szeme önelégült fensőbbségtudattól fénylett.

Alexben újra életre keltek a düh szikrái, áthatoltak a drogok által keltett nyugalmon. Bárcsak lenne annyi erő a testében, hogy tegyen valamit! − Mit művelnek Teirával? − Most már biztos volt benne, hogy a lány nem dolgozik senkinek, hanem szeretne megmenekülni, ahogyan ő is.

− Megnyugtatlak, semmi olyat, amit ne élvezne.

Ha most lenne nála fegyver, képes lenne gyilkosságot elkövetni, gondolta Alex.

− Hozd vissza a lányt − dörmögte. − Most!

− Először mi ketten elbeszélgetünk.

Alex tehetetlen dühe olyan fényesen izzott, mint egy neoncső. Lehunyta a szemét.

− Konkrétan mit akarsz tőlem, Iaszón?

− Hívj csak Mesternek − mondta a főnöke. − Itt mindenki így szólít. − Helyet foglalt az asztal melletti széken, és levette a fatányér tetejét.

A levegőben terjengő fűszeres hús és a friss gyümölcsök illatától Alexnek összefojt a nyál a szájában. Ez nem a szokásos kenyér és sajt. De aztán rájött, hogy az ételt nem neki hozták. Mióta nem evett ilyesmit, aminek ilyen isteni illata van? Keserűen elnevette magát. Végül is teljesen mindegy.

− Mi lenne, ha inkább úgy szólítanálak, hogy Szemétláda? − fortyant fel Alex.

− Próbáld ki, csak ne csodálkozz, ha a saját beleiddel fojtlak meg − felelte Iaszón könnyedén, szinte vidáman. − Aztán ugyanezt megteszem Teirával is.

− Akkor hát Mester. − Szemétláda. Alex fájdalomtól megvonaglott arccal feltornázta magát ülő pozícióba, és összefonta karját a mellkasán.

Iaszón rátekert a villájára egy adag tésztát, és így szólt: − Makacs vagy, Alex, keményen állód a sarat. Alex zavarba jött, küzdött vele, hogy arca kifejezéstelen maradjon. − Hogy érted?

− A húgod, Grace. − Iaszón komótosan harapott.

Lehunyta a szemét, lassan rágott, ízlelgette az ételt.

− A kép, mely az íróasztalodon van róla, az egy tízéves kislány képe.

Alex nyugtalansága rémületté fokozódott, és a hideg levegő a csontjáig hatolt. − És akkor mi van?

− Továbbra is törekedett arra, hogy közönyösnek látsszon.

− Egy érzéki, nagyon is érett Grace-t találtunk a dzsungelben, éppen téged keresett. Roppant csinos.

− Iaszón lenyalta a krémes fehér szószt a villájáról.

Alex felpattant, hogy megragadja a férfi nyakát, de teste nem akart közreműködni, még félúton te-hetetlen zsákként zuhant vissza a padlóra. − Hol van Grace? − zihált. − Bántottad?

− Ugyan, dehogy! − felelte Iaszón, mint aki mélyen sértve érzi magát. − Mégis milyen embernek gondolsz engem?

− Ugye, nem akarod, hogy erre válaszoljak? − Alex idegesen az arcát dörzsölte. − Hol van a húgom?

− Nyugi. Visszarepült New Yorkba. Jelen pillanatban biztonságban van. Írtunk neki egy e-mail-t, mintha tőled érkezett volna, biztosítottuk afelől, hogy jól vagy, és a saját biztonsága érdekében remélem, hogy meg is elégszik ennyi információval.

Alexnek összeszorult az állkapcsa. − Hagyjátok őt békén.

− Ez ugyebár nyilván rajtad is múlik. − Iaszón az asztalra könyökölt, és Alexhez hajolt. − Hol van a medálom, Alex? − kérdezte érdes hangon.

− Megmondtam az embereidnek, hogy elvesztettem. Fogalmam sincs, hol van.

− Meggyőződésem, hogy hazudsz − felelte Iaszón. Egy ananászszeletet tartott az ujjai között, majd a foga közé csúsztatta, a lé végigfojt az állán.

Letörölgette a nedvességet az asztalkendőjével, mint egy igazi déli úriember. Hajdan ő gúnyolta ugyanezért Alexet.

− Minek neked az? Hiszen itt lóg egy a nyakadban.

− Mindegyik kell.

− Minek? Nem aranyból vagy ezüstből készültek, hanem fémből. Értéktelen bizsu, semmi több.

Persze mindketten tudták, hogy ez nem igaz.

Iaszón vállat vont. − A viselőjét olyan hatalommal ruházzák fel, amely meghaladja a mi értelmünket, bár még nem jöttünk rá, hogyan használjuk ki ezt az erőt. Idővel − folytatta magabiztosan. − Idővel. Ebben a palotában minden ajtót nyitnak, és dőzsölünk az ékkövekben. Te is kaphatnál belőle… kértem a segítségedet, te döntöttél úgy, hogy ellenem fordulsz.

− Tényleg azt gondolod, hogy meggondolatlanul meglophatod ezeket a népeket, és sértetlenül elsétálhatsz? − fakadt ki Alex. − Ők az istenek gyermekei, és én csak tanulmányozni szerettem volna őket.

− Nem. Nyilvánosságra akartad őket hozni. Azt hitted, hogy ezzel jót teszel velük? Azt hitted, hogy majd a világon senkinek nem jut eszébe leigázni Atlantiszt és elrabolni a kincseiket? − vágott vissza Iaszón. − A kérdésedre válaszolva, nem, nemcsak gondoltam, hogy meggondolatlanul lophatok tőlük, hanem tudtam, hogy menni fog. Aránylag könnyedén.

Alex a fejét csóválta ilyen arcátlan önteltség hallatán. − Meséld már el, mégis hogyan csináltad! Játszhatunk olyat, hogy a Rossz Fiú színt vall.

Rideg fény villant Iaszón szemében, ugyanakkor látszott, hogy annyira szeretne eldicsekedni, hogy ez elnyomta a dühét. − Mielőtt átléptem volna a portált Rondában, beeresztettem annyi fentanyl-gázt, amennyi egy hadsereget is álomba ringatna. Majd beküldtem az egységeimet. Sokan odavesztek, de háborúban megesik az ilyesmi. A Köd Őrzője akármilyen erős volt is, a hatalmas tűzerő ellen nem tehetett semmit.

− És mi van az embereivel? A Ra-Dracus Könyve szerint minden Őrzőnek egy hadseregnyi sárkány áll a rendelkezésére a palotájában.

− Á! A Ra-Dracus Könyve! − Iaszón fennhéjázva emelte meg az ékköves serleget, és kiitta a tártalmát. − Megköszöntem már neked a könyv megszerzését? Az életemet változtatta meg.

− Elloptad tőlem − Alex szeme összeszűkült.

− Hát persze! Ahogyan te is loptál tőlem. Ilyen az élet rendje. − Majd önelégült mosollyal még hozzátette: − Elkövetted azt a hibát, hogy a számítógépedbe írtál följegyzéseket, és én szorgalmasan figyelemmel kísérem a dolgozóim munkásságát.

− Vagyis betörsz a magánéletükbe.

Iaszón vállat vont. − Amikor kiderült, mit rejtegetsz, tudtam, hogy meg kell szereznem. Tehát fizettem valakinek, hogy lopja el nekem.

− Tény, hogy elloptam tőled a medált, de mindig is szándékomban állt visszaadni. Nem sejtettem, hogy egyáltalán van róla fogalmad, mi az.

− Ó dehogynem! − Lágyan morajló nevetés tört fel a férfiből. − Lassan kiürítem ezt a palotát, megfosztom minden egyes drágakövétől, minden egyes aranyától, minden egyes finom szövetétől, és eladom odafönt. Mit hittél, honnan jut azokra az új épületekre? A méregdrága cuccaimra? − Szünetet tartva megemelte az állat. − És ugyanezt fogom tenni a másik sárkánypalotával is. De hol is tartottam? Hogy öltük meg a sárkányhadsereget? Ugyanúgy, ahogy rájuk találtunk! A Ra-Dracusból feketén-fehéren kiderül, hogy a hidegtől és a lövedékektől elgyöngülnek. A leggyorsabb és legegyszerűbb megoldást választottam.

− Szörnyeteg vagy − suttogta Alex, elborzadva attól, amit Iaszón tett, és amit tenni képes.

− Szörnyeteg? Aligha. Az Atlantisz lakói a szörnyetegek. Hadd ejtsek pár szót Teiráról, az édes Teiráról, akit annyira szeretnél megvédelmezni!

Ő is sárkány, szeszélyes fajta. − Iaszón figyelte, ahogy Alex elsápad, majd elégedetten bólintott. − Látom, érted, miről beszélek.

− Én is olvastam a Ra-Dracust.

− Akkor azt is tudod, mi történik, ha földühítesz egy sárkányt? Valódi szörnyeteggé transzformálódik. Gyilkossá.

− Ha Teira valóban sárkány, hogyhogy nem alakult még át? Miért nem szökik meg? − Alex elhallgatott egy pillanatra. − Miért nem ölt még meg téged?

− Látta, hogy a fegyvereink mit tettek a népével, és retteg tőlünk. A félelem a legádázabb lényt is alázatossá varázsolja.

− És talán ezért van itt ilyen hideg. Hogy ő is elgyöngüljön, mert félsz tőle. Iaszón összehúzott szemmel így felelt: − A sárkányok napokig, hetekig elvannak élelem nélkül, aztán hirtelen intenzív vágyakozás lesz úrrá rajtuk. Tudod, mit esznek, amikor elhatalmasodik rajtuk a vágy, Alex?

Alex nyelt egyet. Nem tudta, de volt egy-két tippje.

− Bármit, ami az útjukba kerül − felelte Iaszón.

És elégedetten dőlt hátra a székében. − És tudod, hogy Teira mire fog vágyni, ha rátör az éhség? Rád, Alex. Rád. Nem fog átalakulni sárkánnyá, egyszerűen csak nekiáll harapni.

Alex szédülni kezdett, és a fejét rázta. − Az a lány soha nem bántana engem. − Maga sem tudta, mikor kezdett úgy gondolni Teirára, mint a szövetségesére, hogy mikor múltak el az ellenérzései, de annyit tudott, hogy az elmúlt hetekben sokat jelentett neki a lány jóindulata.

− Nagyon magabiztosnak tűnsz, amit nem igazán tudok mire vélni − nevetett föl Iaszón. − Ismerem a szörnyek természetét, és biztosra veszem, hogy amikor eljön az idő, a te testedből fog falatozni, mert te leszel az egyetlen élelem a látószögében. Lehet, hogy maga sem akarja majd, talán még utálni is fogja magát ezért, de meg fogja tenni.

− Mire megy ki a játék? Minek ez az egész hajcihő? Miért nem végzel velem most azonnal?

− Áruld el, hol a medalion, és szabadon eleresztelek. Akkor elfelejtjük, hogy ez az egész megtörtént.

Hazug, kiáltott fel majdnem Alex. Hacsak Iaszón nem úgy értette, hogy mielőtt elengedné, a fejét elválasztja a testétől.

Újra levertség vett rajta erőt, lehunyta a szemét − Fogalmam sincs, hol van. − Alex hangja messzire hangzott.

− Valóban emlékeztetnem kell téged arra, hogy nem átallok akár fölkeresni jó anyádat? Nagynénidet? A húgodat? Patrick, igen megbízható emberem, aki rátalált Grace-re, semmi másra nem vágyik jobban, minthogy szétfeszítse a lábát, mielőtt megöli.

Alex képtelen volt szólásra nyitni a száját; elnehezült minden porcikája. Végül erőtlenül így szólt:

− Ha bárki egy ujjal is hozzáér a családomhoz, én…

− Igen? − kérdezett vissza Iaszón gúnyosan.

Alex nem válaszolt. Nevetségesen hangzott a fenyegetése… valójában tudta, hogy semmit nem tehet. Itt és most semmiképpen, főleg amíg drogok mérgezik a szervezetét, és amíg el van gyöngülve a vérveszteségtől. Aludni, csak aludni vágyott.

− Átkutattuk a lakásodat, Grace lakását és még anyádét is. Egyelőre mindenki sértetlenül megúszta, de ez egy pillanat alatt megváltozhat, Alex.

Fogytán a türelmem ugyanis. − Iaszón talpra szökkent, átsétált az asztal túloldalára, letérdelt Alex előtt, majd megragadva a fiú haját, hátrarántotta a fejét, arra kényszerítve, hogy belenézzen a szemébe.

− Világos?

− Igen − suttogta Alex rekedten.

− Szánalmas vagy.

Ahogy Iaszón elengedte Alexet, a fiú feje a földhöz csapódott, majd az oldalára fordult, és elvesztette az öntudatát.

Mennyi idő telt el, mielőtt édesnél édesebb illatok árasztották el érzékeit, fogalma sem volt róla. De amikor kinyitotta a szemét, Teira feküdt mellette hozzásimulva, és békésen aludt. Alex ösztönösen arrább húzódott, ahogy Iaszón szavai eszébe jutottak. A lány nem fog sárkányformát ölteni, csak egyszerűen elkezd harapni. Teira aranyszínű szempillája megremegett, és szája sarkában álmos mosoly jelent meg, egy mosoly, melynek hatására Alex gyomra egészen felkavarodott.

− Mi a baj? − kérdezte Teira, és mosolya elhalványult.

Alex már nem volt felbolydulva. Zúzódás csúfította el a lány nyakát, alig volt látható a kosz alatt.

− Semmi − felelte Alex. Kapart a torka. Támolyogva odanyúlt, és gyöngéden megsimogatta az elszíneződést.

− Fájdalmaid vannak? − kérdezte aggódva a lány.

− Mennyit aludtam?

A lány vállat vont.

Alex ujjai a lány arcáról az állára vándoroltak. − Mit tettek veled?

− Semmi olyat − nyugtatta meg a fiút. − Érzésem szerint félnek tőlem.

Alex kuncogott, mély morajlás rezonált a mellkasában. Ezt a nőies kis teremtést nehéz elképzelni dühöngő sárkányként.

− Hogy érzed magad? − Aggodalom pislákolt az aranyszínű szemekben, és Teira rátette a kezét a fiú szívére.

− Most jobb. − Sokkal jobban, hogy a lány itt van a közelben. De a remegés bármikor újra kezdődhet, ezt tudta, és akkor megint szükség lesz egy újabb adagra. − Teira − sóhajtott fel Alex. − Bocsáss meg, amiért csúnyán bántam veled. − Elvhű déli apa sarjaként valóban szégyellte, ahogy a lánnyal viselkedett. New York ide vagy oda, Alex úriember módjára előre kinyitja a kocsiajtókat, ő fizeti a kaját, és valóban fölhívja a nőket, ha megígéri. Nem mintha az a nőtípus elvárná ezt, akikkel ő randizgat. − Azt hittem, nekik dolgozol. Persze ez sem mentség.

A lány zavartan elkapta a tekintetét. − Szeretek veled lenni.

A vallomás jól esett Alexnek, úgy melengette, mint egy télikabát. Hiába nem az ő típusa ez a lány, mégis vonzódik hozzá. Nem tudta többé elrejteni ezt az erőteljes vonzalmat, de már nem is akarta. − Én is szeretem, ha a közelemben vagy − ismerte be Alex.

Habozva feltámaszkodott, és gyöngéden megcsókolta a lányt. Biztos volt benne, hogy Teira számára ez nem más, mint egy szűzies puszi, a vigasz gyors csókja, de Alex nem bírt magával, felnyitotta a lány ajkát a szájával, és mélyen behatolt a nyelvével. Teira egy pillanatra megmerevedett, de aztán elernyedt, majd bevadult a férfi karjaiban. Életre kelt, nyelvét mélyen belemártotta a férfi szájába, kéjesen felnyögött, és beletúrt a fiú hajába.

Izzott körülöttük a levegő, Alexnek forrt a vére. A lány teste hozzáfeszült az övéhez, idomaik tökéletes egységet alkottak. Alex boldogan rohant volna a saját halálába azzal a tudattal, hogy a karjaiban tarthatja ezt a tündéri teremést. Elmerült az édes ártatlanság ízében, mely olyan volt, mint a legtisztább óceán, és nem hasonlított senki máshoz.

Nyögve megragadta a lány derekát, forrón markolva az áttetsző ruhaszövetet. A lány most fölé került. Alexet már az sem érdekelte, ha netán kamerák figyelik őket, és az sem, hogy a lány nem is az esete. A vágy túlnőtt minden megfontoláson. Elmélyítette a csókot, felfedezőutat téve a lány szájában. Ujjaival végigkövetett egy ösvényt a lány gerincén, majd megfogta a fenekét, és rátapasztotta egyre növekvő erekciójára.

A lány Alex nevét nyögte, majd mintha alábbhagyott volna a sietsége, zavartan elfordította az arcát. Tekintetük újra találkozott, forrón és követelőn; szakadozott lélegzetük egyként hangzott. Alex alig bírt magával, hogy hanyatt ne döntse a lányt.

− Alex? − pihegett Teira.

A fiú remegő kézzel simította ki az arányló fürtöket a lány arcából. − Igen, Teira? − Nem a drogok hatására mosódott el a hangja, ilyen mindent elsöprő vágyat még soha életében nem tapasztalt.

A lány a felső ajkába harapott, Alex szerszáma rándult egyet válaszképpen. Majd a lány lehajolt, és ajkát a fiú füléhez érintette. − Ki tudom szabadítani kettőnket.

Alex dermedten szívta magában a szavakat. − Hogyan? − suttogott ádázul, karja szorosan a lány köré simulva.

A lány ravaszul elmosolyodott. − Elloptam egy medaliont.

Alex elnevette magát. Talán tényleg megmenekülnek! És akkor a nőt megeteti valami finomsággal, az elkövetkezendő pár napot pedig ágyban tölthetik.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

Darius fölmérte a környezetét.

Épületek tornyosultak mindenfelé, ameddig csak a szem ellát, magasan nyújtózkodva az ég felé. Az ég felé, amely széles volt, és nyitott, felhős, mentes a kristálytól és víztől. Színek, megannyi szín! Jelek izzottak föl bennük, majd egymásba folytak, ahogy a sűrű embertömeg átgyalogolt rajtuk Darius mellett. Még a Nap is sugározva ragyogott a sárga, a narancs és az arany színeiben. Ami azonban leginkább mellbe vágta Dariust, az illatok sokasága volt, ami belengte és kitöltötte a levegőt.

Érzékszerveinek ez a túlterhelése különös módon kellemesen hatott rá.

Ez a hely nem tudott olyan buja, zöld lombokkal szolgálni, mint az otthona, de New York ezzel együtt is a maga módján nagyszerű és elbűvölő városnak tűnt. Olyan helynek, amely előhívta a Dariusban élő vadat − éppen úgy, ahogyan Grace tette.

Ha ennek vége, akkor… Nem! Nem gondolkodhat így. Nem engedheti meg magának, hogy beleképzelje Grace-t a jövőjébe. Le kell állnia ezzel.

Néhányan az emberei közül körbevették Javar palotáját, hogy megfékezzék az erőszak továbbterjedését az emberi lények között. A keze még mindig ökölbe szorult. A tény, hogy életben voltak, sértette öt.

És Darius nem szerette, ha megsértik. Mellette Grace járt körül egy fényképektől roskadozó asztalt.

− Hamarosan ott leszünk − mondta fölpillantva Dariusra. − Jól vagy? Sápadtnak tűnsz.

Grace átöltözött a fürdője után. Ennivalónak tűnt. Világoskék nadrág tapadt szorosan a lábához, és tengerzöld blúz simult a mellére. Hullám volt az óceánon, magával ragadó és varázslatos.

Darius belemerült a látványba, és boldogan meghalt volna benne. − Ne zavartasd magad miattam.

− Elröpíthetnél minket az Argonautákhoz, és megspórolhatnád nekünk a sétát − mondta a nő. − Alig várom, hogy újra kikérdezzem őket.

Darius is alig várta, hogy kifaggassa őket, de nem tudott csak úgy elsuhanni ebből a városból. Ahhoz maga elé kellett volna képzelnie a célpontot. Semmit nem tud erről a vidékről, gondolta, tekintetével fürkészve a környéket. Egy izzadtságcsepp csurgott a szemébe, melyet letörölt a kezével.

A Nap továbbra is tűzött le a hátára, egyre forróbban minden egyes lépéssel, amit megtett. A teste általában jó barátságban volt a hőséggel. Most egyre jobban elhatalmasodó tompasággal küzdött. Megbotlott, amikor a lábfeje beleütközött egy kőbe. A szája sarka féloldalasán megrándult, ahogy visszanyerte az egyensúlyát. Megvetette a gyöngeség minden formáját, különösen, ha saját magát kapta rajta.

− Nem vagy jól − szólalt meg Grace, erősödő aggodalommal a hangjában. Megfogta a férfi karját, és megpróbálta félrehúzni. Darius lerázta magáról a nő kezét, és menetelt tovább abba az irányba, amit Grace mutatott neki korábban. A női aggodalom nem olyasmi, amiről Darius tudta volna, hogyan kell kezelni. Ennek a nőnek az aggodalma pedig olyasmi volt, amit egyáltalán nem tudott kezelni.

Lefekszem aludni, és megöllek, mielőtt elmegyek, ordította majdnem. Ne vesztegesd az idődet arra, ami az életedből maradt, hogy rám vigyázol.

Dühös grimaszba torzult arckifejezéssel kilépett az utcára. Szerette volna visszakapni békés, érzelemmentes természetét. Elég ebből az „akarom őt!”, „nem akarom megbántani őt!” Marhaságból. Elég!

Hirtelen fájdalom robbant be a fejébe. Olyan kín, amelynél intenzívebbet még soha nem tapasztalt. Meggörnyedt tőle, és szüntelenül az isteneket átkozta.

− Darius! − kiáltotta Grace, megragadva a férfi karját és magához rántva őt. − Vigyázz!

Tülkölés hallatszott. Zúgás. Autók kanyarodtak rá az útra.

Grace szívverése kihagyott egy ütemet a rémülettől, amikor egy taxi majdnem elkapta Darius oldalát. Szíve csak akkor lépett újra működésbe, miután magával húzta a férfit a biztonságot jelentő járdára.

Menet közben véletlenül nekiütközött egy fiatal nőnek, aki az ellenkező irányba tartott. − Elnézést − mondta, elugorva az útból, hogy megelőzze a lány kávéjának kilöttyenését a poharából.

− Nézz az orrod elé! − mérgelődött a járókelő, anélkül, hogy egy pillanatra is lelassított volna.

− Darius, szólj hozzám! Mondd el, mi a baj! − Grace túlságosan félt elengedni a férfit. Megragadta a kezét, és szembefordult vele. − Addig nem mozdulunk innen, amíg el nem mondod.

− Az időm kezd elfogyni itt − mondta Darius.

Grace a férfit tanulmányozta. Darius szoborszerű vonásai megmerevedtek, az ajka összeszorult, a finom vonalak a szeme körül megfeszültek. − Ezt már korábban is mondtad. Mi történik, ha túl sokáig maradsz?

A férfi megrántotta a vállát.

Egyik másodperc ketyegett a másik után, de nem mozdult. Nem beszélt. Többé semmilyen módon nem méltányolta a nő jelenlétét. Egyszerűen csak nézte, ahogy a férfiak, nők és gyerekek ugrándozva elhaladnak előtte, néhányan beszélgetve és nevetve. Néhányan veszekedve.

Talán Darius arra gondolt, hogy Grace használná ellene a tudást. A nő nem tudta, de el volt szánva rá, hogy segítsen neki. − Nézz rám, Darius! Kérlek, nézz rám!

A férfi tekintete fokozatosan ereszkedett le. Lepillantott az épületek tetejéről, tovább a neonfényeken, és végül megállapodott a nőn. Amikor a tekintetük találkozott, Dariusnak enyhén lesüllyedt az álla. Amikor Grace a szemébe nézett, sok mindent látott. Szívfacsaró dolgokat. Fájdalmat látott a férfi szemében és bűntudat meg bánat nyomait. És mindezek mögött talán a reménytelenség pislákolt tompán?

− Amikor visszajöttünk a barlangból − kezdte Grace −, gyönge voltál és sápadt, de miután ittál egy limonádét, jobban lettél. Ha megvársz itt, veszek neked valamit enni.

A bűntudat a férfi szemében elmélyült, Grace pedig elgondolkodott az okán. De Darius lassan bólintott, Grace iránta érzett aggodalma pedig minden mást háttérbe szorított.

− Megvárlak − mondta a férfi.

Grace beszaladt a pékségbe. Frissen őrölt kávébab, egy csipetnyi vanília és szépen elrendezett, ellenállhatatlanul gusztusos muffinok illata keveredett a levegőben. Beállt a sorba. Amikor rá került a sor, rendelt egy üveg ásványvizet és egy mazsolás müzliszeletet magának. Dariusnak egy bűnösen hizlaló csokoládés eklerfánkot kért presszókávéval.

Kezében egy zacskóval és az italokkal visszament Dariushoz. A férfi nem mozdult el arról a pontról, ahol hagyta, és még mindig nagyon sápadt volt.

− Tessék − mondta Grace átnyújtva a fánkot és a kávét. Tekintete rajongó vágyakozással érintette a csokoládét. Milyen rég nem volt része ehhez hasonló élvezetben? Túl rég. Ő és Alex annak idején arra költötték a fizetésüket, hogy egyik doboz fánkot ették a másik után. Annyit ettek, amennyit csak a gyomruk elbírt, vagy néha többet.

Grace pislogott, hogy elűzze az emléket. Az elszántsága, hogy megtalálja Alexet, egyre nőtt.

− Gyere − mondta Dariusnak. − Majd sétálunk, és közben falatozunk.

Ahogy vánszorogva elindultak, Darius belekortyolt a kávéjába. Az arcába valamennyire visszatért a szín, léptei pedig folyamatosabbá váltak. A férfiak nagy ívben kikerülték a párosukat, a nők kétszer, akár háromszor is megnézték őket − vagy inkább Dariust. Grace tudta, hogy ezek az asszonyok azon tűnődnek, hogy ha ez a férfi ennyire vadnak néz ki, már akkor, amikor egyszerűen csak elvonul az utcán, akkor mennyire vadulhat meg szeretkezés közben?

Szűk, fekete ingében és testéhez tapadó fekete nadrágjában ebből a férfiból szinte áradt a szexualitás.

Darius az ujja közé csippentette a fánkot, és minden szögből áttanulmányozta a pompás süteményt. Grace nézte, miközben ízetlen müzliszeletét rágcsálta. − Csak edd meg − mondta.

− Úgy néz ki, mint egy krémes sárrög.

− Ja, ha így állsz hozzá, akkor a müzliszeletemet érdemled. − Megindult nyálelválasztással a lány belecsapta a szeletet Darius kezébe, és magához ragadta az eklert.

− Add vissza! − mondta a férfi.

− Csak a holttestemen át.

− Éhes vagyok.

− Én is.

Grace már készült áhítatosan ráhelyezni a csokoládét a nyelvére, éppen megengedte volna, hogy a krém becsússzon a szájába, amikor Darius kiragadta a kezéből a desszertet.

− Ez az enyém − mondta, majd átnyújtotta a nőnek a müzliszeletet. Grace, készen rá, hogy lecsapjon a férfira, mély torokhangon morgott.

A férfi szája megrándult. − Miért nem vettél magadnak egyet, ha ilyen halálosan akarod?

− Mert… csak azért! − Grace nagy kortyokban itta a vizét, hagyva, hogy a folyadék hidege visszahozza az érzékeit. Racionális lény vagyok, emlékeztette magát, és nincs szükségem fölösleges zsírra.

Ugyanakkor mit számít egy sütemény mindannak fényében, ami az elmúlt időben történt?

− A Föld felszínén minden nő megtagadja magától, hogy megvegye azt az ételt, amelyet enni szeretne? − kérdezte Darius.

Grace visszacsavarta a kupakot az üvegre. − Nem beszélek veled. A földbe döngöltél, a magad oldalára csábítottál, és… és valami buja mágikus bűvös igét alkalmaztál rajtam. − Amint kimondta a szavakat, Grace döbbenten pislogott. Hát persze! Egy varázsige megmagyarázná a láthatólag olthatatlan vágyakozását a férfi iránt, továbbá azt a tényt is, hogy Grace oly gyakran kapja magát rajta, hogy Dariusra gondol, amikor azon kellene töprengenie, hogyan találja meg a testvérét.

A férfi lassan valódi, vidám mosolyra húzta az ajkát. Most először mosolygott rá Grace-re. Egy leheletnyi birtoklásvágy is volt ebben a mosolyban. A szeme aranyszínűre sötétedett. − Vágyakozol utánam?

− Nem, nem vágyakozom! − tört ki a nő, miközben az arca forrón tüzelt. − Csak el tudom rólad képzelni, hogy képes lennél ilyen megvetendő tettre, ez minden.

Darius orrcimpája kitágult, árulkodva arról, hogy tudja, pontosan tudja, mit érez iránta a nő, és azt is tudja, hogy az érzékiség, amelyet Grace átél, teljesen a nő saját lényéből fakad. − Ha nem lett volna ennyi dolgunk ma, akkor hazavinnélek, drága Grace, és elmagyaráznám neked ezt a buja bűvös igét. Nagyon, nagyon alaposan.

Miközben a lány zavartan próbált kitalálni valami választ, Darius végre beleharapott a süteményébe. Mozdulatlanná merevedett. Teljesen, tökéletesen mozdulatlanná. Lassan rágott. Lehunyta a szemét. Majd kinyitotta, és a tekintete orgazmussal fölérő örömtől csillogott. Tovább rágott. Nyelt. − Ez… ez…

Lenyűgöző íz hatás, gondolta Darius, és segített többet visszanyerni az erőmből is. Hogy hívta Grace ezt a mennyei étket? Valami eklernek.

Az élvezetes falatok persze nem voltak éppen olyan ízletesek, mint amilyen maga Grace lett volna, de majdnem annyira. Ha bekenné vele a lány testét, és az utolsó nyomig lenyalogatná róla, akkor valószínűleg már az előtt erezné a felszabadulást, hogy beléhatolna a nőbe.

Oly sok ideje nem volt semminek íze, és most egyszerre mindennek érezni kezdte. Tudta, hogy ezért Grace a felelős, hogy ő a katalizátor. Csak azt nem tudta, hogyan csinálta. És miért. És semmivel sincs közelebb a válaszhoz, mint korábban. De nem érdekelte. Lubickolt ezekben a tapasztalatokban. Ha a lány meghalna… elmenne, helyesbített Darius, rossz érzéseket keltve benne, hogy a lány nevét összefüggésbe hozza a halállal, akkor, tűnődött el, talán nem is erezne többé ízeket. Vagy nem akarna érezni. Grace nélkül…

Harapott egy újabbat a fánkból, és észrevette, hogy a nő a száját figyeli, türkizkék szeme teli vágyakozással. Darius gyomra összeszorult. Őt kívánja a lány? Vagy az étket, amelyet eszik? Nagy valószínűséggel az ennivalót, mélázott, és visszanyelt egy gúnyos, megvető nevetést saját maga fölött. A lány hajszál híján kiszakította a kezét, amikor elragadta tőle a desszertet, egy nősténysárkányra emlékeztetve a férfit, amely túl messzire röpült élelem nélkül. Darius meglengette a maradékot Grace orra előtt. A lány szempillája elnehezült, és perzselővé vált. − Van kedved elfelezni? − kérdezte a férfi.

A lány felmordult, mintha Darius épp azt ajánlotta volna föl neki, hogy minden álmát valóra váltja. Álmokat, amelyek tiltottak, hiába epekedik utánuk. Álmokat, amelyeket képtelen lenne bevallani, de lénye minden porcikájával sóvárog utánuk.

− Nincs − válaszolt Grace, és ez az egyetlen szó olyan metszőén hangzott, mintha úgy szakadt volna ki a lány torkából.

Grace nyilvánvalóan szeretett volna osztozkodni, méghozzá kellőképp szenvedélyesen, akkor miért gondolja úgy, hogy meg kell tagadnia magától? Nem számít, gondolta Darius a következő pillanatban. Még mielőtt Grace elhúzódhatott volna, a férfi ráhelyezte az édességet az ajkára. − Nyisd ki a szád! − parancsolta.

A lány automatikusan engedelmeskedett. Aztán vett egy mély levegőt. Harapott. Csak az ízekre figyelt. Miközben rágott, az öröm hangjait hallatta. Olyan lihegő hangokat, amilyeneket Darius csak azoktól a nőktől hallott, akik az ágyában voltak. A férfi vére fölforrósodott, és a fejétől a dereka felé száguldott. Istenek, mennyire akarja ezt az asszonyt!

Az érzelmei egyre hevesebbek lettek. És talán egy kissé túl erőszakosak. Amikor a nő zavarban volt, akkor Darius teljesen vadállattá vált. Primitív, öntudatlanul barbárrá. Egyik pillanatban még lassan, lágyan és gyöngéden akarta Grace-t. A következőben durván és keményen. Azonnal.

Muszáj kielégülnie a nőn. Minél előbb.

Női ujjak tapadtak a férfi keze köré, benne tartva a fánkot. − Jaj, istenem − mondta a lány lehunyt szemmel. − Annyira jó.

A lány ujjbegyének első érintésére izzó fehér forróság hasított át Darius testén. Elrántotta a kezét, majd azon kapta magát, hogy ismét a nő felé nyúl, hogy kezét a nyakhajlatába téve mindenestül magába rántsa. Hogy megcsókolja, keményen, mélyen és nedvesen. Leengedte karját az oldalához. Fogcsikorgatva fokozta léptei sebességét. Arra kell összpontosítania, ami most a nőnek is a legfontosabb. Annak az ideje, hogy valóra váltsa Grace álmait, azután fog eljönni, hogy megtanult tőle és a többi emberi lénytől mindent, amit megtanulhat. Pokolba ezzel!

− Lassíts − motyogta tele szájjal a nő pár perc elteltével. Darius vetett rá egy pillantást a válla fölött, és észrevett egy kis sötét színű foltot a lány szája sarkában. Még mielőtt visszafoghatta volna magát, kinyújtotta a karját, és letörölte a maszatot az ujjbegyével. Vigyázott, hogy a mozdulat könnyű és gyors legyen. Ha késleltette, ha elnyújtotta volna az érintést, akkor nekiesett volna a nőnek. Szétszedte volna. Már így is túl közel volt a tűréshatárhoz.

Elfordította az arcát, hogy Grace ne lássa, ahogy lenyalja az ujjáról a maszatot, amelyet az ujjával letörölt az arcáról.

− Lassíts! − mondta újra a lány. Ahogy próbálta ő megszabni az irányt, a karjával pumpálva kocogni kényszerült, hogy tartsa az iramot Dariusszal.

− Lelassítanál végre? Annyi edzésben volt részem az elmúlt pár napban, hogy fölért egy örökkévalósággal.

− Majd pihensz, ha már teljesítettük küldetésünket.

− Nem vagyok a te tulajdonod. És mint jól tudod, ennek az egésznek a kimenetele nekem legalább olyan fontos, mint neked − ha nem jobban −, de akkor senkinek nem leszek hasznára, ha elájulok. Darius lassított.

− Köszönöm − mondta Grace. − Még akkor sem siettem ennyire, amikor tegnap azt hittem, hogy követnek.

Darius megtorpant, amitől a mögöttük haladó pár nekiment a hátának, ő a helyén maradt, a nélkül fogadva az ütközést, hogy egy centimétert is elmozdult volna. A pár két tagja káromkodásokat mormolva, kimeredő szemmel bámulva megkerülte Dariust, és elsietett.

− Követtek? − vonta kérdőre a lányt Darius, rámeredve. − Ki volt az? Nő vagy férfi? Bántottak?

Amikor Grace ráeszmélt, hogy a férfi már nincs mellette, és hogy sikerült lehagynia, megállt, majd visszaindult, átugorva egy rágógumit és megkerülve egy kalóz DVD-ket árusító alakot, amíg oda nem ért Darius mellé. − Nem vagyok biztos benne − szólalt meg. − Egy férfi, azt hiszem, bár egyszer sem láttam. És nem, nem bántott.

− Akkor engedélyt kap rá, hogy még egy napot éljen.

Ó, istenem, gondolta Grace, már megint kapkodva a levegőt, de ezúttal olyan okból, aminek semmi köze nem volt az edzéshez. Napsugarak játszottak Darius vonásain, sajátos, éles fényt adva arccsontjának és orrvonalának. Amikor a férfi így fölhergelte magát, amihez még hozzájött, hogy nem viselt alsónadrágot, Grace alteste furcsa dolgokat produkált. Mint ahogy az elméje is. Mint például, hogy megpróbálja meggyőzni őt, vesse bele magát Darius karjába, dugja le a nyelvét a száján, és dörzsölje oda magát a férfihoz, végig az egész testéhez, és feledkezzen meg a világ többi részéről.

− Majd én őrködöm melletted − mondta Darius, tekintetével máris a környezetüket fürkészve. − Ha ez a férfi a mai napon közel jön hozzád, kiiktatom.

Aggódni nem kell.

Grace bólintott, küzdve az önkéntelen borzongás ellen. Mindennek ellenére vagy talán éppen a miatt, tudta, hogy Darius mellett biztonságban lesz.

Ahogy ismét mozgásba lendültek, a férfi továbbra is figyelte maga körül a világot, minden részletet befogadva, és semmit nem mulasztva el. Éppúgy, ahogy megígérte, testőrként viselkedett, és éber maradt.

Ha követi őket valaki, Darius rá fog jönni − és Grace sajnálta, akárki is az.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

Mindössze két perc telt el, amikor Darius berántotta a lányt egy közeli szuvenír boltba, arrébb lökve az embereket a nagy sietségben, ahogy beléptek.

− Annyira sajnálom, hölgyem − mondta Grace.

− Ahogy az úr is sajnálja. − Dariushoz fordult, és halkan, követelőén kérdőre vonta. − Mit művelsz? A vad csillogás a férfi jeges, kék szemében arra késztette Grace-t, hogy lenyelje a rossz előérzettől támadt gombócot a torkában. − Igazad volt − mondta Darius. − Követtek. − Hátrapillantott a válla fölött. − És még mindig követnek.

− Micsoda ?! − A lány levegőért kapkodott, ahogy Darius odaszorította egy pólókkal teli rúdhoz. Grace ma nem észlelte senki fenyegető jelenlétét, nem érzett figyelő tekinteteket a hátán.

− Korábban észrevettem volna − mondta a férfi kényszeredett fintorral, tekintetét továbbra is az üzlet ablakára szegezve −, de az eszem máson járt, mint amin kellett volna.

− Mit tegyünk? Ki követ?

− Egy hímnemű emberi lény. Alacsony. Valamilyen kabátot visel, annak ellenére, hogy meleg napunk van. Grace megpróbált kikémlelni Darius válla fölött, de az túl szélesnek és túl magasnak bizonyult.

− Lát minket?

− Nem, de odakinn vár a bolt előtt.

− Menjünk a hátsó kijáraton! Sose fog rájönni, mi pedig…

− Nem. − Darius becsúsztatta a kezét a zsebébe, tett egy gyors mozdulatot a csuklójával, és két tört húzott elő. Keze és alkarja vastagságának hála a pengék rejtve maradtak a nyilvánosság előtt, de Grace tudta, hogy ott vannak. Darius mindkét, kövekkel díszített fegyvert szorosan markolta. − Szeretnék elbeszélgetni a fickóval.

Döbbenetében és rémületében Grace csak fojtottan kapkodta a levegőt válasz helyett.

Te jó isten! Itt könnyen vérfürdő lesz ma.

− Nem ölhetsz meg bárkit! − suttogta szenvedélyesen.

Tekintete vadul cikázott körbe. A turisták őket bámulták, mintha ők lettek volna a délelőtti szórakoztató matiné.

− Kérlek −, tette hozzá halkabban −, tedd el azokat a késeket, mielőtt valaki észreveszi.

− A tőrök maradnak − mondta Darius, hangja hideg, érzelemmentes hangon.

− Nem érted. Ez…

− Nem, Grace. − A férfi átható tekintetével égette a lányt. − Te nem érted. Vásárolj valamit itt a boltban. Akármit. Most.

Grace túl ideges volt ahhoz, hogy válogasson, mit vegyen meg, így aztán remegő kézzel fölemelte az Empire State Building műanyag másolatát. Miután kifizette, megragadta a szatyrot, és elindult Dariusszal a kijárat felé. A gyomrában gombócot érzett.

− Jó választás − mondta Darius a kis épületre mutatva. − Használd a csúcsát fegyverként, ha muszáj. Szúrd ki vele a szemét. Szúrjam ki vele a szemét? Grace nagyot nyelt. Inkább egy hógömböt kellett volna vennem.

Azzal nem volt gondja, hogy gázsprayt használjon − de hát az csak egy spray, az isten szerelmére! De arra használni az Empire State Building makettjét, Manhattan asztaldíszét, hogy megvakítson vele egy emberi lényt…

Én csak egy stewardess vagyok, akinek kitolódott a szabadsága, gondolta kábultan. Nem szoktam kiszúrni emberek szemét.

Darius biztosan észrevette a gyötrelmét, mert megállt, éppen mielőtt kiléptek volna az utcára. Szembefordult vele, és azt mondta: − Itt hagynálak, ha tehetném, de az összekötő varázslat nem engedi meg.

− Tényleg semmi értelme beszélgetned azzal a fickóval. − Grace hangja még saját maga számára is félénknek tűnt, az arca megmegrándult. Egyszerűen nem akarta, hogy Darius megsérüljön, vagy összeütközésbe kerüljön a törvénnyel. − Láttam elég filmet, és olvastam elég könyvet ahhoz, hogy tudjam, néha a legbiztonságosabb lépés egy csatában a visszavonulás.

− És a legbiztonságosabb lépés egy csatában néha a rossz lépés.

− Amikor megkértelek, hogy segíts megtalálni Alexet, azt egy pillanatig sem akartam, hogy emiatt veszélybe kerülj. A férfi vonásai ellágyultak Grace vallomásának hallatán, de a vadság fénye visszatért a szemébe. − Ez a férfi valószínűleg információval tud szolgálni a testvéredről. Lehet, hogy ő az, aki megpróbálta ellopni az érmét, és aki elrejtette a fivéredet. Tényleg azt szeretnéd, hogy hagyjuk elmenni?

− Nem − mondta a nő halkan. Majd határozottabban. − Nem.

− Biztonságban leszek. És te is.

− De az erőszak legyen az utolsó eszköz, amihez folyamodunk. Rendben?

Hosszan elnyúló csönd borult rájuk. − Ahogy kívánod − mondta Darius vonakodva. − Cserébe ezért az engedményért azt akarom, hogy mögöttem maradj. És ne szólalj meg addig, amíg engedélyt nem adok rá. Különben elvonod a figyelmemet.

Ellenállva a kísértésnek, hogy az ujjait összefűzze Darius ujjaival, Grace követte a férfit a napfényre. Langyos szellő üdvözölte őket, ahogy megtették első lépéseiket. A nő először azt hitte, hogy Darius egy eldugott sikátorba akarja vezetni követőjüket, de harcosa még csak meg se próbált közömbösséget tettetni. Egyenesen megindult a barna viharkabátba öltözött férfi felé, aki a bolt előtt álldogált, és úgy tett, mintha a kirakatot nézné. A kismamaruhákat? Uggggyan már!

Ahogy a tükörképüket figyelte, a fickó egyszer csak rádöbbent, hogy Darius arra készül, hogy elkapja. Megmerevedett, elakadt a lélegzete, majd mozgásba lendült, olyan gyorsan rohanva el előlük, amilyen gyorsan csak bakancsba bújtatott lába bírta. − Fuss, Grace! − kiáltotta hátra Darius a válla fölött, miközben ő is szaladni kezdett.

Egy láthatatlan erő Darius mögé rántotta Grace-t, és arra kényszerítette a testét, hogy mozgásba lendüljön. A lába alig érintette a talajt, miközben repült, szó szerint repült Darius után. A franc essen ebbe az összekötő varázslatba!

Darius követte a férfit a közlekedési lámpákon át az autók körül, lehagyva az embereket és túl az utcai árusok asztalai fölött. Ingerült morgolódás és döbbent sikolyok visszhangoztak Grace fülében, keveredve saját zihálásával. Nem egy rendőrautó szirénázik?

A levegő égette a tüdejét. A műanyag Empire State Buildinget szorongatta, miközben száguldottak tovább.

Ha ez így megy tovább, hó végére a ruhamérete nem lesz több egy csini kis hatosnál. Amikor Darius végre kartávolságba ért, megragadta áldozatát a nyakánál fogva, gyorsan elejét véve a segélykiáltásnak. Csak az egyik kezét használva fölemelte a fickót, és bevitte egy közeli sikátorba. Ott eleresztette, és figyelte, ahogy a kapálódzó férfi fenékre esik, és a falhoz kúszik. Darius karba tett kézzel jelezte a másiknak, hogy jobban teszi, ha nem mozdul.

Mögöttük Grace lihegett és fújtatott, egy pillanatra megállva, aztán levegőért kapkodva előregörnyedt. Ha túléli ezt a napot, akkor meg fogja hívni magát és Alexet egy gyümölcsös, habos fagylaltra tripla adag forró tejkaramellás öntettel. Vagy talán egy banánsplitre. Esetleg néhány friss fánkra csöpögő csokoládé-bevonattal. Vagy mindháromra.

Grace kiegyenesedett, és meglátott egy csapat férfit, akik összeverődve toporogtak a barna homokkő fal mellett. A ruháik rongyosak voltak, az arcuk piszkos és rémült. Talán azt hitték, hogy ők lesznek a következők, akiknek szembe kell nézniük Dariusszal?

Mosolyt erőltetve az arcára, átnyújtotta az egyik alaknak az Empire State Buildingjét − Grace nem fogja kiszúrni senkinek a szemét ma −, és belenyúlt a tárcájába. A különféle számlákat a helyükön hagyta. A készpénz látványára a sikátorban lődörgők egyszerre minden érdeklődésüket elvesztették Darius iránt.

− A tiétek − mondta Grace lefizetve őket, hogy elmenjenek, és megtartsák a „kis titkukat”, hogy titok is maradjon. Segítek és támogatok egy bűnözőt, gondolta, és az izgalom váratlan hulláma száguldott át rajta. Az izgalomé? Nem, biztosan nem. A síelés Aspenban nem izgatta föl. A siklóernyőzés Mexikóban szintén nem. Amit pedig olyan erősen érzett most, az valószínűleg a félelem. Minden pillanatban azt várta, hogy meg fog jelenni a rendőrség, és el fogják hurcolni őt és Dariust.

− Kiabálni fogok − hallatszott a fenyegetés, ahogy a férfi felnyomta magát, és talpra állt. Darius felvonta a szemöldökét. Izzadtság csillant meg a nyakán és az arcán, de arckifejezésében a gyöngeség semmilyen jelét nem lehetett fölfedezni.

− Ezek szerint asszony vagy? − kérdezte. − Először az árnyékba ejtőzöl, és amikor elkapnak, sikoltozol?

− Ha csak egy pillanatra kezet emelsz rám, a zsaruk azonnal itt lesznek a nyakadon. Darius megragadta a férfit a vállánál, a csuklóját előre-hátra mozgatva kicsúsztatta a késeit, és elkezdte finoman belenyomni őket áldozata nyaki ütőerébe. Nem elég erősen ahhoz, hogy átdöfje a bőrt, de elég erősen ahhoz, hogy megszúrja. Ez volt az a pillanat, amikor Grace először tudta megfelelő szögből megfigyelni a férfit. Hosszú másodpercekre dermedte vált a döbbenettől. − Patrick? − kérdezte, amikor végül újra rátalált a hangjára. Ez a férfi a bátyja munkatársa volt; még el is kísérte Grace-t a hajóra, és beszélgetésekbe bonyolódott vele a lány családjáról. − Mi folyik itt? Miért követtél?

Csönd.

− Válaszolj a kérdéseire! − követelte Darius.

Amikor Patrick továbbra sem volt hajlandó megszólalni, Darius fokozta a nyomást a pengéken, apró sebeket és egy-egy kirajzolódó vércseppet hagyva a férfi nyakán.

− Nem fogsz megölni − mondta Patrick magabiztosan.

− Igazad van. Nem foglak megölni. Legalábbis nem tőrökkel. − Darius leejtette a fegyvereit, és a férfi nyaka köré tette a kezét. − Akkor túl gyorsan meghalnál.

− N-nem követtem. Esküszöm! − hadarta Patrick, az arca rózsaszínről lassan fehérre, majd kékre váltott. Rugdalt és karmolt, fuldoklása közben elveszítve önteltségét. Grace tágra nyílt szemmel bámult Dariusról Patrickre, majd Patrickről vissza Dariusra. A megfélemlítés jó stratégia volt arra, hogy megszerezzék, amit akarnak, csak éppen Grace tudta, hogy Darius nem megrémiszteni próbálja a másikat. Tényleg képes lenne megölni Patricket a lelkiismeret-furdalás árnyéka nélkül.

− Hazudsz, én pedig nem szeretem a hazugokat − mondta Darius olyan unott hangon, mintha csak a legyek párzási szokásáról tartana előadást. De aztán a szeme összeszűkült, és a hangja elmélyült, ám többé nem az unalomtól morajlott, hanem dühtől. − Fölismertelek. Te vagy az, aki megérintette Grace-t, amikor aludt. Patrick szeme szinte kiugrott a fejéből. − Nem, nem! − zihálta küzdve, hogy lazítson Darius szorításán. − Nem én tettem.

− Láttam, ahogy megtetted − mondta Darius, kivillantva a foga fehérjét.

Agyarak lettek volna? Grace megborzongott, ahogy a hosszú, éles metszőfogakra meredt. Aztán a szavaik beúsztak az elméjébe. − Megérintett?! − levegő után kapkodott, majd a kezét a csípőjére tette. Patrick felé fordult, és a fogai közt szűrve a szavakat azt kérdezte: − Melyik részemet?

− Az arcodat − mondta meg neki Darius. − De többet akart. Meg is tette volna, ha a barátja nem állítja meg.

Grace a fogát csikorgatta a dühtől.

− Nem láthattál − mondta Patrick Dariusnak. − Nem voltál ott a hajón.

Nem, valóban nem volt ott a hajón, de Dariusnak erre nincs is szüksége. A medaliont használta, döbbent rá Grace, nem érezve magát kellemesen a gondolattól, hogy Darius úgy figyelte, hogy ő nem is tudott róla.

Patrick hörgő hangot hallatott, és a kiszabadulásért folytatott küzdelme intenzívebbé vált. Rúgkapált a lábával, és hadonászott a kezével.

− Bárcsak az én hazámban lennénk. Levágnám mindkét kezed egy ilyen sérelemért.

− Nem bántottam − vinnyogta Patrick. − Tudod, hogy nem bántottam.

− Megint hazudsz − mondta Darius. Zöld pikkelyek villantak meg lüktetve a bőre alatt. − Hozzáértél az asszonyomhoz. Az én asszonyomhoz. Pusztán ezért meg akarlak ölni.

Grace szíve megállt. Szó szerint megállt, felfüggesztette a dobogást a mellkasában. Mire kellene először reagálnia? A pikkelyekre vagy az „az én asszonyom” kijelentésre? Egyikre sem, döntötte el. Most csak Alex számít. Sem az a fölötti döbbenetre, hogy ténylegesen sárkánypikkelyek vannak Darius bőre alatt, és természetesen semmiképp sem a nem kívánt örömre a férfi szavai hallatán.

Az érzelmeit visszafojtva Grace Patrickre összpontosította a figyelmét. A férfi ajka mozgott, de hang nem jött ki rajta. − Azt hiszem, mondani próbál valamit, Darius − szólalt meg a lány. Eltelt néhány másodperc, mire Darius engedett a szorításán. − Van valami mondandód?

− Nekem… − Patrick mély lélegzetet véve szívta be a levegőt. − Csak szükségem lenne… − mély lélegzet − egy pillanatra.

− Éppen a testvéremet kellene keresned − közölte vele Grace. − Miért nem vagy Brazíliában?

− Alex valószínűleg már halott. Erre utaló bizonyítékot találtunk éppen azután, hogy elmentél. Sajnálom.

Ha Darius nem mutatott volna rá bizonyítékot, hogy Alex él, Grace térdre esett volna, és zokogni kezd. Minden dolog közül, amit Patrick mondhatott, és minden dolog közül, ami fölött hamisan bűnbánatot tettethetett volna, ez volt a legkegyetlenebb. Grace nem kérdezett rá, milyen bizonyítékról van szó. Még csak azt sem kérdezte meg, egy ilyen hírt miért nem adott át neki senki mostanáig. Nem akart több vérlázító hazugságot hallani.

A szeme összeszűkült. − Megölheted, Darius.

Darius vetett egy meglepett pillantást a lány felé, és Grace szájára meredt, mint aki nem igazán képes elhinni, mit hirdetett ki az a száj az imént. Darius lassan elvigyorodott, és Patrick felé fordította a vigyorát.

− Amit a nő akar − mondta −, én megadom neki. Patrick mindkét tenyerét Darius mellkasához nyomta, de a próbálkozásának semmi hatása nem volt. − Nem mondhatok neked semmit. Mindent el fogok veszíteni, a rohadt életbe. Mindent!

− Úgyhogy inkább az életedet veszítenéd el?

Darius fokozta a nyomást. Patrick hörgött és tátogott, ahogy próbálta beszívni a levegőt. Grace kilépett vérengző hajlamainak vonzásából. Gondolni a halálra, és ténylegesen tanúja lenni, az két teljesen különböző dolog. Nem tudva, mi mást tehetne, rátette a kezét Darius karjára. − Talán túl elhamarkodottan beszéltem − mondta. − Adjunk neki még egy esélyt.

Darius Grace kezére bámult, majd tekintetét a nő arcára emelte, egy pillanatra sem engedve el Patricket. Darius szemének kékje drasztikusan halványulni kezdett, míg szinte teljesen fehérnek nem tűnt.

− Engedd el. Kérlek. − A nő lassan, centiről centire fölemelte a kezét, és az ujjaival megcirógatta a férfi arcát. − Értem.

Nem tudta, miért tette hozzá azokat az utolsó szavakat, és nem számított rá, hogy működni fognak. A szín mégis kezdett visszatérni Darius szemébe, nem jegeskék, hanem gyönyörű aranybarna. A szín, amelyet Grace kezdett megszeretni.

− Kérlek − ismételte meg a nő.

A következő pillanatban Darius elengedte Patricket. A tátogó férfi rárogyott a mocskos betonra, és zihálva próbálta megtölteni levegővel a tüdejét. Vörös kézlenyomatok tarkították körös-körül a nyakát, kékesfeketévé sötétedve, miközben Grace figyelte. Dariusszal egymás mellett állva vártak, némán, amíg Patrick a lélegzéssel kezdett magához térni.

− Miért követted Grace-t? − követelt választ Darius. − Nem fogok még egy esélyt adni, úgyhogy jól fontold meg a szavaidat. Patrick lehunyta a szemét, és a vállát a falnak támasztotta. Ujjaival a torkát masszírozta. − A medalion − szólalt meg, a hangja rekedt volt, és megtört.

− A medalion miatt követtem.

− Miért? − Darius minden egyes izma megfeszült. − Mit reméltél, mit fogsz vele tenni?

− A főnököm… ő akarja az ékszeredet − nyögte ki nagy nehezen Patrick. − Ez minden. Darius megmerevedett.

− Honnan tudod, mi vagyok én?

− Olyan vagy, mint a többiek. Azok, akiket mi… − A szavai kisiklottak. − Nekem csak az volt a feladatom, hogy kövessem a nő nyomát, és jelentsem, merre ment, és kivel beszélt. Egyébként arról szó nem volt, hogy bántsam. Esküszöm.

− Mondj nekünk egy nevet − mondta Grace élesen, habár már sejtette a választ. Patrick válla leereszkedett, majd fölnevetett humortalan, a „nem tudom elhinni, hogy ez történik” rekedt kacagásával. − El fogom mondani nektek, de tudjátok mit? Jobb, ha felkészültök arra, hogy orrotokig szarban fogtok gázolni, mert ez az, amivel meg fog dobálni titeket. Ő a legkapzsibb rohadék, akivel valaha találkoztam, és bármit, bármit megtenne azért, hogy megszerezze, amit akar.

− A nevét — mondta konokul a lány.

− Iaszón Graves. − Patrick megállt, és nyersen hozzá tette: − Alex főnöke. Az Argonauták tulajdonosa.

A félelemtől hideg borzongás fogta el Grace-t. Argonauták. Iaszón. Az információdarabkák kezdtek összeállni a fejében. Belülről remegve lehajolt, amíg szemvonala egy szintbe nem került Patrickével. Remegő kézzel megfogta a férfi állat, és kényszerítette, hogy felé forduljon, és egyenesen a szemébe nézzen. − Iaszón Graves tartja fogva Alexet?

Patrick vonakodva bólintott.

− Hol? − csattant föl a nő. − Itt, az Államokban? Brazíliában?

− Különböző helyeken. Sohasem ugyanott hosszú ideig.

− Brazíliában volt, amikor én is ott voltam? Ezért égtetek annyira a vágytól, srácok, hogy hazaküldjetek? − Miért nem bántották? Miért nem fenyegették meg Alexet azzal, hogy megölik a testvérét? Kell lennie valami oknak.

− Nem akartuk, hogy belekeveredj, netalán beleüsd az orrod a vállalat ügyeibe. Úgy volt, hogy szépen hazamész, és hálaimákat zengsz, amiért mindent megteszünk, hogy megtaláljuk a bátyádat. Más kérdés, hogy ugyanannyira fogalmam sincs, hogy hol van, mint neked − tette hozzá. − Nekem csak azt mondták el, amit feltétlenül szükséges tudnom, és ez nem tartozik ebbe bele.

− Mióta fogoly?

− Néhány hete. − Patrick zihált, majd köhögött.

− Meg kellett volna találnod az e-mailt, amit küldtünk neked, és abbahagynod a keresést. Mi a francért nem álltái le a nyomozással?

A férfi kérdése költői volt, így aztán Grace nem érezte szükségét, hogy válaszoljon. A képeslapot, amelyet Alextől kapott, egy hete küldték. Biztosan megszökött, postára adta, majd újra elkapták. Szegény testvére! − Iaszón mit tervez, mit fog vele csinálni? Megöli? Később elengedi?

− Ki tudja? − mondta Patrick, de az igazság ott volt a szemében. Alexet soha nem fogják elengedni.

Élve nem.

− Amikor utoljára hallottam felőle, jól volt.

Grace kinyomva magát talpra állt, majd Dariusra emelte a tekintetét.

− El kell mennünk a rendőrségre − mondta. − El kell mondanunk nekik, mi folyik itt.

− Mi az a rendőrség?

Amikor a nő elmagyarázta, Darius élesen így válaszolt: − Nem! − Megrázta a fejét, amitől hajának fekete fürtjei a halántékába hullottak. − Senki mást nem fogunk belevonni.

− Segítenének, ők…

− Csak akadályoznák a keresésünket. Nem használhatnám a különleges képességeimet. Megtalálom a testvéredet a saját módszeremmel.

Darius arra kérte a nőt, hogy bízzon benne, és adja a kezébe a testvére életét. Megteheti? Merje megtenni? Grace tekintetét a földre szegezte.

− Mihez fogsz kezdeni azzal a te rendőrségeddel? − követelte Darius. − Elmondod nekik, hogy Atlantisz mítosza igaz, és a fivéred azt remélte, hogy bebizonyíthatja? Elmeséled nekik, hogy odautaztál? Még több embert és fejfájást akarsz hozni a hazámra?

Grace szeme egy rövid pillanatra lecsukódott. Gondolatban fölsóhajtott. Merjen-e megbízni a férfiban, tette föl magának újra a kérdést.

Igen. Meg meri tenni. Egyetlen férfi sem alkalmasabb. És egyetlen másik férfi sem bír olyan varázslatos adományokkal, mint ő. Darius képes olyasmire, amire a jogszabályok nem; képes elvinni őt olyan helyekre, ahova a törvény nem. − Bízom benned − jelentette ki Grace. − Nem megyek el hozzájuk. Darius biccentett, mint akinek nem jelent sokat a válasz, de a nő látta a megkönnyebbülés árját a szemében. A férfi Patrickre villantotta a tekintetét, de Grace felé beszélt. − Menj az épület mögé! Ne kérdezd, miért, ne habozz, csak tedd, amit mondok, kérlek. Grace reszketve teljesítette Darius utasítását. Amikor befordult a sarkon, suhogást, morgást, majd egy puffanást hallott. Elállt a lélegzete, de; nem nézett hátra. Szükséges, mondta magának. Darius tettei szükségesek. Darius szeme jegeskéken szikrázott, amikor csatlakozott a nőhöz. Hirtelen meginogott, de aztán visszanyerte az egyensúlyát. Grace megragadta a karját, hogy megtámogassa.

A férfi bőre ismét sápadt volt, ahogy biztonságba helyezte a fegyvereit a zsebeiben. A nő dereka köré fonta a karját, és a begörbített ujjait birtoklóan Grace mellkasára tette.

− Tartom a szavam − ez volt az összes magyarázata.

− Tegyünk egy látogatást ennél a Iaszón Gravesnél.

TIZENHATODIK FEJEZET

Az Argonauták cége egy üvegből és krómból emelt, az utcák fölé tornyosuló épületben székelt. Ahogy Grace siklott fölfelé a lifttel a negyvenharmadik emeletre, eltöprengett. Azon járt az esze, hogy a vállalatnak inkább egy szégyenből és mohóságból épített bódéban illene működnie.

Iaszón Graves valóban azt hitte, hogy fogva tarthatja a testvérét, és büntetlenül megússza? Grace keze ökölbe szorult az indulattól.

Haragja mélyén azonban a félelem terjeszkedett az indáival, és nem volt hajlandó eltakarodni onnan. Emlékezett rá, milyen közönyösnek és betegnek tűnt Alex.

− Félek, Darius − suttogta.

A férfi különös módon néma maradt. Szinte ünnepélyes volt. Grace felé fordult, és hunyorított. Bár némi szín visszatért az arcára, a vonalak a szája körül megfeszültek, és egy újfajta üresség jelent meg a tekintetében. A nőnek nem esett jól látnia ezt a kemény, erős, rendkívüli képességekkel megáldott embert elgyöngülni. Nem azért, mert ettől a férfi kevésbé tudott segíteni neki, hanem mert fontos volt neki Darius. És minden dolgot, amitől a férfi az, aki. Az ő gyötrelmét látni rosszabb, mintha Grace maga tapasztalta volna meg. Ez a végiggondolás megrázta a nőt, mert ez azt jelentette…

Jaj, istenem. A férfi nem egyszerűen számít neki. Szereti őt.

Grace felnyögött, Darius éles pillantást vetett rá. A nő rákényszerített az arcára egy félmosolyt válaszul. Minden hülyeség közül éppen ez. Beleesni ebbe a hatalmas harcosba − éppen olyan, mint fejest ugrani egy repülőgépről. Ejtőernyő nélkül. Anélkül, hogy ponyva lenne alatta. Csak… szétplaccsanni.

Amikor megmondta a férfinak, hogy nem áll rá készen, komolyan gondolta. Darius túlzottan heves. Túlzottan önfejű. Túlzottan minden. Akkor hogy történhetett ez?

Emiatt ne most aggódj. Csak etesd. Segíts visszanyerni az erejét. Grace keze remegett, ahogy a táskájába nyúlt, és elővett egy csomag mentolos rágógumit.

A tekintetét távol tartva Darius arcától − nem akarta, hogy a férfi rájöjjön, mi jár a fejében − előrehajolt, és megfogta a kezét. Darius tenyere meleg volt, száraz, vastag és érdes. A férfi elrántotta a kezét Grace érintése elől. Még mielőtt a nő reagálhatott volna, Darius kinyúlt, és mereven újra összekapcsolta az ujjaikat. − Ne tegyél nekem szívességet! − csattant föl Grace, és megpróbálta elhúzni a kezét. Éppen most döbbent rá, hogy beleszeretett a férfiba, és erre Darius nem akarja, hogy megérintse.

− Ahogy pontosan tudod, nem a kezedet akartam megfogni. Szerettem volna adni egy rágót.

− Nyugodj meg − szólalt meg Darius. Legalább végre méltóztatott beszélni vele.

− Engedd el a…

− Csukd be a szád, vagy én csukom be neked. A sajátommal.

Grace összeszűkült szemmel fölemelte a szabad kezét, és beletömött néhány rágógumit a férfi szájába, ezzel hatékonyan elnémítva Dariust. Szóval csukja be a száját? Csukja be ő a száját! A férfi összeráncolta az orrát, miközben rágott, de a fogása a nő kezén szorosabb lett.

Valaki a hátuk mögött fölkuncogott, emlékeztetve Grace-t, hogy két, aktatáskákkal és iratcsomókkal megpakolt férfi is van rajtuk kívül a liftben. Vetett rájuk egy pillantást, és mindkettőt megajándékozta egy-egy gyors, kényszeredett mosollyal. Nem törődve Darius figyelmeztetésével, azt suttogta:

− Amikor ott leszünk, hagyd, hogy én beszéljek.

Nem akarom, hogy bárki is rájöjjön arra, tudjuk, mi folyik itt.

A férfi összevonta a szemöldökét. − Engedem, hogy beszélj, mivel ők a te népedből valók − mondta hangosan, nem törődve közönségükkel. − Ha nem válaszolnak az én megelégedésemre, akkor azonban kénytelen leszek cselekedni.

− Nem fenyegethetsz meg mindenkit, aki nem hajlandó válaszolni a kérdéseidre − mondta neki a nő, változatlanul halkan. − Különben börtönben vagy tömlöcben végzed, vagy akármiben, aminek ti nevezitek.

− Néha, drága Grace, az ártatlanságod mulattat.

Mintha engem fogva lehetne tartani egy börtönben. − A ráncok a homlokán elmélyültek. − Ez a szerkezet nem bír gyorsabban menni? Már így is elég időt elvesztegettünk. − Szabad kezét fölemelve nyomkodni kezdte a gombokat a falon.

A lift megállt a következő emeleten.

Ahogy a következően… és a következőn.

A lépcső gyorsabb lett volna − morogta az egyik üzletember. A hangjából sütött az ingerültség.

Grace ismét rávillantotta a mosolyát, ezúttal bocsánatkérően.

A férfi úgy bámult rá, mintha az egész a nő hibája lett volna.

Mintha felügyelet alatt tarthatna egy százkilencven centi magas behemót harcost, aki… jaj, istenem! Darius ismét az agyarait villogtatta, ezúttal a szegény, ártatlan üzletemberekre. Amikor a lift újra megállt, mindketten kislisszoltak, kapkodva a levegőt a félelemtől − de legalább életben maradtak.

− Láttad ezt? − mondta az egyik. − Kardfogai voltak.

Amikor az ajtó becsukódott, egyedül hagyva őt és Dariust, csönd burkolta be őket szoros öklében. A lift újra és újra megállt. Amikor valaki megpróbált beszállni, Darius ugyanazzal az arckifejezéssel ránézett, amit az üzletembereknél is alkalmazott, utána mindegyikük meghátrált, és továbbintette őket, mielőtt az ajtó becsukódott.

Nyolc rázkódó megállás után Grace gyomra lázadással fenyegetőzött, így aztán kilökte Dariust a liftből a padlóra. Huszonkilenc, állapította meg rettegve.

− Elnézést − szólította meg az első embert, akit meglátott, egy idősebb nőt, aki egy tálca vanília illatú capuccinót vitt. − Hol van a lépcső?

− A folyosó végén. Jobbra az utolsó ajtó.

− Köszönöm. − Csak amikor már benn voltak az üres lépcsőházban, szólalt meg újra Grace. − Talán ez megfelelő pillanat arra, hogy mesélj nekem a sárkányléted sajátosságaidról − mondta, idegesen beharapva az ajkát. A hangja visszhangzóit a piszkosszürke falak közt. − Felkészültnek kell lennem… arra az esetre, ha szükség lesz rá. Miközben másztak fölfelé, Grace továbbra is erősen szorította a férfi kezét. Darius nem kérte, hogy eressze el, ő pedig megengedte magának, hogy azt higgye, azért, mert szüksége van erre az érintésre, épp annyira, mint neki. Mintha egy érzékszervekkel nem észlelhető kapocs lenne közöttük, és a fizikai érintés megerősítené ezt a kötést.

− A sárkányok tudnak repülni − mondta a férfi sóhajtva.

− Szárnyakkal?

− Lehet máshogyan is?

− Semmi okod arra, hogy undok legyél. Nincsenek dudorok az inged hátulján, amelyek szárnyak meglétét jeleznék, vagy bármi másfajta… − kutatott az agyában a megfelelő szó után, megállapodva ott, hogy: − légi felszerelést.

− A bőr hosszú nyílásaiban rejtőznek. Amikor a szárnyak kiemelkednek, a bőr összehúzódik. Talán majd megmutatom. Később.

Ha egyedül vagyunk. Valaminek az ígérete csengett a hangjában, valami forrónak, vadnak és kéjesen romlottnak. Grace elképzelte a férfit ing nélkül, elképzelte, ahogy az ujjbegyével fölülről lefelé fölfedezi Darius izmait és gerincének ívét a hátán. Megborzongott.

A férfi illata körbelengte, beborította és elkábította a lányt, a vágy mélyebb szintjére ébresztve rá. Muszáj témát váltania, még mielőtt valami őrültséget tesz, mint például hátat fordít a külvilágnak és a felelősségnek, és hazaviszi magával Dariust. − Vannak emberek Atlantiszon? − kérdezte.

− Néhány. Az istenek valaha azzal büntették az emberi lényeket, hogy a mi földünkre küldték őket. Megjelenésük után nem sokkal a vámpírok a legtöbbjüket megölték.

− Ez erős. − Grace lopva kémlelte Dariust a szempillája pajzsán keresztül, majd gyorsan újra a lépcsőre összpontosított, mielőtt megbotlott volna.

− És jártál már valaha olyan nővel, aki ember volt?

Nem mintha most szó lenne ilyesmiről − hadart tovább. − Csak arra gondoltam… − A nő összepréselte a száját.

Darius azonnal a dolgok közepébe vágott. − Azon, hogy „járni”, azt érted, hogy „lefeküdni”?

− Ha a kérdés nem sért meg, akkor igen.

− Biztos vagy benne, hogy hallani szeretnéd a választ? Igen. Nem. Grace sóhajtott. Tényleg tudni akarta. − Igen.

− Egyetlenegy emberi lény van, akivel szívesen lefeküdnék, Grace, és a terveim szerint meg is fogom tenni. − Darius egyik ujjával szenvedélyesen a nő tenyerét cirógatta. Jaj! Az öröm szalagjai tekeregtek Grace körül, a szája önkéntelenül lágy mosolyra húzódott, amelyet nem tudott elnyomni.

Mire fölértek a negyvenharmadik emeletre, Grace combizmai égtek a kimerültségtől. Mindig arról álmodott, milyen lenne tökéletes hatos méretűnek lenni, de a gyötrelem, amelyet ez a munka megkövetelt, kezdett túl sok lenni számára. Edzés… hogy mennyire tudta tőle gyűlölni a világot! Ez olyan dolog, amely még az alacsony zsírtartalmú salátaöntetnél is undorítóbb.

Darius kinyitotta az ajtót, és tartotta, amíg Grace besurrant mögötte, végül elengedve a férfi kezét. A nő belépett az Argonautákhoz, a szőnyeg a lába alatt bolyhos vörösborszínű gyapjú. Tekintetével az irodákat fürkészte. A falon Picasso, Monet és Renoir képei függtek. Számos ajtót őrök vigyáztak, és biztonsági kamerák pásztázták a terepet minden irányból. Egy kis sziklás vízesés állt a váróterem közepén, és a levegőben drága, egzotikus parfüm áramlott, úgy lebegve, mint a felhők a nap előtt egy tökéletes tavaszi napon.

Mindkettő békés volt, és mindkettő mintha csak rajta gúnyolódott volna.

Az a rohadék! Grace-nek semmi kétsége nem volt afelől, hogy Iaszón Graves hogyan engedhette meg magának ezeket a dolgokat. Mélyen benne düháradat fortyogott. Amikor Alex elkezdett dolgozni az Argonautáknál, alig keresett annyi pénzt, hogy ki tudja fizetni a kis garzonja bérleti díját Brooklynban. Az elmúlt néhány hónapban lényegesen többet vitt haza, és elköltözött kényelmes új lakásába az Upper East Side-ra.

Az Argonauták szintén elköltözött kicsi brooklyni irodájából ide.

Tegnap vagy akár csak egy órával ezelőtt még azt gondolta, hogy ez a siker az utóbbi idők mitológiai fölfedezéseinek köszönhető. Most már tudta az igazságot. Iaszón Graves Atlantisz kiszipolyozásán keresztül engedhette meg magának ezt a fényűzést. Grace peckes léptekkel a recepciós pulthoz sétált. Három nő ügyködött a telefonok és számítógépek között. Az elsőnek, akihez Grace odaért, rövid fekete haja volt, és erős, de tökéletes sminkkel kiemelt vonásai. Hagyományos értelemben nem volt csinos, mégis vonzerőt árasztott magából. Türelmetlenül ráncolva a szemöldökét Grace-hez fordult, majd megpillantva Dariust, tiszteletteljesen leesett az álla. A franc essen Darius szexuális vonzerejébe!

− Elnézést, egy pillanat! − mondta a nő a Head-sejtébe valakinek a vonal túlsó végén. Dariushoz pedig így szólt:

− Miben segíthetek? − A hanghordozása elegáns volt és kimért.

Grace ökölbe szorította a kezét, hogy ne meressze rá a körmeit.

− Találkozni fogunk Iaszón Gravesszel, azonnal − mondta a férfi.

Ennyit arról, hogy a beszédet teljesen én intézem, gondolta Grace gondolatban fölsóhajtva.

− Mi a neve, uram?

− Darius én Kragin.

A nő ujjai a billentyűzet fölé emelkedtek, és hosszúkás, ovális körmével gépelni kezdett. Anélkül, hogy fölpillantott volna, megkérdezte: − Melyik cégtől jött?

− A saját nevemben jöttem.

A nő befejezte a gépelést, elolvasta, mi van a képernyőn, majd Dariusra szegezte a tekintetét. − Mr. Graves ma nincs benn. Üzleti ügyben van távol.

Grace megdörzsölte az arcát a kézfejével. Belefáradt az időhúzásba, és teljesen elfogyott a türelme. − Mikorra várják vissza? − kérdezte élesebben annál, mint ahogy a szándékában állt.

− A hét vége felé. Lehetséges, hogy csak a jövő hét elején. Ha itt hagyják a nevüket és a számukat, biztosíthatom önöket, hogy el fog jutni hozzá az információ, amikor visszaér.

Vonakodva attól, hogy ilyen sokáig várjon, Grace megkérdezte: − És mi a helyzet a helyettesével? Ő benn van?

− Ő Mitch Pierce − mondta a nő. Könyökével a pultra támaszkodott, összefonta finom, elvékonyodó ujjait, majd behelyezte az állat a keze által formált bölcsőbe. − És igen, ő benn van.

Mitch… egy újabb argonautás, aki segített Grace-nek a dzsungelben. A nő visszafojtotta dühös arckifejezését. − Találkozni szeretnénk vele. Most.

Kikerekedett szempár és felsőbbrendű mosoly üdvözölte szavait.

− Van előre megbeszélt időpontjuk?

Grace kinyitotta a száját, hogy nemet mondjon, de leállította magát. Bevallani, hogy nincs időpontja, a leggyorsabb útja annak, hogy megmutassák neki, hol találja az ajtót. Ha viszont igent mond, akkor hazugságon kaphatják.

− Grace Caryle vagyok, és ha a főnöke rájön, hogy hagyott engem kisétálni innen, akkor kezdhet másik állás után nézni.

A recepciós lány végigfuttatta nyelvét a fogsorán.

− Megnézem, be tudja-e iktatni.

Egyik kezével a számítógépét püfölte, miközben a másikkal számsorozatokat pötyögött be a telefon billentyűzetébe. Miután kikérte Mr. Pierce aznapi programtervét, letette a kagylót, és Grace-re bámult.

− Mr. Pierce egy órán belül fogadja önöket. Legyenek szívesek balra, a dupla ajtó mögött várakozni.

− Köszönjük − mondta Grace. Sikertelenül próbálva leplezni diadalát, bevezette Dariust a várószobába. Egyedül voltak a helyiségben. Egy kerek üvegasztal terpeszkedett a szoba közepén, magasan megpakolva könyvekkel és magazinokkal; a legtávolabbi falnál egy kanapé állt néhány székkel.

Mind elegáns és mind értékes.

Várakozásuk alatt el kellett viselniük, hogy a biztonsági őrök jó néhányszor bekukkantottak hozzájuk. Grace átlapozott néhány magazint.

(A Cosmopolitan legújabb szerelmi tesztje szerint ő és Darius nem illenek össze.) Az egyik újságban talált egy ismertterjesztő cikket Iaszón Gravesről, a legújabb fölfedezéseiről és vagyonának hirtelen gyarapodásáról. A cikk leírta, hogyan szerzett meg egy lakóépületet az Upper East Side-on, és engedte meg az összes alkalmazottjának, hogy ott lakjanak − ugyanott, ahol Alex is lakást bérelt. Ezt tudta Grace. Iaszón lakott ennek a felhőkarcolónak a tetején. Ezt viszont Grace nem tudta.

Darius ezt a rövid időt az ülésén szétterpeszkedve töltötte, kezét a nyaka mögött összekulcsolva. Szemét lehunyta. Grace feltételezte, hogy az erejét gyűjti össze, és szellemileg fölkészíti magát a közelgő összecsapásra. Ez bizonyára okkal szolgált arra, hogy nem csörtetett át az irodákon, azt követelve, hogy azonnal fogadják.

Vagy talán a lelke itt kísért az épületben, figyelve, hallgatódzva, gondoskodva a biztonságukról.

Végül egy kissé idősebb és kevésbé ellenséges nő lépett be, mint a recepciós, és így szólt. − Mr. Pierce azonnal fogadja önöket. Kérem, kövessenek. ..

Grace talpra ugrott, Darius pedig rögtön melléállt. Váltottak egy pillantást, mielőtt elhagyták a szobát. Egymás mellett végiglépkedtek a folyosón, majd befordultak egy sarkon. A nő megállt, és kilendítette a kezét előttük. − Utolsó ajtó jobbra − mondta.

A férfi mögött osonva Grace megnézett minden ajtót, amely mellett elhaladtak. Sehol nem látta Alex nevét. Hol lehet az irodája? − Alig várom, hogy odakenjem a falhoz az Argonautákat − mormolta Dariusnak.

Őszinte mosoly játszadozott a férfi szája sarkában. − Eddig észre sem vettem, milyen vérszomjas bestia vagy. Csak addig próbáld meg fékezni a vérszomjadat, amíg kifaggatjuk ezt a Mitchet.

− Vérszomj? − a nő kapkodta a levegőt, majd rádöbbent, hogy Darius szó szerint értette, hogy a falhoz akarja kenni Mitchet. − Úgy értem… á, mindegy. − Akár így értette, akár úgy, az elképzelésnek volt némi értelme.

− Megpróbálom fékezni magam. A folyosó végén egyszárnyú ajtó derengett. A névtábla középen Mitch nevét hirdette fekete, félkövér betűkkel. − Ez az. − Mondta Grace, lesimítva a blúzát és a farmerét. Nem tudta, mit fog mondani vagy tenni, amikor meglátja Mitchet.

Darius nem zavartatta magát azzal, hogy kopogjon. Egyszerűen betaszította az ajtót, és bemasírozott.

Grace a sarkában volt. Mitch egy hatalmas mahagóni íróasztal mögött ült. Nem volt körülötte rendetlenség, sem hányódó papírok. A külseje éppen annyira átlagos volt, mint ahogy a nő emlékezett rá: széles vállával és vézna végtagjaival, kellemesen vonzó, enyhén őszülő hajával, ami előkelő megjelenést kölcsönzött neki.

Egyetlen dolog ragadta meg Grace figyelmét a férfi külsejével kapcsolatban. Izzadság ütközött ki szemöldöke tetején.

Ideges volt.

Nagyon érdekes.

Tekintetével jegyzőkönyvbe vette az iroda berendezését, magába fogadva a vagyon és a fényűzés számtalan jelét. Műalkotások, vázák, üvegek és faszobrocskák.

Szőnyeg, amely annyira puha a talpuk alatt, mintha csak felhőkön lépkednének. Láthatólag erőltetetten hanyag arckifejezéssel Mitch karba tette a kezét − a kezét, amely enyhén remegett −, majd könyökével rátámaszkodott íróasztala lapjára. Volt valami a tekintetében, valami, amit Grace nem vett észre korábban… Gombszeme volt, sekély… és mohó.

Rájuk villantotta kellemes, jóllehet hamis mosolyát. − Jó önt újra látni, Grace − mondta. − Remekül néz ki azok után a megpróbáltatások után, amelyeken keresztülment az esőerdőben.

− Köszönöm. − Gennyláda. Grace nem állt elő hasonló dicsérettel.

− Kérem, foglaljanak helyet. − Köhintett, majd vetett egy ideges pillantást Dariusra. − Valóban úgy érezte, hogy szükséges magával hoznia egy testőrt?

− Ő jó barát − mondta Grace. − Egy ideig velem marad.

− Értem. Nos, ismét kérem, üljenek le.

Darius karba tette kezét masszív mellkasa fölött, szorosan kifeszítve fekete ingének anyagát az izmain, némán kommunikálva elutasítását. Csak egy bolond becsülné alá, mire lenne képes.

Mitch egy sima fehér papír zsebkendőt vett elő, hogy letörölje az izzadságot a szemöldökéről. Láthatólag nem volt bolond.

Grace Darius mellett maradt. Csak azért imádkozott, hogy a férfi sárkány agyarai visszahúzódva maradjanak. Nézni Mitchet, ahogy belepisil a nadrágjába, nem éppen az volt, amivel a nő kezdeni szerette volna a találkozást. Az egyetlen helyzet, amikor lehet, hogy örömmel látná azokat az agyarakat, az az ágy. Miközben Darius meztelen. Lenéz rá. És beléhatol.

Az isten szerelmére, koncentrálj!

− Így már jobb − mondta Mitch. − Nos, miben állhatok a szolgálatukra?

− Darius − kezdte Grace, tudva, hogy a megtermett harcos félelemmel tölti el Mitchet −, nyugodtan kezdd el te.

− Hol van a vezetője, Iaszón Graves? − követelte Darius.

− Házon kívül. Még mindig Brazíliában, attól tartok. Szíves örömest segítek, amiben csak tudok. − Mitch idegesen nevetett.

− Tudni akarom, miért követte egyik embere Grace-t. − Darius megnyomta a „követte” utolsó szótagját, hogy egyértelművé tegye, Patrick többé nincs a nyomukban.

Mitch hallhatóan nyelt egyet, majd hátradőlt a székén. Túlságosan aggodalmaskodott ahhoz, hogy leplezni próbálja. − Feltételezem, hogy sarokba szorították. Megkérdezhetem, mit mondott önöknek?

− Nem mondott nekünk semmit − hazudta Darius. − Csak azt, hogy maguk küldték.

Mitch válla ellazult. − Valóban küldtünk valakit, hogy kövesse Grace-t, de ezt a saját védelme érdekében tettük. Attól féltünk, hogy valami történt Alexszel, és nem akartuk, hogy Grace ugyanerre a sorsra jusson.

− Azt mondja, „féltünk”, múlt időben − mutatott rá Grace.

− Ezek szerint tudja, hogy mi történt vele?

− Nem, nem. Nem így értettem. − A mosoly, amelyet a nő felé villantott, gyönge volt. − Ahogy már elmondtam, embereink egy része változatlanul keresi Alexet mind Brazíliában, mind pedig itthon.

Én azért jöttem vissza, mert valakinek felügyelnie kell a vállalatot. De aggodalomra semmi ok. Meg fogjuk találni, és biztonságban hazahozzunk.

− Abban biztos vagyok. − Grace szorosan megmarkolta farmere szélét, és csavarni kezdte, azt kívánva, bárcsak Mitch nyaka lenne az.

− Ez az, amiért idejöttek? − kérdezte a férfi. − Érdeklődni az iránt, hogy haladunk a nyomozással? Föl kellett volna hívnia. Megspórolhattam volna magának az utat.

− Azért vagyok itt, mert szeretném átkutatni az irodáját, ha lehetséges.

− Ó, ö… attól tartok, ez lehetetlen − mondta Mitch, a mosolya félrecsúszott. − Csak az Argonauták alkalmazottainak van engedélyük belépni az irodákba. Üzleti titoktartás és az összes többi. − Reszkető hangon fölnevetett. − Nem keres állást, Grace?

A nő felhúzta a szemöldökét. − Munkát ajánl nekem, Mitch?

A férfi megtorpant. − Mindig szűkében vagyunk az alkalmas dolgozóknak.

Valószínűleg azért, mert megölitek őket, gondolta Grace rosszindulatúan. Hallotta, ahogy Darius beszívja a levegőt, és megkésve eltűnődött azon, vajon kimondta-e hangosan az előző szavakat.

− Kifelé menet − tette hozzá Mitch, változatlan viselkedéssel, ami azt jelenti, hogy nem hallotta Grace megjegyzését − kérjen egy jelentkezési űrlapot a recepcióstól. Ha egy kicsit is hasonlít Alexre, pompásan ki fogja egészíteni a csapatunkat.

− Semmiképpen nem mulasztom el. − A nő metsző tekintettel ránézett Mitchre, majd oldalra billentette a fejét. − Kíváncsi lennék, ha azt gyanítják, hogy valami baj történt Alexszel, akkor miért nem hívták föl a rendőrséget?

− Nem akarjuk bevonni az Egyesült Államok hatóságait, amíg több konkrét információ nem lesz a birtokunkban. Mint egy holttest? − merengett Grace. − Mit tettek eddig a megtalálása érdekében?

− Iaszón több részlettel szolgálhat a dologról, amikor visszajön. Talán föl kéne hívnia a rendőrséget a saját nevében.

A nő szeme összeszűkült, ahogy fölmerült benne egy gondolat. Mitch azt akarja, hogy menjen el a hatóságokhoz. Miért? Mi jó származhatna ebből Mitchnek? Ha csak… lehetséges, hogy az a céljuk, hogy bolondnak állítsák be, aki mániákusán aggódik a bátyjáért? Vagy még rosszabb, egy bűntény tettesének? Vádold a húgát. Hát persze. Ez megmagyarázná, miért hagyták, hogy elröpüljön Brazíliából, megmagyarázná, miért hagyták életben, és miért nem lengették meg Alex előtt, hogy beszédre ösztönözzék.

A felismerés megrázta Grace-t. Tartozik Dariusnak. Kőkeményen tartozik neki. A férfi megmentette attól, hogy súlyos hibát vétsen, és egyenesen beletáncoljon Iaszón karjaiba.

− Ezt még nem tettem meg − közölte Mitchcsel.

− Talán meg fogom.

− Az valószínűleg bölcs döntés lenne − válaszolta a férfi, most először őszintén elmosolyodva. − Mi csak ennyit tudunk tenni. − Megállt, hogy levegőt vegyen. − Volna kedve bármelyiküknek egy italhoz?

Milyen lezserül tért vissza Mitch a könnyed stílushoz. Grace hirtelen toporzékolni akart, sikítani és szitkozódni, amiért tudja, hogy ők rejtették el, és tartják fogva a testvérét. Át szeretett volna ugrani az asztalon, a kezére varázsolni egy bokszért, és belevágni egyenesen Mitch gombszemébe. Ezen kívül meg akarta találni a medaliont, és ezüsttálcán fölajánlani. Csak add vissza a testvéremet, sikoltotta magában.

Nyomasztotta, hogy egyiket sem teheti meg. Ha elkezdik gyanítani, hogy tudja az igazságot, akkor megölhetik Alexet. Ha megtalálja, és odaadja nekik a medaliont, akkor is megölhetik Alexet.

A bűntett bizonyítékát meg kell semmisíteni. Bárhogyan dönt is, Alex meghalhat. Grace még soha életében nem érezte magát ennyire tanácstalannak.

− Semmi italt − szólalt meg, meglepődve nyugodt hangján. − Viszont még lenne néhány kérdésem. Mikor hallott utoljára Alex felől? − Ha elég hosszú ideig tudja beszéltetni, Mitch talán elszólja magát, és figyelmetlenségből döntő információt árul el.

− Azt gondolom, már megválaszoltam ezeket a kérdéseket. Néhány héttel ezelőtt − mondta Mitch.

− Amikor telefonált, hogy tudtunkra adja, behatol a dzsungelbe.

− Mi a neve annak a férfinak, akit a kutatócsapat megtalált? Annak, aki utoljára látta Alexet? Már elment, mire fölébredtem a hajón, nem volt rá lehetőségem, hogy beszéljek vele.

És most már tudta, miért.

Mitch nyelt egyet. − Ööö, nem tudom fölidézni.

− Nem tudja fölidézni a munkatársa nevét? − Grace ismét erősen megcsavarta a farmere anyagát.

− Nem az Argonauták adta a tőkét Alex utazásához? Nem kéne, hogy föl legyen jegyezve valahova azoknak az embereknek a neve, akiket fölbéreltek?

− Nem mi finanszíroztuk az utat − vetette be Mitch gyorsan. Túlságosan is gyorsan. − Talán Iaszón meg tudja magának mondani a férfi nevét, amikor visszajön.

− Amikor az esőerdőben voltam, ott akartam maradni, és megkeresni Alexet, de közölték velem, hogy már megvette a repülőjegyét hazafelé. Megtudná mondani, melyik légitársasággal utazott?

Mitch kuncogott, de a hangja feszültséggel volt tele. − Őszinte leszek magához, Grace. Nem vagyok biztos benne, hol van Alex. Azt kívánom, bárcsak segíthetnék magának, de.. − Mitch vállat rántott. − A testvére bárhol lehet.

Legalább ő nem próbálta megetetni Grace-t a „bátyád halott” című szöveggel. − Akkor elmondaná, hogy amikor a dzsungelben jártak, nem futottak-e bele egész véletlenül valami… lénybe? Rejtett tájakba?

− N… nem, nem tudom, miről beszél.

Hazudsz! − szerette volna sikítani Grace. Vetett egy pillantást Dariusra. A férfi arckifejezése semleges volt és higgadt, még ha a nőnek az a határozott érzése volt is, hogy Darius sóvárog azután, hogy átmasírozzon a szobán, és beleverje Mitchet a szőnyegbe. Mitchnek nyilvánvalóan ugyanez a benyomása támadt; kényelmetlenül fészkelődött a székén. Miközben Mitch teljes figyelmét ráirányította, Darius hanyagul sétálni kezdett az irodában, úgy emelgetve a vázákat és szobrocskákat, mintha nem lennének fontosabbak a szemétből kiszedett limlomoknál. Az ujja közé csippentette, majd elengedte, és a helyükre tette őket, teljes semmibevevéssel. Mitch megfeszült, nyelt egyet. Mindenesetre egy árva szó sem hagyta el a száját.

− Nem kedvelem magát − közölte vele Darius, egy gyémántokkal kirakott talpas üvegpoharat mérlegelve a tenyerében. A szavakat higgadt nyugalommal ejtette ki a száján, olyan természetes önbizalommal, mely csak a legmagabiztosabb embereknek a sajátja. − Egy vérszívó vámpírra emlékeztet.

Mitch meghúzkodta halványkék nyakkendőjét.

− Olyasmi, mint… ööö… a vámpírok, nem léteznek.

− Ahogy sárkányok sem, biztos vagyok benne − válaszolta Darius.

Minden szín kifutott Mitch arcából, megmutatva a bőrén húzódó völgyeket. A szeme kikerekedett, és a tekintetét Dariusról a kehelyre, majd vissza-emelte. − így igaz − mondta megtörtén, és ösztönösen a műtárgy felé nyúlva.

Darius csettintett a nyelvével. Földobta a kelyhet a levegőbe, elkapta, majd ismét földobta. Amikor másodszorra kapta el, mellékesen így szólt:

− Mivel maga hitetlen, soha nem kell aggódnia a miatt, mi van, ha egy sárkány élve föl akarja falni. − Féloldalasán fölhúzta a szemöldökét. − Ugye?

Mitch fojtottan zihálva talpra ugrott, a széke billegett mögötte, ahogy a tenyerével rátámaszkodott az íróasztal lapjára. − Tegye le, mielőtt hívom a biztonságiakat. Mindössze annyit tettem, hogy segíteni próbáltam maguknak, és erre így bánik velem. Talán jobb lenne, ha kikísérné a hölgyet.

− Már láttam ezeket a tárgyakat − jegyezte meg Darius, maradva változatlanul ott, ahol volt, és még néhányszor földobva a talpas poharat.

− Biztos az Archeológiát Digest oldalain. − Mitch gyorsan, kétségbeesetten Grace-re pillantott. A nő küzdött ellene, hogy ne nézzen rá.

− És most, ha nem haragszanak − tette hozzá −, dolgoznom kell, és biztos vagyok benne, hogy önök sem szeretnék, ha tovább rabolnánk egymás idejét. Miután a helyére tette a kelyhet, Darius a tenyerébe vett egy vázát, amelyet sárkányok színpompás, vésett sora díszített körbekörbe a pereménél. − Ezt hol találta? Szünet. Köhintés. − Madridban. Most már tényleg muszáj visszamennem dolgozni.

− Megesküdnék az életemre, hogy egy barátomé volt. Talán már hallott róla. Úgy hívják − vagy hívták −, Javar ta’Arda. Ő ajándékozta meg a feleségét, Teirát egy ugyanilyen vázával a házasságkötésük előestéjén.

− Talán jobb, ha leteszi. − Mitch idegesen megnyalta a száját. − Komolyan gondoltam, amikor azt mondtam, hogy hívom a biztonságiakat. Nem akarom, de meg fogom tenni.

Darius visszatette a vázát a helyére, hagyva, hogy baljóslatúan imbolyogjon a polc peremén. − Mint ahogy egy perccel ezelőtt már mondtam, nem kedvelem magát. De Grace megkért, hogy csak végső esetben alkalmazzak erőszakot. Ennek ellené-re − tette hozzá súlyos hallgatás után − biztosan merem állítani, hogy maga meg én még leszámolunk egymással a jövőben.

Ezzel fogta magát, és peckesen kisétált az irodából. Ez az én pasim, gondolta Grace büszkén.

− További szép napot, Mitch! − mondta Grace egy utolsó pillantást vetve a férfira. Mitch arca annyira sápadt volt, hogy egy szellemre − vagy egy vámpírra − emlékeztetett. Kinyújtotta a karját, és rohamléptekkel megkerülte az íróasztalát sietve, hogy megmentse a vázát a megsemmisüléstől.

Ahogy a nő Darius után loholt, porcelán csörömpölését hallotta, majd egy férfi bömbölését. Mindkettő föltüzelte az energiáit, és Grace elfojtott egy mosolyt.

Elveszve viharos érzelmeinek forgatagában, Darius egyenesen maga elé meredt, miközben Grace-szel a nő lakása felé igyekeztek. − Szerinted Alex jól van? − kérdezte Grace, olyan halkan, hogy a férfinak közelebb kellett húzódnia hozzá, hogy hallja.

− Jelenleg igen. Van valamije, ami kell nekik. Különben már régen megölték volna. Grace ezután hosszan hallgatott. − Szerinted hol tartják fogva?

− Atlantiszon.

A nő megbotlott, aztán azonnal fölegyenesedett, és lépkedett tovább. − De hát ellenőrizted. Azt mondtad, nem volt ott.

− Nem volt. Akkor. A vízió Alexről bizonyította, hogy itt volt a felszínen. Csak éppen most, hogy megismerhettem a gyáva Mitchet, azt gyanítom, hogy a testvéred máris helyet változtatott.

− Hogy fogjuk kideríteni, hol tartják fogva Atlantiszon? Kivallatjuk Mitchet? Betörünk az Argonautákhoz?

− Nem − válaszolta Darius. − Sokkal valószínűbb, hogy Iaszón Graves lakóhelyén találjuk meg azt, amire szükségünk van. − Ráadásul, ha betör az otthonába, feltehetőleg a segítségére lesz Iaszónnak, hogy jobban megértse a férfit, akivel hamarosan harcolni fog.

Ó, igen. Harcolni Iaszónnal, ezt akarná. A várakozása minden egyes másodperccel nőtt.

− Igazad van. − Grace felderült, és várakozóan csücsörített rózsás, buja ajkával. A vonásai annyira bájosak voltak, hogy Dariusnak sajgott a mellkasa, ha ránézett. − Mivel Mitch házon kívül van − mondta a nő gúnyosan −, a mai nap tökéletes alkalom arra, hogy behatoljunk a lakásába.

− Ma éjjel tesszük meg, amikor az árnyak el tudnak rejteni.

− Azután… − Grace tétovázott. − Azután hazamész?

− Először meg kell szereznem a mellényeket.

Elértek Grace ajtajáig, és a nő kihúzta a kulcsot.

− Veled akarok menni, amikor visszatérsz.

− Nem. A leghatározottabban nem. Grace szeme összeszűkült.

− Menj be. Most. − A férfi gyöngéden áttaszította a küszöbön.

− Van valami, amit még meg kell tennem, mielőtt csatlakozom hozzád.

Dariusban sötét vihar dúlt. Szüksége volt valamiféle ellazulásra, arra, hogy megtervezze következő lépését. De mindezek előtt távolságra volt szüksége Grace-től és saját, egyre növekvő érzéseitől a nő irányában.

A férfi nem adott neki időt újabb kérdéseket föltenni. Egyszerűen becsukta az ajtót Grace megdöbbent, gyönyörű arca előtt. − Azonnal itt leszek, ha szükséged van rám − mondta az ajtón keresztül.

Talán csak képzelődött, vagy talán tisztábban látott, mint valaha életében, de lelki szemeivel azt figyelte, ahogy a nő ujjbegyével a falécet simogatja, figyelte, ahogy Grace összepréseli az ajkát, és a tekintete elszomorodik. A nő nem tudta, mi történik Dariusszal, és ez aggasztotta. Nem ez volt az első alkalom, hogy Grace aggódott miatta, ami mindannyiszor mélyen megérintette, és valamiképpen ellágyította a férfit.

Darius megvárta, amíg meghallotta a kattanást, ahogy a zár a helyére kerül, majd arrébb ment, és elkezdett föl-alá járkálni a folyosón. Lett volna kedve fölfedezni ezt a New Yorkot, de az összekötő varázslat meggátolt minden komolyabb távolságot közte és Grace között.

Egyszer-egyszer emberi lények haladtak el mellette, és kíváncsian megbámulták, de senki nem állt meg, és kezdett el kérdezősködni.

Veled akarok menni, mondta korábban Grace.

Darius elsápadt a gondolattól, hogy mi lenne, ha hazavinné magával Grace-t, még ha közben öröm áradt is szét benne. Mennyire szerette volna Grace-t az ágyára vetni, és nézni, ahogy a nő meztelen teste megnyílik előtte, és rá vágyakozik. Darius sóvárgott azután, hogy mindez valósággá váljon. A gondolat, hogy a nő nélkül marad, jeges űrt hagyott maga után.

És ennek a jeges űrnek a tudatától forogni kezdett vele a világ.

Holnap el kellene hagynia ezt a világot. Megélte a végtelen erő és a végtelen gyöngeség pillanatait. Nem számít, mit tanult, vagy mit nem tanult meg, nem számít, mit ért el, vagy mit nem ért el, holnap reggel haza kell mennie, különben nem hiszi, hogy lesz ereje átjutni a Ködön. De még mindig sok minden van hátra, amit meg kell tennie.

Még meg kell ölnie Grace-t. De vajon képes lenne-e rá? Képes lenne bántani őt? Dariusnak nem kellett ezen elgondolkodnia. Nem. Nem lenne rá képes.

A válasz olyan élesen hasított át rajta, mint egy penge. Nem lenne képes bántani az édes, ártatlan Grace-t, semmilyen körülmények között. A nő oly sok különféle szinten hatott rá. Darius kezdett úgy függeni Grace-től, amit valaha lehetetlennek tartott, olyan hevesen sóvárogva azok után az érzések után, amelyeket a nő keltett benne, ahogyan valaha gyűlölte ezeket az érzéseket. Grace nélkül csak félig volt életben.

Figyelte, ahogy a nő kiáll Mitch ellen, és büszkeség töltötte el. Grace nem hátrált meg. A nélkül faggatta ki a férfit, hogy leleplezte volna a fájdalmát, és a nélkül, hogy felmorzsolódott volna abban, hogy az igazságszolgáltatás iránti igénye nem elégült ki. A tántoríthatatlan erő és a becsület asszonya, a szerelem és a bizalom asszonya. Az ő asszonya.

Csizmájába bújtatott lábával halkan dobogott a szőnyegen. Beszívta a gazdag ételszagot, amely úgy tűnt, mintha az egész épületet és ezt az egész várost körülfogná, majd a saját otthonára terelte a gondolatait.

Javar és annak az egységnek az összes többi tagja halott. Sötét szomorúság szűrődött át a vérén, ahogy végre bevallotta az igazságot. Tudta, kétség nélkül tudta, hogy a pillanat, amikor megtalálta Javar otthonának kincseit, milyen csúfosan jelent meg az Argonautáknál.

A barátai halottak, ismételte magában. A legtöbbjüket fegyverek ölték meg. Fegyverek és vámpírok. Talán még Ra-Dracus Könyve is segítségükre volt. Nem számít, mi történt, nem számít, mi zajlott, bosszút akar állni.

Ez az eredménye annak, ha engedik az embereknek, hogy megismerjék Atlantiszt; ez az, amitől Javar óva intette.

Míg Javart nem könnyű embernek ismerték, Darius számára olyan volt, mintha az apja lett volna. Megértették egymást. Amikor Teira belépett Javar életébe, a férfi lágyabbá vált, és a kapcsolat mester és tanítványa között elmélyült, ugyanakkor kiszélesedett. Micsoda értelmetlen halál. Fölösleges halál. A családja lemészárlása óta nem veszített el senkit, aki közel állt hozzá. És most a kín hullámai, mind a múlté, mind a jelené, egyre följebb és följebb csapnak, mint a víz dagály idején, beszivárognak védőfalai közé, és kikezdik elfogulatlansága bástyáit. Éles fájdalom hasított belé, a mellkasához kapott. Mondj nemet a könnyeidnek, és tartsd magadban a fájdalmadat! Használd azok ellen, akik szenvedést jelentenek számunkra. Öld meg őket vele!

Javar hol ilyen, hol olyan változatban adta elő ezeket a szavakat. Nem akarta volna, hogy Darius gyászolja őt, de Darius nem tudta volna nem gyászolni. Nem élte volna túl azokat az első éveket Javar nélkül, a cél nélkül, amelyet a mestere adott neki. Meg kellett volna ölnie ezt az emberi lényt, Mitchet, gondolta Darius szenvtelenül. Mindkét férfit meg kellett volna gyilkolnia. Mitchet és Patricket. Mindkettőnek tudomása volt a Ködről, valószínűleg bementek, és szerepet játszottak Javar halálában. De ha elpusztította volna őket, akkor, ezt valahogy biztosan érezte, megölnék Grace bátyját megtorlásul, így aztán leütötte Patricket − büntetésül azért, amit tenni akart Grace-szel −, és elsétált Mitchtől. Mi baj van vele?

Tudta a választ. Legalábbis részben. Nem akarta, hogy Grace úgy tekintsen rá, mint egy gyilkosra. Mint védelmezőre, azt igen. Mint szerelmére, feltétlenül. De mint könyörtelen gyilkosra? Soha többé.

Csak találgatni tudott, hogyan fog reagálni a nő, amikor teljes egészében megpillantja a benne szunnyadó vadállatot. Reszketni kezd a rémülettől és az undortól? Elszalad előle, mintha szörnyeteg lenne? A férfi nem akarta, hogy Grace féljen tőle, azt szerette volna, hogy menedékre leljen a karjában. Hogy örömmel fogadja. Egyszerűen akarta Grace-t, minden porcikáját. Most és talán mindörökké. Igen közel került ahhoz, hogy elveszítse önuralmát azzal a Patrick nevezetűvel szemben, és tudatos erőfeszítésre volt szüksége ahhoz, hogy higgadt maradjon. Szemtől szembe kerülni azzal az emberrel, aki ujjbegyét Grace alvó testén futtatta végig, felbőszítette.

Csak ő, Darius érhet hozzá. Csak ő bámulhatja érzéki görbületeit, és képzelheti el meztelenül és nyitottan, készen állva és vágyakozva.

Grace hozzá tartozik.

Azt kívánta, bárcsak neki adhatná a világot, és nem azt, hogy bárcsak elvehetne tőle. Azt kívánta, hogy a nő napjait derűvel, az éjszakáit pedig szenvedéllyel töltse meg. Azt kívánta, hogy megvédhesse, tisztelhesse, és Grace szükségleteinek szentelhesse magát. Nem lenne képes elengedni a lányt, döbbent rá. Soha az életben. Szüksége volt Grace-re, mert a nő az övé.

Darius érzelmei sosem voltak könnyedek azokkal a témákkal kapcsolatban, amelyek érintették Grace-t, és olyan fékezhetetlenül törtek rá, mint a tomboló vihar.

Soha nem lennék képes ártani neki. A beismerés megszilárdult benne. Legmélyebb férfi ösztönei kezdettől fogva tudták. A nő az ő része, a legjobb része, és ha bántaná, azzal saját magát pusztítaná el.

Van valami módja annak, hogy minden így legyen, határozta el. Valami, ami megóvja Grace-t a fájdalomtól, úgy, hogy közben az övé lehet, és a fogadalmát is tiszteletben tarthatja.

Csak rá kell jönnie, mi a módja.

TIZENHETEDIK FEJEZET

Az ellopott medállal a zsebében Alex megszorította Teira kezét, hálásan a nő melegségéért, puhaságáért és erejéért.

Remegés kínozta. Nem a hidegtől vagy a vérveszteségtől, hanem a kényszerítő vágytól a drog után. Sóvárgott, ó, mennyire sóvárgott azután az átkozott anyag után. A szája száraz volt. A feje lüktetett, olyan tompa fájást idézve elő, amelyről tudta, hogy hamarosan a kín őrjöngő poklává válik. Szüksége volt azokra az átkozott drogokra, és rémülten tapasztalta, hogy énje egyik fele itt akar maradni, és kivárni a következő adagot.

Énje másik fele, a józanabbik része, képeket látott fölvillanni az elméjében a húgáról és az édesanyjáról. A következő, amit látni vélt, Teira volt, ahogy elragadják, és a lehető legszörnyűbb módokon ártanak neki. Ez a kép hosszan lebegett lőtte, táplálva dühének parazsát. És ez a düh elnyomta a szer utáni éhségét is.

Ma éjjel itt hagyja ezt a helyet.

Megmenteni Teirát létfontosságú a lelki békéje érdekében. Tartozik a nőnek. Együtt voltak benne ebben; csak egymásra számíthattak.

− Kész vagy? − kérdezte Teirától. Arra vártak, hogy a palota zaja elhalkuljon fölöttük, és mostanra rájuk borult a csönd.

− Kész − válaszolta a nő.

− Én majd vigyázok rád − ígérte neki Alex, imádkozva, hogy igaz legyen, amit mond.

− És én meg vigyázok rád − válaszolta Teira, a hangjában több volt a meggyőződés, mint a férfiéban.

Hogy lehet, hogy valaha kételkedtem benne? − tűnődött Alex. Megszorította a nő kezét. − Gyerünk, csináljuk meg.

Együtt az ajtó felé léptek, és a tömör elefántcsont szárnyak simán kinyíltak előttük, mintha soha nem jelentettek volna akadályt. Milyen egyszerű, gondolta. Vigyél magaddal egy medaliont, és járkálj ki-be, ahogyan kedved tartja.

Vett egy mély levegőt, és sietve kivitte Teirát a zárkából.

Figyelt rá, hogy a léptei könnyűek legyenek, de a szíve egész idő alatt zakatolt a mellkasában.

Minél távolabbra jutottak a cellából, annál fagyosabbá vált a levegő, hogy kicserepesedett tőle a bőrük. Köd tornyosult előttük, mint egy dühöngő hóvihar, olyan sűrű, hogy Alex csak azt látta, ami közvetlenül ott volt az orra előtt.

Száraz jég, jött rá, fölidézve, hogyan kérkedett Iaszón azzal, hány zsákot küldött át a portálon. A szilánkok csikorogtak a csizmája alatt.

Hálás volt a Ködnek. Magához ölelte hűvös mélységeibe, és elrejtette a tekintetek elől. Szabad kezét használva, ujjait a falhoz érintette, és elkezdte végighúzni rajta, engedve, hadd legyen ez a durva felület a vezetője.

Mellette Teira minden ízében reszketett. Alex elengedte a nő kezét, és a karját Teira karcsú dereka köré vonta, magához húzta az oldalához, a teste melegéhez, és kezével a nő jéghideg karját dörzsölte.

Teira finom illatának fuvallata érte el az orrát, feltüzelve a vérét. Azt kívánta, bárcsak láthatná a nő arcát, és láthatná, ahogy a csillogó Köd dicsfénybe vonja, mivel vitathatatlanul tudta, hogy ez lenne a legerotikusabb látvány, amely valaha a szeme elé tárult.

− Itt vagyok − nyugtatta Alex a nőt.

− A hideg... elgyöngülök tőle − mondta Teira botladozva.

A férfi is érezte, hogy majdnem tántorog a gyöngeségtől, de a súlyát használva biztosította mind-kettőjük talpon maradását. − Majd én fölmelegítelek − mondta. Ahogy egyre mélyebbre kalandoztak a palotában, Alex arra számított, hogy riasztók fognak megszólalni. Fegyveres őrökre számított, amint körbeveszik őket. Ehelyett néma csönd volt.

A fal túl hamar véget ért, és Alexnek nem maradt más vezetője, csak a levegő és a köd. Merre ment innen? A kísérteties fehérség túl sűrű volt. Védelmező, de ugyanakkor lelassítja a haladást.

Hirtelen egy magányos figura bontakozott ki a Ködből, és fordult be a sarkon.

Láthatatlanul a háta mögé kényszerítette Teirát, és várt, amíg a férfi meg nem tette a köztük levő távolságot. A tarkóján felállt a szőr, ahogy teltek múltak a másodpercek. Amikor az őr elég közel lépett, Alex nem engedte meg magának, hogy gondolkodjon.

Egyszerűen csak beleütött az öklével a férfi védtelen légcsövébe, elvágva előle a levegőt. A másik felhördült, és egy pillanat alatt összerogyott. Alex nem tudta, hogy megölte-e, de nem is érdekelte.

Remegő mozdulatokkal levette a kabátot a férfiról, és Teira válla köré terítette.

A vastag, barna szövet elnyelte a nő karcsú testét. Alex fegyver után nézett, de semmit nem talált. Amikor észrevett egy leesett tűzoltókészüléket, fölemelte, és a kezében mérlegelte, majd fölcsatolta a vállára a szíjait. Nem éppen kiváló fegyver, de megteszi.

− Melyik irányba kell menni a portálhoz? − suttogta Teirának.

− Itt nem tudod használni a portált. Én már megpróbáltam korábban elmenekülni, amikor elvittek tőled. Túl sok az őr. Túl sok a fegyver.

Alex csalódott sóhajt hallatott, és fél kézzel beletúrt a hajába. Nem azért jött el ilyen messzire, hogy most megálljon. − Lesből kell rájuk támadnunk. − Habár arról fogalma sem volt, hogyan fogják ezt ők ketten sikeresen végbevinni.

− Van egy másik út − szólalt meg a nő. − Egy második portál a sziget túlsó oldalán. Darius én Kragin az Őrzője, és mi meg… meggyőzzük − így kell helyesen mondani? − őt, hogy engedjen át téged. Ő el fogja pusztítani ezeket az embereket.

Megkönnyebbült mosoly húzta föl Alex szája sarkát. Olyan közel vitte az arcát a nőéhez, hogy az orruk összeért, és a férfi Teira aranyszínű szemébe nézett. − Mutasd az utat, kislány. Követlek bárhová.

A nő viszonozta a mosolyát, habár egy szomorú fuvallat kapaszkodott az ajka szélébe. − Nem akarlak elveszíteni − mondta Teira. − Nem akarom, hogy elmenj.

− Akkor gyere velem.

Amikor a nő kinyitotta a száját, hogy tiltakozzon, Alex közbeszólt. − Ne adj most választ. − Ő sem akarja elveszíteni Teirát, döbbent rá, és ténylegesen harcba szállna azért, hogy maga mellett tarthassa.

Miután oly sok éven át ragaszkodott a szabadságához, egyszerre készen állt rá, hogy föladja azt egyetlen nő állandó jelenlétének a kedvéért. Ezért a nőért. − Csak gondolkodj el rajta, rendben. Most ki kell jutnunk innen.

Ujjaival ismét megszorította Teira kezét, és a nő elgyengülve fölvezette egy kanyargó lépcsőn. A szoba, ahová beléptek, még hidegebb volt, de itt nem kavargóit benne annyira sűrű köd. Alex szemügyre vette új környezetüket. A bútorok hiányoztak, ám olyan gazdagság vette körül őket, amilyet a férfi még soha nem látott. Ébenfa a talpa alatt, ékkövek oldalt és kristályok felül. Megbotlott, és csak bámult tátott szájjal.

Ez az oka annak, amiért Iaszón ennyire vágyakozott a Köd után. A pokolba, én is akarom!

A mohóság egy pillanatra úrrá lett rajta, és fojtogatta a torkát. Biztosan van valami módja annak, hogy hazavigyen néhányat ezekből. Elrejthetne néhány ékszert az inge alatt. Megtölthetné a zsebeit. Az egész családját képes lenne fényűzőén eltartani teljes hátralevő életükben.

A családja gondolatától kényszerítő vágy tört rá, hogy láthassa őket. Iaszón azt állította, hogy nem esett bántódásuk, de Alex egy árva szót sem tudott elhinni, amely annak az álnok gyilkosnak a szájából hangzott el.

Soha senkinek nem kellene megtudnia, mit tett, és ez valóban mámorító gondolat volt. Kinyúlt, és az ujjaival kitapintotta a drágakövekkel borított falat. Ahogy így tett, a jázmin egzotikus illata lebegte körül, lazítva a szorításon a torkában, és emlékeztetve, hogy már most kincset tart a karjában. Teira. Lenézett rá, és a nő lassan visszamosolygott rá − a bizalom mosolyával. Alex karja az oldala mellé hullott.

Atlantisznak titokban kell maradnia. Az olyan emberek, mint Iaszón, tovább folytatnák a kifosztását, soha nem hagyva fel a kincsek fölkutatásával, férfiakat, nőket és gyerekeket gyilkolva meg közben. Úristen, milyen ostoba voltam, mennyire lefoglalt a saját dicsőség utáni vágyakozásom! Kockára tette volna az egész családját. Tekintélyért és a pénzért.

A gyomra fölkavarodott a szégyentől, még jobban tudatosítva benne a testének drogok iránti szükségletét.

− Gyerünk − mondta. − Jussunk ki innen.

− Igen.

Manővereztek a sarkok között, üres szobákon meneteltek keresztül, ami olyan érzéseket keltett Alexben, mintha egy útvesztőben próbálna tájékozódni. A falak nagy része csupasz volt, a drágaköveket már leszaggatták róluk. Néhány őr sietős léptekkel elhaladt a közelükben, de egyikük sem fedezte föl Alexet és Teirát, akiket elrejtett a Köd és az árnyék.

Kacskaringós útjuk végül egy jó három méter magas, csillogó, sárkány berakással díszített, elefántcsontból készült szárnyas ajtóba torkollott. A táblái kinyíltak, üdvözölve őket az éjszakában. A hullámok csapkodása megnyugtató altatódalként csengett, a langyos levegő só illatától volt terhes, és a tenger lágyan zúgott. Teira megállt, engedve, hogy a meleg fölolvassza és megerősítse. Az arcába visszatért a szín, és a háta kiegyenesedett.

Hagyta leesni a kabátot a földre, majd széttárta a karját.

Alex magába itta Teira és Atlantisz egyaránt igéző szépségét. Homályos izzás látszott a lélegzetelállítóan buja zöld lombok és a csodálatos, sokszínű virágok sorai fölött. Virágok, amelyeknek mintha Teira a része lenne. Hogyan lehetséges, hogy egy városban a föld alatt nappalok és éjszakák vannak? Nincs se Nap, se Hold. Kristályprizmák hálózták be fölötte a teret, hatalmas boltozatot alkotva, amíg a szem ellát.

Folytonos változás és életerő lüktetett körülötte, minden ízében feltöltve és megerősítve Alexet, elfeledtetve vele kiszáradt száját és keserű szükségletét.

− Ha az erdei ösvényt követjük − mondta Teira, erőteljesebb hangon, mint amikor a palotában voltak −, akkor reggelre odaérhetünk Dariushoz.

− Akkor menjünk.

A bástyán szétszórt őrök egyike észrevette őket. − Ott lent! − kiáltotta.

Valaki más is felordított. − Állítsátok meg őket! Durranás. Süvítés. Golyók záporoztak, kilyuggatva a földet néhány lépéssel a hátuk mögött. Alex fokozta a tempóját, és rohant, ahogy csak bírt, a tűzoltókészülék csapkodta a hátát. Később érezni fogja az ütések nyomát. De most csak az adrenalin szintjének megugrása okozta áldott zsibbadtságot érezte.

Még mindig kéz a kézben Teirával Alex kényszerítette a nőt, hogy tartsa mellette az iramot. Csak akkor lassított, amikor végre beértek a biztonságot adó fák közé. Alex szerette azt gondolni magáról, hogy nagyszerű fizikai kondícióban van, vagy legalábbis volt, hála a napi edzésnek. De jelen pillanatban zihálva kapkodta a levegőt, és a pulzusa úgy ugrált, mintha egy áram alatti vezetékkel lenne összekötve.

− Pihenned kell! − pihegte a társa. − Itt biztonságban vagyunk. Megállhatunk…

− Nem. Semmi pihenés. Menjünk tovább.

Teira átvette a vezetést, Alex pedig kényszerítette a hirtelen elnehezülő lábát, hogy az egyik lépést megtegye a másik után. Kényszerítette az elméjét, hogy a jelen feladatra összpontosítson, és ne a drogokra, amelyeket maga mögött hagy. Egy pillanatra elhomályosodott a látása, és meginogott. Teira ráemelte a tekintetét a válla fölött, az arckifejezése aggodalommal volt tele.

− Menj tovább − ismételte Alex.

Amikor körbekerültek egy hatalmas szilfát, egy óriási ember ugrott elő az árnyékból, akit kisvártatva követtek a társai. Az arcvonásaik nem voltak kivehetőek az egyre sűrűsödő sötétben, de Alex érezte a testükbe zárva tekergőző dühöt.

Teira felsikoltott.

Ösztönösen cselekedve Alex megindította a folyékony nitrogént, és körbefordulva szétspiccelte. Vastag fehér hab borította be a férfiakat, akik undorító szitkokat dörögve törölgették az arcukat.

Alex lehajította a vörös bádoghengert a földre, és magával rántotta Teirát a lombok sűrűjébe. Aztán futottak. Fák és bokrok, virágok és sziklák mellett rohantak el. Átgázoltak két kristálytiszta folyón útjuk során, és Alex semmi mást nem hallott közben, csak üldözőiket, gyors és elszánt léptüket.

− Merre? − kiáltotta Alex.

− Kelet felé − mondta a nő egy kicsit lihegve. A fehér köntös, amelyet viselt, suhogva fodrozódott a bokája körül, és holdfény színű világos haja csapkodott a háta mögött. − Van egy város a közelben.

Ott lazíthatunk egy kicsit.

Alex kelet felé fordult, átlökve magát tűrőképessége határain. Minél tovább futott, annál kevésbé J hallotta üldözőiket. Vagy elveszítették őket, vagy ők adták fel.

Vagy valamiképpen képesek voltak rá, hogy néma csöndben kövessék őket. Nem lazított a figyelmén. Csak ha majd a nő biztonságban behúzódik l Alex lakásába, akkor fog pihenni − miután szeretkezett Teirával. Jó néhányszor.

Örökkévalóságnak tűnő idő után elértek a várósig. Az egyik pillanatban még sűrű rengeteg vette körül őket, a következőben csillámló arany- és; ezüstépületek.

Alex lassított, amikor egy kövekkel kirakott népes utcán találta magát. Emberek tömegei igyekeztek minden irányba. Nem, nem emberek. Szárnyas férfiak, bikaszerű állatok és szarvas nők. Közöttük elvegyülve időnként magas, szikár humanoid teremtmények tűntek föl olyan fehér bőrrel, mint a frissen hullott hó. Inkább siklottak, mint mentek.

Alex úgy érezte, hátborzongatóan groteszk tekintetüket éhesen beléfúrják, mintha készen állnának rá, hogy minden csepp vérét azonnal elfogyasszák. Vámpírok. Kirázta a hideg. A mozgásukban volt valami folyékony, macskaszerű, fehér bőr-és cseppfolyós fekete ruha felületeinek egyszerű váltakozása. Az egyetlen szín, amit birtokoltak, a szemük, egy nem emberi kék, amely megigézte, aki belenézett, és azt ígérte, hogy minden vágyat beteljesít.

Alex reszketése erősödött, a kezével fölnyúlt, és masszírozni kezdte a tarkóját, eltakarva annak az alkalomnak a nyomait, amikor utoljára vámpírral találkozott. Ra-Dracus Könyve beszámolt csillapíthatatlan vérszomjukról, érzékletesebben, mint amit a földi legenda állított. Ezt első kézből tudta.

− Ide − szólalt meg Teira, bevezetve Alexet a legközelebbi épületbe. − Elrejtőzünk itt, amíg biztosak nem leszünk benne, hogy elmúlt a veszély.

Hangos zene − dallamosabb, mint a rock és kevésbé megszerkesztett, mint a klasszikus zene − harsogott minden irányból. Beszéd és nevetés hangjai keveredtek a muzsikával, ahogy az emberek elvegyültek és táncoltak. Teirával átslisszoltak a tömegen, próbálva észrevétlenek maradni. Hátul egy üres asztalt pillantottak meg, amelyet sietve el is foglaltak.

Alex lehuppant a székére. Az adrenalin túlpörgése, amelyet az erdőben átélt, segített elnyomni a drogok iránti vágyát, de most, ahogy a roham lecsengett, egyre jobban tudatában volt remegő kezének és sajgó halántékának.

Egy nő ért oda hozzájuk, és csapott le két poharat az asztalukra. Két kicsi barna szarvacska nőtt ki a homlokából.

Rájuk villantotta törékeny mosolyát, és mondott valamit ugyanazon a nyelven, amit néha Teira is használt. Alex már kezdte felismerni a szokatlan ragozást és kiejtést, így aztán nem volt szüksége tolmácsra ahhoz, hogy tudja, a pincérnő azt mondta: − Hajtsátok föl, és menjetek, vagy a ma éjszaka lesz az utolsó éjszakátok. − Majd elsuhant, és hirtelen eltűnt a tömegben.

− Sok itt a vámpír − szólalt meg Teira körülnézve. − Több, mint általában.

Fekete ruha gomolygása. Elektromos energia rezgése. És valaki ott termett, Teira mögött állt, és a vállát cirógatta. A nevetés és a zene fokozatosan csönddé halkult, és a vendégek mind őket bámulták.

− Jó az illatod, kis sárkány − mondta egy hímnemű vámpír, a hangja igéző, sötét és meggyőző. − Tudod, azon tűnődöm, vajon milyen lenne az ízed.

Alexnek beletelt egy pillanatba, mire lefordította. Amikor megértette, a tekintete vérbe borult. Nem érdekelte, mennyivel erősebbek a vámpírok, nem érdekelte, ha támadásra sarkallja őket, akkor sem fogja engedni, hogy bárki Teira életét fenyegesse.

− Hátra! − mondta fölnézve a vérszívóra. − Vagy a te véred lesz az, ami kifolyik ma éjjel.

A vámpír kuncogott.

− Olyan ízem van, mint a halálnak − válaszolta végül Teira. A tekintete idegesen Alexről a vámpírra rebbent. − És most hagyj minket békén. Csak pihenni szeretnénk. Hamarosan elmegyünk.

− Nem, nem mentek el. Addig nem, amíg meg nem kóstollak téged és az emberedet.

Újabb vámpír csatlakozott hozzájuk, vérvörös száját rosszalló fintorra húzva. − Nem szabad bántanunk az emberi lényeket, Aarlock. Te is tudod.

− ...őt nem ölöm meg. A sárkányt viszont…

Még egy vámpír ért oda, még tovább fokozva a zsúfoltságot az asztal körül. − Ez az ember nem viseli a jelet. Mindkettőjüket megölhetjük, ha ennyire ez a vágyunk. Mindhárom vérszívó Alex nyakára meredt. Az, akit Aarlocknak szólítottak, lassan elmosolyodott. − Nem, nem viseli a többi emberi lény jelét. Tisztességes játszma.

Alex szinte látni vélte, ahogy gondolatban egymásnak dörzsölik a késüket és a villájukat, és azon töprengett, vajon milyen jelet viselnek Iaszón és a talpnyalói, hogy megelőzzék a vámpírok támadását.

Tennem kell valamit, gondolta talpra ugorva. Nem tudva, mi többet tehetne, hátrahúzta az öklét. Még mielőtt lett volna ideje pislogni, a vámpír elkapta a karját, és fájdalmasan szoros fogásában tartotta.

Az a hátborzongató szempár felé fordult, és mélyen, kutatva meredt rá.

Különös letargia férkőzött az elméjébe, mintha teljesen belőtték volna azokkal a kellemes hatású drogokkal. Hirtelen semmi másra nem vágyott, csak arra az érzésre, ahogy a vámpír belemélyeszti az agyarait a nyakába, és csak azt akarta, hogy odaadhassa magát ennek a hatalmas lénynek.

A kifinomult, lágy Teira, aki úgy rajongott a gyöngéd érintéséért, a fogát vicsorítva, inkább állati, mint emberi hangon fölmordult, fölpattant, és kimeresztette elképesztően éles karmait. Hátrataszította a vámpírt, amitől a bestia megbotlott, és eleresztette Alexet.

− Hozzá ne merj nyúlni! − vicsorogta a nő. − Ő az enyém.

A többi vámpír köréjük gyűlt, néhányan a fogukat vicsorították, mások sziszegtek. Alex fölrázta magát kábulatából, éppen akkor, amikor Teira kivillantotta saját agyarait, amelyek jóval hosszabbak voltak, mint a vámpíroké. Alex szeme kikerekedett. Tudta, hogy a nő alakváltó sárkány, de valójában nem számított rá, hogy a teste fizikailag átváltozik.

− El kell tűnnünk innen − formálta felé a szavakat Teira, ismét Alex nyelvén beszélve, közben szüntelenül az előtte álló vámpírokra figyelve.

− El kell terelnünk a figyelmüket.

Elszántság száguldott végig a vénáin, a tenyere izzadt, körülnézett dárdát, fáklyát, valamit keresve. Bármit. Amikor ez a próbálkozása kudarcba fulladt, hátsó ajtó után nézett − nem mintha lett volt esélyük használni. A vámpírok kört alkottak körülöttük, a testük szinte kinyílt, és vibrált az éhség adta erőtől.

Alex védelmező ösztönei kiélesedtek. A saját testét kellett használnia, hogy elvonja a figyelmüket. Még soha nem harcolt vámpírral korábban − természetesen −, de mindig örömmel fogadta az új tapasztalatokat.

− Majd én elterelem a figyelmüket. − Az izmai megfeszültek, fölkészültek. − Fuss, Teira, és ne nézz hátra!

A nő beszívta a levegőt. − Nem. Nem!

− Menj!

A bejárati ajtó két szárnya kicsapódott, megmentve az újabb válaszadástól.

A három legnagyobb ember, akit Alex valaha látott, jött be dübörgő léptekkel. Fenyegető levegő vette körül őket, mely sötét volt, akár a ruháik. Az arcuk vörös és püffedt volt valami méreganyagtól. Alex szinte azonnal kikövetkeztette, hogy ők voltak az óriások az erdőből.

A vámpírok egy emberként fölszisszentek, és arrébb araszoltak.

Teira hátrakémlelt a válla fölött, és amikor meglátta, kik jöttek be, levegőért kapkodott. − Braun, Vorik, Coal! − Megkönnyebbülten mosolyogva egyik kezével integetett, a másikat pedig Alex vállára tette.

− Ők majd segítenek.

A három férfi vetett rájuk egy pillantást, alig észlelhetően feléjük biccentett, majd szétszóródtak, és fölvették a fenyegető „kapj el, ha tudsz, vérszívó” harci állást.

Alexnek még magához kellett térnie a döbbenetéből. − Ismered őket?

− Darius emberei.

− Akkor miért sikoltottál, amikor beléjük ütköztünk az erdőben?

− Nem jöttem rá, hogy ők azok. Gyere. Odamegyünk hozzájuk.

Miközben hálás volt a segítségéért, Alex különös módon csalódottságot is érzett. Ő akart az lenni, aki megmenti Teirát. Azt akarta, hogy a nő fölmagasztalja őt, mert egyedül elbánik a vámpírokkal. Micsoda ostobaság. Hiszen nem lenne életben, hogy meghallgassa ezt a dicsőítést.

Miközben Alex és Teira a bejárat felé csúsztak, a vámpírok és a sárkányok kettéosztották a fogadót. Az egyik oldalán az egyik, a másik oldalán a másik csapat nézett szembe egymással. Abban a másodpercben, amikor Alex támadó távolságba ért, meg-mentői durván maguk mögé taszították. Teirát pedig gyöngéden kiemelték az útból.

− Mit csináltál az erdőben, Teira? − kérdezte a harcosok egyike. Egy pillanatra sem vette le átható tekintetét az ellenségéről.

− Menekültem − válaszolta a nő.

Kegyetlen, veszélyes villanás pusztító fénye lobbant fel a férfi aranyszínű szemében. − Menekültél? Erről majd később részletesen beszámolsz nekem. − Állával Alex felé biccentett. − És mi van az emberi lénnyel?

A nő vetett egy pillantást Alexre. Mi van az emberi lénnyel? A kérdés folyamatosan gyötörte az elmúlt hetekben. Bárcsak a férfi olyan lenne, mint a többiek a fajtájából, akkor Teira képes lenne nem tudomást venni róla. Bárcsak ne vonzódna olyan ellenállhatatlanul Alexhez… Majdnem olyan magas volt, mint egy sárkány harcos, széles vállal és karcsú, erős testtel. Rövid, göndör, vörös haja határozott, egyenes arcot keretezett. Az ajka széles volt és puha, az álla szögletes. De a szeme volt az, ami igazán magával ragadta a nőt. Nagy és zöld, tele az álmok tengerével. Azok az álmok ezerféle módon szólongatták Teirát.

− Ő jó barát − mondta Voriknak. − Nem eshet bántódása.

A beszélgetésüket hallgatva Braun megpördült, és szembefordult a nővel, sugározva magából a haragot. − Mi van Javarral?

A nő gyűlölte megadni neki a választ, itt és most, ebben a helyzetben, de nem fog hazudni, sem kitérni a felelet elől. − Javar halott − mondta szomorúan.

− Halott! − mindhárom sárkány egyszerre kiáltott fel.

Lelkiismeret-furdalás suhant át Braun arcán, de gyorsan elszántságba fordította az érzést. − Más emberek is voltak a palotában. Furcsa tárgyakat vittek magukkal, melyek valamiféle apró golyóbisokat lőttek ki magukból.

− Azok a golyóbisok benne maradtak a sárkányok testében, nyitva tartva a húsukat és megakadályozva a gyógyulásukat.

− Ez önmagában még nem…

− De, ez önmagában igen. A palota egy óriási jégtömbbe van beleépítve. Amikor fogytán volt az erőnk, az emberi lények megtámadtak bennünket a fegyvereikkel. − Teira visszaemlékezett, mennyire könnyen elpusztították az embereit. Az egyik pillanatban még egészségesek, vidámak és sértetlenek. A következőben elmentek. Meggyilkolták őket.

A keze ökölbe szorult, hogy körmének éle a húsába vájt. Alig érezte a szúrást. Őt miért hagyták életben, és börtönözték be az emberi lények? Csak találgatni tudott. Hogy Alexet fenyegessék vele? Alkujuk egyik tárgya lett volna? Legyöngítették a hideggel, és kiéheztetni is megpróbálták, habár neki sikerült innen-onnan falatokat elcsennie. Akárhogyan is, az emberek olyan rettegésben tartották, mint soha semmi más őelőttük. Saját maga miatt és Alex miatt.

Addig nem nyugszik, amíg a betolakodók el nem pusztulnak.

Teira szerette a férjét, szerette azt az időszakot, amit vele töltött, és még hiányzott is neki, de ő soha nem töltötte el olyan fantasztikus vágyakozással, mint Alex, hogy úgy érezte, levegőt sem tud venni a közelsége nélkül. Sóhajtott. Mit csináljon a jóképű emberi lénnyel? Azt akarta, hogy a férfi itt maradjon vele. Azt akarta, hogy Alex minden éjjel a karjában tartsa, és minden reggel az ő csókjaira ébredjen. Ha a férfi nem marad itt, Teira el fogja veszíteni őt. Nem lenne képes életben maradni a felszínen. Torokhangú szitkozódás vágta el ábrándozását.

− Nem vagytok szívesen látott vendégek, sárkányok − közölte a vámpír a fogát vicsorítva.

− Az emberi lényért és az asszonyért jöttünk − mondta Vorik higgadtan. Kezét tőrje markolatán tartotta − a tőrén, amely képes volt átfúrni egy vámpír mellkasát, és közben mérget küldeni szét a lény testében, ezzel halálos sebet okozva neki. − Nem akarunk bajt keverni.

− Mi foglaltuk le őket először. Hozzánk tartoznak.

− Talán szeretnél velünk megküzdeni értük? − javasolta ellenfelének Coal várakozó mosollyal.

− Ez olyan ajánlat, amit képtelen vagyok visszautasítani. − A vámpír megeresztette saját várakozó mosolyát.

A sárkányok erősebbek, a vámpírok viszont gyorsabbak voltak. Évekkel ezelőtt a két fél háborúba kezdett egymással, amiből végül a sárkányok kerültek ki győztesen. De mindkét faj rettenetes veszteségeket szenvedett. Ha most harcolni fognak, Teira nem volt biztos benne, hogy lesz egy árva ember is, aki állva marad.

− Hagyjátok elmenni őket! − mondta a vámpír a társainak, meglepve vele a nőt. − Ezek a sárkányok hamarosan a leborulnak majd előttünk.

− Soha nem fogunk leborulni előttetek! − köpött ki Braun.

A válasz szavai páratlan magabiztossággal érkeztek. − Majd meglátjuk.

Vorik féloldalt felvonta a szemöldökét. − Minek várnánk vele?

Anélkül, hogy egy árva hangot kiadtak volna, a sárkányok lerohanták a vámpírokat, fogaik csupaszon, fehéren csillogtak az éhségtől − a kép mint a néma halál −, ahogy átváltoztak emberből vadállattá. Ledobták kardjukat, helyette természetes reflexeikre hagyatkoztak. A vámpírok gyorsan mozogtak, felsurrantak a plafonra, aztán leereszkedtek a sárkányokra, majd újra föl a plafonra. Veszélyes tánc volt. Morgás és nyöszörgés, szakadó ruha hangjai. Karmok villanása, vér és kén szaga.

− Egy sárkány bűzét mérföldekről lehet érezni − vicsorgott rájuk az egyik vámpír, és ahogy elsuhant mellettük, feléjük kapott éles körmeivel.

− Ha ilyen jó a szaglásod, Aarlock, akkor biztosan érezni fogod a lángomat is. − Vorik narancsvörös szikrákat okádott a szájából oldalra kényszerítve a vámpírt.

Kínzó sikoly hallatszott, elvegyülve a sülő hús sistergő hangjával. Gyűlölettől izzó tekintettel a vámpír megtorlást akart, és csupasz agyaraival egyenesen nekitámadt a sárkánynak. Mielőtt Voriknak ideje lett volna megmozdulni, a testük összecsapódott, és Aarlock belemélyesztette fogát a sárkány nyakába. Vorik torkon ragadta a vámpírt, elkezdte lefelé húzni, majd a földre taszította.

− Látom, még mindig olyan a harapásod, mint egy nőé, Aarlock − mondta forrongva.

− Látom, még mindig úgy tátogsz a levegő után, mint egy fióka a fészekben. Ismét egymáson voltak.

− Adj ide egy tőrt! − mondta Alex Teirának a válla fölött. Amikor a harc elkezdődött, a férfi maga mögé tolta a lányt. Alex nem tudta, képes-e bármiben a segítségükre lenni, de nem hagyhatta, hogy ezek a sárkányemberek egyedül küzdjenek.

Tennie kellett valamit.

Teira úgy tűnt, mintha körülbelül a századik alkalommal próbálna kicsusszanni Alex mellett. A nő akarta védelmezni őt, ahelyett, hogy fordítva legyen. − Nem − mondta Teira. − Nem szabad beleavatkoznunk. Csak megzavarnánk őket.

Alex változatlanul azt fürkészte, mit használhatna fegyverül, miközben a szeme sarkából képeket látott bevillanni a küzdelemből. Minden egyes teremtmény keményen és kegyetlenül harcolt, harapva és vagdalkozva.

A sárkányok a fogukat, karmukat és farkukat használva sebesítették meg ellenfeleiket, miközben a vámpírok változatlanul a sebességre alapoztak ide-oda suhanva a fogadó egyik végéből a másikba, időnként támadásba lendülve, majd elfutva. Rozsdavörös vérük a sárkányokra csöpögött, és úgy viselkedett, mint a sav.

A végén a sebesség és a méregként ható vér sem volt elég.

Minél több tüzet okádtak a sárkányok, annál erősebbé váltak. Még Teira is úgy tűnt, mintha magába inná a forróságot, akár a virág, amely a nap felé fordul. Minden szín visszatért az arcába. Alex letörölte a homlokáról csöpögő izzadságot.

Amikor a csata végre befejeződött, izzó parázs és vámpírok hamvai borították a padlót. Braun, Vorik és Coal még mindig álltak. Testüket vér és sebesülések tarkították, de, Isten kegyelméből, állva maradtak.

A sárkányok egyike, Braun kitolta Alexet az ajtón. A többiek, Teirát is beleértve, követték. A nő gyorsan bemutatta őket egymásnak. Alex soha életében nem volt még ennyire tudatában törékeny ember mivoltának. Azok a férfiak, akiket ismert, nem úgy viselkedtek, mint ezek a harcosok, akik bármikor szíves örömest készen állnak a vérontásra.

− Mit akarnak a palotabeli eniberek, Teira? − kérdezte Vorik.

− A kincseinket. Visszaviszik magukkal a felszínre.

− A pokolba velük! − vicsorgott Coal. Lesújtó pillantást vetett Alex felé. Alex tenyerét előretartva hátrált. − Én nem velük vagyok. Segíteni fogok nektek bármi módon, ahogy képes vagyok rá.

− Ő is rab volt, akárcsak én. − Teira minden egyes férfinak állta a tekintetét. − Vannak veletek más harcosok? Vissza tudjuk foglalni a palotát ma éjjel?

Braun megrázta a fejét. − Nem léphetünk, amíg Darius vissza nem jön. Azt az utasítást kaptuk, hogy maradjunk kívül a palotán, és vegyünk őrizetbe mindenkit, aki megpróbál bemenni vagy kijönni onnan.

Vorik összehúzott szemöldökkel a nő felé fordult. − El fog jönni a háború ideje, és akkor cselekedni fogunk. De addig nem teszünk semmit.

− A tekintete szinte szúrt. − Megértetted?

− Mikor fog Darius visszatérni? − kérdezte Teira.

− Ki vagyok éhezve a bosszúra.

A kérdését figyelmen kívül hagyva Coal aggódó pillantást váltott Braunnal. − Ahogyan mi is. Ahogyan mi is. Iaszón Graves vizsgálódó tekintettel a vámpírok erődítményét tanulmányozta. Bár az erődből hiányzott a sárkányok palotájára jellemző szédületes gazdagság, mégis eleget nyújtott ahhoz, hogy lekösse a figyelmét. Ezüstfalak. Arany berakásos padló. Egy lila báránybőr szőnyeg.

Talán újra kellene gondolnia a szövetségét a vámpírokkal.

Ők szolgáltatták a szükséges eszközöket a palota falainak lecsupaszításához, ahogy ők adták meg a pénzérmék és más kincsek lelőhelyét is.

És cserébe Iaszón le fogja mészárolni a sárkányokat. Jó üzlet, az ő értékrendje szerint. Vagy legalábbis azt hitte. Kezdte gyanítani, hogy abban a pillanatban, amikor a sárkányok elpusztulnak, a vámpírok nem fogják többé támogatni őt és az embereit, és egy csapásra elfelejtik a szövetséget. Nyelt egyet, engedve, hogy az ötlet, hogy ő csapjon le rájuk először, gyökeret verjen az elméjébe, így nemcsak a saját életét menthetné meg, de a vámpírok javaira is rátehetné a kezét. Hallotta, hogy a vámpírok tudják, hol található a legnagyobb kincs mind között. Atlantisz Ékköve. Egy hatalmas erővel bíró kincs, amely elképzelhetetlen sikereket biztosít a tulajdonosának.

Ebben a percben a nem sok jóval kecsegtető szövetségesei tudták, hogy bármely emberi lényt, aki viseli a medált, békén kell hagyni. Iaszón kezdettől fogva világossá tette, hogy ha egyetlen embere is megsérül, akár csak egyetlenegy, akkor inkább a sárkányok hadaihoz fog csatlakozni.

Ez a fenyegetés nem fog tovább működni, amikor a sárkányok már nem lesznek.

− Legyőzted Javart − mondta Layel, a vámpírok királya. Halott sápadt ujjaival piros ajkának vonalát simogatta, majd hátradőlt a trónusán.

A trónusán, amely csontokból volt összerakva. − Itt az ideje, hogy legyőzd Dariust is.

− Még nem ürítettük ki az első palotát − próbált kitérni Iaszón. A terem közepén állt, és idegesen megrezzent. Gyűlölt idejönni, és soha nem maradt tovább, mint szükséges volt. A tudat, hogy az emberei kinn várnak a trónterem bejáratánál, a fegyvereik készenlétben és kibiztosítva, nem enyhítette gyötrelmeit. Layel képes lenne átvágni a torkát, még mielőtt egy árva segélykiáltás elhagyhatná a száját.

− Nem számít. Azt akarom, hogy azonnal öljék meg őket. − A király öklével rácsapott a karfájára − egy combcsontra, állapította meg Iaszón. − A sárkányok kegyetlen, aljas gyilkosok. Meg kell halniuk.

− És meg is fognak. Csak még egy kis időre van szükségünk. Nem oszthatom meg a haderőmet, és nem fogom elhagyni az első palotát, amíg teljesen ki nincs ürítve.

Súlyos csönd fogta körül őket.

− Merészelsz nekem nemet mondani? − kérdezte Layel halkan.

− Nem nemet, csupán arra kérlek, légy még egy kicsit türelemmel.

Layel lassan végigfuttatta a nyelvét pengeéles fogsorán.

− Azt tudtam, hogy mohó vagy, emberi lény. De azt nem tudtam, hogy ostoba is. Iaszón összeráncolta a homlokát. − Szívest örömest átengedem nektek a sárkányokat, küzdjetek meg velük egyedül. − Nem volt többé szüksége a vámpírokra − már a birtokában voltak az eszközök. De mindketten tudták, hogy Layelnek még szüksége van rá.

Talán Iaszónt megfélemlítette ez a teremtmény, de vigye el az ördög, ha nem élvezte azt a kis hatalmat, amelyet gyakorolhatott fölötte.

Heves düh lobbantotta lángra Layel hátborzongató kék szemét. − Még mennyi idő kell? − vetette oda.

− Egy hét. Legfeljebb kettő.

− Az túl hosszú idő! Az egyetlen oka annak, hogy képes voltál legyőzni Javart, az az, hogy meglepted. E nélkül a meglepetés nélkül nem fogod legyőzni Dariust. − Mérges sziszegéssel Layel fogta a drágakövekkel ékesített talpas poharát, és Iaszón fejéhez vágta. Iaszón lebukott, és a kehely elszállt fölötte. Éppen hogy.

− Erősebb, mint amilyen a mestere valaha volt − tette hozzá Layel.

Iaszón fölpillantott rá, egy találó visszavágáson törte a fejét. Az ajtó kicsapódott, még mielőtt egy árva szó elhagyhatta volna a száját. Az egyik embere rohant be. − Alex és a nő elszökött!

− Micsoda?! − ordította Iaszón megpördülve.

− A hír másodpercekkel ezelőtt érkezett. Az erdőn keresztül menekültek el.

− Hogyan? − Haragos tekintettel az embere felé indult, majd félúton összetalálkozott vele.

− Nem tudjuk biztosan.

− A francba! Fésüljék át az erdőt! Azt akarom, hogy egy órán belül találják meg őket, és hozzák ide hozzám.

− Élve?

− Ha lehetséges. Ha nem…

A férfi elloholt, hogy teljesítse a parancsot. Iaszón a fogát csikorgatta. Egyik részét nem érdekelte, hogy Alex megszökött. Azt a fattyút valószínűleg megtalálja, és megöli egy sereg rosszindulatú teremtmény. De Iaszón másik része, az, amelyik tisztában volt vele, hogy egy háború kimenetele elcsúszhat egy olyan egyszerű kis hibán, mint ez, beismerte, milyen pusztító következménye lehet ennek. Alex rábukkanhat Dariusra, és figyelmeztetheti.

− Iaszón − szólította meg Layel.

Iaszónnak bizseregni kezdett a nyaka alja, és anélkül, hogy hátranézett volna, tudta, hogy a vámpírok királya ott van közvetlenül a háta mögött. Lassan megfordult, remélve, hogy vonásai közömbösek maradtak. − Igen?

− Hozd ezt rendbe. Ha kudarcot vallasz, hozzáadom a csontjaidat a trónusomhoz.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

Órák múltak el, miközben Grace a szőnyegét koptatta aprócska nappalijában előre-hátra járkálva, egyik faltól a másikig. A folyosó fél órával ezelőtt csöndbe borult. Akárhányszor lehunyta a szemét, elképzelte Dariust, ahogy ott ül rögtön az ajtaja előtt, a szeme becsukva, az arckifejezése töprengő, azon jár az esze, hogyan hagyja itt őt. Grace dühösen összevonta a szemöldökét. Az lehet, hogy Darius reggel hazautazik, de nem nélküle. Akár jóváhagyja, akár nem, Grace is vele tart. Kifújva a levegőt, a halántékát masszírozta. A válla csüggedten lesüllyedt. Mit csináljak?

A Darius miatti csalódottsága mellett egy állandó félelem keringett benne Alex miatt, és tudta, hogy ez a lázongó érzelmeinek valódi mozgatórugója.

Emésztette a tehetetlenség, mert tudta, hogy semmi mást nem tehet, mint vár és imádkozik, hogy Dariusnak igaza legyen. És Iaszón Graves életben fogja tartani Alexet, mert a bátyjának van valamije, ami Iaszónnak kell.

A medalion.

Grace humortalanul fölnevetett. Mindig ide lyukadt ki. Ha gyanította volna a valódi értékét annak a nyavalyás láncnak, akkor jobban ragaszkodott volna hozzá. Hol a pokolban lehet?

Szüksége volt Dariusra. Szüksége volt rá, hogy megnyugtassa. Szüksége volt rá, hogy a férfi köré fonja a karját, és újra megerősítse abban, hogy a rossz dolgok helyrejönnek, és az élet az öröm meg a boldogság ígéretével folytatódik majd.

− Darius − mondta hiábavalóan. Vajon mit csinál most?

A levegő egyszer csak sűrűsödni kezdett, és elhomályosult előtte, kikristályosodó esőcseppek ragyogtak benne. Egy forró légáramlat, egy férfi illatának foszlánya, és Darius megtestesült ott, a szeme láttára. Az arcizmai megfeszültek, a tekintete ide-oda repdesett. − Mi a baj?

− Szükségem van rád − mondta a nő. − Szükségem van rád. Ennyi az egész. A férfi alakja láthatóan elernyedt, az aggodalma eloszlott, de a feszültség vonalai még ott maradtak az arcán.

A tekintetük összekapcsolódott.

Grace dermedten állt, és magába itta a férfi látványát. Darius nem csupán feszültnek tűnt, hanem megváltozott. Valahogy másmilyen volt. Vonzóbb, mint valaha. Perzselő. Kiéhezett. Talán érzékelte a nő fokozódó vágyát, mert az orrcimpája kitágult, és a tekintetében tűz lobbant föl.

Grace szíve ide-oda ugrált a mellkasában. Darius most nem hasonlított arra az emberre, aki megszólította őt a barlangban, a feje fölé emelt karddal, tekintetében a halállal. Nem hasonlított arra az emberre sem, aki kis híján megfojtotta Patricket. Ebben a pillanatban azt az embert juttatta az eszébe, aki örömét lelte a színekben és a csokoládéban, aki oly gyöngéden szájon csókolta, Grace minden egyes ízét végigkóstolta. A nő tenyerét nyalogatta, és csillapította sebei sajgását.

Úristen, mennyire kívánja ezt a férfit!

De bűntudat zúdult át rajta, a helyéhez szögezve Grace-t. Hogy vágyakozhat a férfi után, hogy élvezheti a társaságát, miközben bántják Alexet?

− Most nem tudsz segíteni a bátyádnak − mondta Darius, mintha olvasna a gondolataiban. A tekintete átugrotta a távolságot kettejük között, néma kitartással cirógatva a nő arcát.

− Tudom − mondta Grace lágyan, még az eddiginél is jobban sóvárogva a férfi után. Megpróbálta a messziségből magába inni a férfi vigasztalását, de nem erre volt szüksége. Csak a teljes testfelülettel történő, bőr a bőrhöz tapadó érintkezés működne.

Darius kinyújtotta a kezét. − Akkor gyere ide.

Anélkül, hogy egy szót szólt volna, Grace belevetette magát Darius karjaiba. A férfi hitetlenkedve elkapta, a nő dereka köré fonta a karját, és a kezét Grace fenekére tapasztva hátranyomta a falhoz. Hirtelen csókkal borította be a száját. Nem, nem is csók volt ez. Valósággal felfalta. Rajongva itta magába a nő ízét, és Grace élvezkedett az övében, és ahogy nyelvük táncolt, Grace a férfi részévé vált. Darius pedig a nő részévé. Grace felnyögött, és a lába megfeszült a férfi körül.

Darius elhúzódott. − Ezúttal nem fogok megállni − mondta rekedten.

− Jó, mert nem is eresztettelek volna el.

A férfi finoman a foga közé csippentette Grace fölcimpáját, és gyöngéden meghúzkodta. Eljött az idő, a várakozásnak vége.

Egyik kezét Darius nyakára téve, a másikkal a férfi hátát markolászva Grace nekinyomta magát Darius merevedő hímtagjának. Az érintkezésük izzott. Remegés hulláma tört rá a nőre, nyomában el-szántság és megnyílás. A férfi birtoklóan visszakövetelte magának Grace ajkát, lelke legmélyén megjelölve őt.

Grace az ő asszonya, és Darius a nekirendelt párja.

Nyelvével behatolt a nő szájába, és Grace vágya túlhevült azon a ponton, ahol még van visszatérés.

Nem, ez nem teljesen igaz. Abban a pillanatban érte el azt a pontot, ahonnan nincs visszatérés, amikor először pillantotta meg Dariust.

Megremegett a kínzó vágytól, a férfiból áradó hő intenzitásától és a szívét markoló fájdalomtól, hogy végre megismerhesse ezt az embert. Mindent, ami ő.

− Darius − suttogta.

− Grace − suttogta vissza a férfi.

Ez az, ahova tartozik, gondolta Darius hevesen, lenézve Grace-re. Pontosan ide. Ehhez a nőhöz. Soha nem érezte magát ennyire élőnek, mint ebben a pillanatban Grace karjában. A nő egy olyan világot mutatott neki, amelyről sosem hitte volna, hogy újra láthatja; a színek, ízek… és érzelmek világát. Igazi érzelmekét. És Darius kibomlott benne. Grace-ben.

A nő lassan, ingerlőén fölfelé csúsztatta az ujjait Darius mellkasán. Lágyan elmosolyodott. Darius magja már ekkor majdnem kilövellt. Énje legmélyebb, legösztönösebb része abban a pillanatban fölismerte a nőt, amikor meglátta kilépni a Ködből. Ő volt a párja.

Az élete értelme.

Összeházasodna vele, határozta el a következő pillanatban.

Ahogy Darius továbbra is a nőt figyelte, Grace megnyalta az egyik ujját, majd a nedvességet körkörösen beledörzsölte a férfi bőrébe a jobb mellbimbója körül. Levegő szisszent a férfi foga között. Ha feleségül venné, a nő is Atlantisz polgárává válna. Darius esküje csak a föld felszínén élőkre terjed ki, akik átjöttek a Ködön. Ha a nő atlantiszi volna… istenek, igen.

Ő atlantiszivá tenné Grace-t.

A megkönnyebbülés, az öröm úgy visszhangzóit benne, akár egy forró trópusi eső.

Még vadabbul rátapadt Grace ajkára, nyöszörögve a vágytól. A nő azzal válaszolt, hogy kezével beletúrt Darius hajába, és még erősebben nyomta a száját a férfiéhoz. Hozzádörzsölte magát Darius merevedő hímtagjához, zihálva, elfogadva, ajándékozva.

Ruhájuk súrlódása csak hozzáadott ehhez az érintkezéshez. A férfi ujjaival belevájt Grace fenekének puha kerekségébe, gyorsítva a nő ritmusán, és a csók folytatódott, durván és gyorsan, majd lassan és gyöngéden.

− Gyönyörű vagy − mondta a férfi megtörtén.

− Nem, én…

− Az vagy. Érted égek. Lángolok.

A nő szinte elolvadt Dariuson. Benne. Keble a férfi mellkasához préselődött, a bimbói várakozóan megduzzadtak. Hogy megkóstolja, olyan létszükségletté vált Darius számára, mint a levegővétel.

Darius minden ezt megelőző közösülése alkalmával rohant. Dühödt volt, élvezetet nyújtva a nőnek, elvéve az élvezetet saját magának, de nem kínálva semmi többet, így soha többé. Most nem lesz rohanás.

Ízlelni szeretett volna és adni.

− Vigyázni fogok rád − suttogta. − Megbízol bennem?

− Annyira, hogy már fáj.

Grace lába még mindig feszesen körülfonta Dariust, miközben a férfi a térdére ereszkedett, és finoman lefektette a nőt a szőnyegre. Gyöngéden megfogta Grace állat, és kényszerítette, hogy a szemébe nézzen. − Ez nem csak egy sima közösülést lesz, édes Grace. Átadom magam neked. Mindenemet. − Darius megállt, és a nő arcvonásait fürkészte. − Értesz engem?

Valami, amit Darius nem tudott megfejteni, suhant át Grace arcán. Bizonytalanság? Vagy épp izgatottság? A nő az alsó ajkába harapott, majd megrázta a fejét.

− A párommá akarlak tenni, most és mindörökké − magyarázta meg a férfi. Grace összeráncolta a szemöldökét. − Úgy érted, hogy házasodjunk össze?

− Több annál. Váljunk egymás élete párjává.

− Mi a különbség?

− Ezt nem lehet elmagyarázni. Ezt meg kell mutatni.

− És itt akarod ezt véghezvinni? − A nő szeme kitágult. − Most?

Darius bólintott.

Grace nyelt egyet. A férfi biztosan nem komolyan gondolta. Nyilván csak viccel vele. De Darius arcvonásai feszesek, elszántak, sebezhetőség lengi körül, súlyosan ráülve a vállára. Egy pillanatra sem hajlandó elereszteni Grace tekintetét.

Komolyan gondolt minden szót.

És Grace nem tudta, hogyan reagáljon.

Grace én Kragin, suttogta gondolatban.

Habár nem értette, mi vezette a férfit erre a döntésre, a gondolat minden szinten csábította, és hatására óriási várakozás töltötte el. Már bevallotta magának, hogy szereti Dariust. Miért tagadja le most az érzéseit? A felesége akarok lenni. Ezt akarta. Most és mindörökké, ahogy Darius mondta.

Milyen csodálatos lenne, ha ő lehetne az, aki minden éjjel mellé bújik az ágyba, akit a férfi szorosan az oldalához húz, a lélegzete Grace tarkóján, szerelmes suttogása a fülében. Milyen csodálatos lenne, ha ő lehetne az, aki gyermekekkel ajándékozza meg Dariust. Elméje könnyedén megalkotta egy pirospozsgás kisbaba képét. Az ő kisbabájukét. Egy fiút, aki olyan erős, mint Darius, vagy egy lányt, aki éppen olyan heves és éppen olyan központi figura, mint az apja.

− Láttad az erőszakot a múltamban − mondta a férfi, félreértve Grace hallgatását. − Tisztában vagy vele, miket tettem, és el tudod képzelni, miket fogok tenni a jövőben. Azt kérem tőled, hogy fogadj el feltétel nélkül.

Ha erre képes vagy, neked adom az életem, a gazdagságom és az esküm, hogy mindig meg foglak védeni. − Az utolsó szavaiban benne volt mindaz az elszántság, amit eddig magába rejtett. Mindaz a sóvárgás. Mindaz a vágy.

Grace arckifejezése ellágyult; a szempilláját félárbocra eresztette. − Nincs szükségem a gazdagságodra − mondta. − Csak rád.

Szavai hallatán Darius Grace iránti rajongása, melyet mindig is érzett, a tetőfokára hágott. Nyers, ősi energia gyűlt lángra benne, mely forróbb volt, mint valaha. Minden porcikája a nő után áhítozott. Nem pusztán a nő egy része után, hanem a teljes lénye után.

Összekulcsolta a kezét Grace-ével, tenyerét a nő tenyeréhez nyomva.

Egy pillanatra sem állva meg, nehogy Grace meggondolja magát, Darius így szólt. − Hozzád tartozom. A szívem egyedül érted dobog. − Tekintete erejével továbbra sem eresztette el Grace-ét. − Senki más nem hozhat kísértésbe, ettől a naptól fogva, mindörökké. Hozzád tartozom.

Miközben beszélt, testének azon pontjai, amelyek érintették Grace-t, felforrósodtak, és parázslani kezdtek. Különös forgatag bomlott ki a nő hasüregében, majd tetőtől talpig átsöpört rajta.

− Ismételd utánam a szavakat − kérte érdes hangon Darius. Igen. Igen. − Hozzád tartozom. A szívem egyedül érted dobog. − Miközben a nő beszélt, Darius centiről centire közelebb vitte a száját Grace-éhez. − Senki más nem hozhat kísértésbe, ettől a naptól fogva, mindörökké. Hozzád tartozom.

Abban a pillanatban, hogy az utolsó szó elhagyta az ajkát, Darius nekipréselte a száját a nőjéhez. Grace felnyögött, a férfi pedig magába itta a hangot. Szemét szorosan lehunyta, miközben teljes testével körülfonta és szorongatta a nőt.

Grace lelkének egy része kiszakadt a testéből, és beleszállt a férfiéba. Az űr, amelyet maga után hagyott, hirtelen megtelt a férfi lényével, s az érzés futótűzként söpört végig rajta. A változás erőteljes volt és tele érzékiséggel. Grace hasa fölforrósodott és bizsergett, miközben zihálva feküdt a szőnyegen. Testének minden egyes finom szőrszála a férfit követelte.

− Mi történt? − kérdezte két lélegzetvétel között.

− Egyesültünk.

Nem volt szükség több szóra, mivel Grace megértette. Egyesültek, nem fizikailag − még nem −, de olyan módon, ami még inkább kézzelfogható volt. Letagadhatatlan. Nem értette ennek a folyamatnak a lezajlását. Két különálló lény voltak.

Most eggyé váltak. Grace-nek eddig szüksége volt a férfira, de most meghalt volna nélküle. Érzékelte, tudta a lelke legmélyén.

− Nélküled semmi vagyok − szólalt meg a férfi, visszhangozva a nő gondolatait. − Érzed, mennyire ki vagyok éhezve rád?

Grace érezte. Te jó isten, mennyire érezte. A férfi éhsége összekeveredett az övével, és végigzubogott a vénáin.

− Fontosabb vagy nekem, mint a levegő − mondta a férfi. − Fontosabb, mint a víz. Te, Grace, te vagy az egyetlen, amire szükségem van.

− Szeretlek − mondta a nő, végül megajándékozva a férfit a szívében lakozó szavakkal. Miközben beszélt, a megbékélés, amely mindig megfoghatatlanul és elérhetetlenül lebegett a távolban, hirtelen itt volt karnyújtásnyira tőle. Így aztán Grace megragadta, még közelebb húzva magához Dariust. A férfi egybefogta mindazt, ami eddig hiányzott Grace életéből: a veszélyt, az izgalmat és a szenvedélyt.

Tűz gyúlt Darius szemében. Hátranyúlt, és a fején keresztül lehúzta az ingét. − Mindent meg fogok neked adni, ami után sóvárogsz, drága Grace. − Arcán röpke mosoly suhant át. − Mindent.

Grace teste megremegett a várakozástól. Kezével végigsimított a férfi erős mellkasán, a bordáin és a mellbimbóján, majd a tetoválásain. Vett egy mély levegőt. Darius tetoválásai enyhén elmosódottak voltak, nem olyan vörösek és dühödtek, mint korábban, de még mindig rajta voltak. Ugyanolyan vonzók és forrók. Grace annyira vágyott rá, hogy megízlelje, hogy megindult tőle a nyálelválasztása, így aztán hanyatt fordította a férfit. Ráhajolt, és végignyalogatta a színes sárkányszárnyak között futó ösvényt, élvezettel magába fogadva a sós ízt. A fér-fi izmai megrándultak Grace nyelvének első érintésére.

Darius becsúsztatta a kezét a nő lába közé, és játszani kezdett vele; Grace farmerének anyaga szédítően dörzsölődött a nő ágyékához. Grace felnyögött, félrebillentette a fejét, és elveszett az érzékei lélegzetelállító kényeztetésében. Minden életre kelt benne. Még azok a részei is, amelyeknek a létezéséről sem tudott, zokogtak, hogy még többet kapjanak a férfi figyelméből. Grace-t kínozta a vágy, hogy telítődjön. Darius által. Csakis őáltala.

Darius állította, hogy rettenetes dolgokat vitt véghez, de mélyen legbelül a nő sóvárgott a férfi énjének legádázabb része után. A vadság után. A veszély után. Talán volt olyan alkalom, amikor megpróbálta letagadni, de valójában mindig tudta az igazságot. A férfiban minden álma testet öltött; a férfi jelenléte önmagában több izgalmat nyújtott, mint bármilyen kihívás vagy kaland.

Amikor Dariusszal volt, teljesnek érezte magát. Élőnek érezte magát.

Vibrált az életerőtől.

− Meztelenül akarlak. − Darius nem várt a válaszára, képtelen volt rá.

Mint mindig, most is türelmetlenül kiéhezve a nőre, pontosan úgy cselekedett, ahogy korábban tette. Megragadta a nő blúzának nyakát, és szétrántotta. Alatta csipkés, zöld anyagot talált, Grace szexi köldökgyűrűjét és egy sárkány alakú tetoválás finom körvonalait.

Darius végigsimított a kontúrokon az ujjbegyével.

− Nézd! − mondta a nőnek.

Grace annyira el volt veszve érzései forgatagában, hogy beletelt egy másodpercbe, mire engedelmeskedett. Amikor megtette, elállt a lélegzete. − Mi a… nem értem. Van egy tetoválásom. − Megdöbbenés csengett ki a hangjából, és meglepett tekintetét a tetoválásra, Dariusra, majd megint a tetoválásra vitte. − Soha életemben nem csináltattam magamnak tetoválást.

− A jelemet viseled − mondta a férfi, ismét megfordítva mindkettejüket, megnyugtatóan szólva a nőhöz. − A részeddé váltam, mindörökre.

Félig letépte a zöld anyagot, éppen úgy, ahogyan a nő blúzával tette. Grace keble telt volt, és gyönyörű, látványától a férfi reszketni kezdett. Reszketni, mint egy kamasz fiú. Tenyerét ráborította a nő egyik mellére, imádva, ahogy Grace lehunyja a szemét, a háta ívben megfeszül, mintha némán könyörögne a folytatásért.

Darius lejjebb csúsztatta a nő testét, és beszívta a nő mellbimbóját szája forróságába. Grace úgy zihálta a férfi nevét, mint egy áhítattal teljes imát.

Darius erősebben szívta.

− Jaj, istenem! − nyöszörgőit Grace.

Darius a nő dereka köré térdelt; Grace kezével a férfi hajába markolt. Darius tovább gyúrta az egyik pompázatos keblet, ujjai között morzsolgatva a duzzadt bimbót, és közben nyalogatta és szívta a másikat. Olyanok voltak, mint a málna, rózsás pirosak, édesek és ízletesek. Darius fél kezét a nő hasa felé csúsztatta, és beakasztotta ujját a finom ezüstkarikába.

Nem volt képes tovább tartani magát az elhatározásához, hogy lassú legyen, és a nő lába közé préselte magát. Grace kéjesen mozgott a férfival ellenben, majd vele együtt. Ahogy lihegett és nyüszített, Darius lekapta Grace cipőjét, aztán lehúzta a nadrágját, és lerúgta lábfejével a nő bokájáról. A látványtól, ahogy a nő ott fekszik alatta egy szál csipkés, smaragdzöld alsóneműben Darius szíve majdnem megállt. Micsoda szépség. És ez a szépség az övé.

Ujjaival végigsimított a finom csipkén, majd kitapintotta Grace selymes nyílását. A nő nedves volt, és forró. Készen állt. De Darius többet akart ennél. Azt akarta, hogy a nő kétségbeesetten kívánja őt.

Egyik ujjának hegyével szétkente a nedvességet Grace lágy redőin, gyöngéden dörzsölve a nő vágyakozásának középpontját.

− Igen − mondta Grace, testét a férfi érintése felé nyomva. − Igen. Érints meg ott.

− Szeretnéd, hogy betöltsem, és beléd hatoljak?

− Igen. Kérlek.

Darius lassan belecsúsztatta egyik, majd másik ujját Grace-be. − Készen állsz még többre? − Izzadságcsepp csörgött le a halántékán. Beleharapott a nő nyakába, kis szúró érzést okozva, majd nyalogatni kezdte, miközben alul a két ujjával mámorító ütemre döfködte a nőt.

Grace feljajdult, és megemelte a csípőjét. Darius dereka megfeszült a nő után, de még egy ujját beledugta a Grace-be. Mennyire imádta érezni a szorosságát. Nedves forróságát.

Lágy, panaszos hangok hagyták el Grace ajkát, miközben a férfi körkörösen masszírozta a csiklóját a hüvelykujjával.

− Készen állok − mondta a nő. − ígérem, hogy készen.

Darius fölmordult, és rátapasztotta a száját Grace-ére, úgy itta magába a nőt. Nem érdemli meg Grace-t, de az istenek odaadták neki, ő pedig meg fog tenni mindent, ami csak az erejéből telik, hogy boldoggá tegye. Grace soha nem fogja megbánni, hogy odaadta magát neki.

− Szeretnélek megcsókolni itt − mondta Darius, hüvelykujjával ismét körkörösen dörzsölve a nő forrásának legbelső középpontját.

Grace lehunyt szemmel adta át magát neki. Amilyen nagylelkű volt, nem elégedett meg azzal, hogy egyedül élje át a gyönyört; ragaszkodott hozzá, hogy viszonozza. − Szeretnélek… megcsókolni… itt − mondta két ziháló lélegzetvétel között, lecsúsztatva a kezét, és megmarkolva a férfi hosszú, vastag hímtagját. − Ki kezdi?

Az izzadságcseppek időközben finom, fénylő réteggé álltak össze, és beborították Darius egész testét. Grace eseng az izgalomért, gondolta a férfi, ő pedig meg fogja adni neki. − Egyszerre kezdjük.

A nő hirtelen kidugta a nyelvét, és végignyalta az ajkát, elszopogatva a férfi ízének ottmaradt nyomait. − Igazán? Hogyan?

Darius két másodperc leforgása alatt levette a saját nadrágját, majd a nő bugyiját, ezzel teljesen meztelenre vetkőztetve mindkettőjüket.

A karjába vette Grace-t, majd hanyatt feküdt, a nőt fölfelé húzva. Még soha egyetlen asszonynak sem adott lehetőséget arra, hogy a szájába vegye a férfiasságát.

Attól, hogy elképzelte Grace vörös tincseit, ahogy átsöpörnek a hasán, és rázubognak a combjára és a farkára, és elképzelte, ahogy a nő finoman végighúzza a fogát a hímtagján, és a száját, ahogy mélyen magába szívja, Darius majdnem elélvezett.

− Lovagolj meg! − mondta, meglepve azon, hogy még képes beszélni. A kínzó vágy ott dübörgött a vénáiban. − Ne velem szembe. Az ellenkező irányba fordulj Grace mellbimbója még inkább megduzzadt, és ahogy lenézett a férfira, kétségbeesett sóvárgás látszott az arckifejezésében. Lassan végrehajtotta az utasítást. A háta hosszú volt, karcsú és tökéletesen arányos. Ujjbegyével Darius egyenként végigsimogatta a nő csigolyáit, amitől az öröm apró tüzei gyúltak föl Grace bőrén.

Megragadta a nő csípőjét, és maga felé húzta, egyre közelebb és közelebb vonva várakozó szájához.

Elbágyadva a vágytól, Grace a vastag, merev péniszhez vitte a száját. Forró lehelete szinte sütötte a férfi súlyos heréjét, miközben Darius fölemelte a fejét, és belenyalt a síkos forróságba.

Az első érintésnél Grace felsikoltott az élvezettől. Nem volt ez orgazmus, de közel ahhoz. Nagyon közel. A kezével megragadta Darius csípőjét. A férfi tovább cirógatta a nyelvével, miközben Grace milliméterről milliméterre egyre beljebb vonta Darius vastag hímtagját a szájába − és majdnem újra felsikoltott.

Annak az erotikája, hogy a szájában ringatja a férfiasságát, miközben Darius az ő legintimebb pontját ízlelgeti, valóban eget rengető volt.

− Erre gondoltam, amikor azt mondtam, hogy legszívesebben megennélek − dörögte a férfi, a hangjának rezgése rezonált a nőben.

Darius szavai és mozdulatai egyesültek, szélsebesen juttatva el Grace-t a kínzó orgazmushoz. A teste megugrott és remegett, ahogy ezernyi fény gyulladt föl, és söpört át a tudatán. Öröm, micsoda öröm. Letépte az ajkát a férfiról, ahogy a neve kiszakadt a torkából.

− Darius, Darius, Darius. − A heve égetett.

Amikor az orgazmusa csillapodni kezdett, Grace-nek jóllakottnak kellett volna lennie, teljesen kielégültnek. De nem volt az. Arra vágyott, hogy a férfi mélyen beléhatoljon, olyan mélyen, hogy napokra rajta hagyja a nyomát. Darius elszántan fölemelte, és maga felé fordította. Aztán a hátára döntötte, és lenézett rá. − Most? A szó rekedten és mohón tört fel belőle. Őrülten. Muszáj volt egyesülnie a nővel.

Grace szélesre tárta a lábát, belehelyezve a férfi kemény hímtagját oda, ahová tartozott, majdnem − de nem eléggé − érintve a behatolás édes határát. − Téged mindig kész leszek fogadni.

− Az én asszonyom vagy. Mondd ki!

− A tiéd vagyok. Most. Mindörökre.

− És én a tiéd. − Darius a nő ajkára tapasztotta a száját, és ugyanabban a pillanatban magára rántotta. Felkiáltott a gyönyörtől és a mámorító örömtől, amelytől élvezetének foka olyan magasságokba jutott, hogy szárnya kéretlenül kirobbant a hátából, forró légáramlattal cirógatva végig a testüket. Az a fenséges szárny egy lélegzetvételnyi időre kifeszítve maradt a levegőben, két megtévesztőén áttetsző felület, amely végül lesüllyedt, és a szivárvány színeiben játszó gubóba zárta őket.

Darius döbbenten bámult le rá. Grace szeme behunyva, ajkai összepréselve. Fájdalmas sikoly helyett megadóan motyogott.

Grace számára a szüzesség elvesztésének éles kínja olyan hirtelen múlt el, ahogy megjelent, nem hagyva mást maga után, csak a férfi vastagságát. Keménységét.

− Te… ez… én vagyok az első szeretőd − mondta Darius, amikor a megrázta a felismerés. − Az egyetlen szeretőd. − Az összetartozás érzése erősebb remegést váltott ki Grace-ből, mint az orgazmus.

− Ne hagyd abba − kérte. − Mmm. Annyira jó, ahogy bennem vagy.

− Az egyetlen párod − mondta a férfi tisztelettel.

Először lassan mozgott, de ez nem volt elég Grace-nek. A nő megragadta Darius csípőjét, fölemelte a sajátját, és rárántotta magát a férfira. Dariusnak nem kellett több bátorítás. Megfogta Grace fenekét, és belemerült a nőbe, újra és újra, újra és újra. Keményen meglovagolta a nőt, fékezhetetlenül vágtázva előre. A csókjai hevessé váltak, erőteljes döféseivel egyazon ütemre hatolva a nőbe. Átható feszültség tartotta a markában Grace-t, egyre szorosabban és szorosabban, majd hirtelen fölrobbant, megajándékozva a legmegrázóbb kielégüléssel, amit valaha életében átélt. Beleremegett, zihált és sikoltott tőle.

− Az istenek műve, hogy olyan édes vagy − szűrte a foga között Darius. A nő lábát a saját vállára helyezve és még mélyebben elmerülve benne egyre gyorsított a döfésein, majd csatlakozott Grace-hez, s a nő nevét motyogva eljutott a csúcsra.

Grace váratlanul ismét elélvezett. Darius az ölében az ágyba vitte Grace-t, és néhány órán keresztül egyikük sem kelt föl onnan.

A férfi legszívesebben egész hátralévő életét itt töltötte volna Grace karjában, ahogy a nő telt hátsója kényelmesen hozzásimul, de tudta, hogy ez egyelőre csak gondolat marad.

Az éjfél leszállt a vidékre.

Holdfény lopódzott be az ablakon, ezüstös ujjai összefonódtak a sötétséggel. A város élettől lüktetett, még ezen a késői órán is. Ideje indulni. De mégis…

Még néhány másodperc csöndes fényűzést engedélyezett magának, hogy ölelésének védőpajzsában tartsa Grace-t. A nő mámorító illata körüllengte, és testének melege beszivárgott a csontjaiba. Szűz. Grace szűz volt. Ez a gyönyörű, érzéki lény odaadta neki azt, amit egyetlen másik férfinak sem.

Grace értékesebb és kielégítőbb kincs, mint bármi más a világon. Az élete árán is megvédene.

− Darius? − sóhajtott föl a nő közelebb bújva hozzá.

− Hmm?

− Házasok vagyunk? Úgy értem, nem írtunk alá semmit vagy…

− Egyesültünk. Sose gondolj erre másként.

− Boldog vagyok. − Grace föltámaszkodott a könyökére, és elégedetten Dariusra mosolygott.

− Ahogy én is.

− Amit tettünk… nem hiszem, hogy létezik szó, amellyel le lehetne írni ezt a gyönyörűséget.

Darius fogával a nő vallanak puha dombjait harapdálta. − Lassú akartam lenni, feleségem, és megkóstolni minden ízedet.

Grace lesütötte a szemét, a pillája megrebbent. − Ismételd meg!

− Lassú akartam lenni…

− Nem. Azt a részt, amikor a feleségednek szólítottál.

A férfi karjának ölelése szorosabbá vált a nő körül. − Összetartozunk, feleségem.

Grace az oldalára gördült, és szembenézett Dariusszal. − Ahogy már tudod is, történetesen nagyon tetszik nekem, ahogyan megadod a házastársadnak, ami jár neki, férjem.

Darius farka még órákon − talán napokon − át nem tudott volna izgalmi állapotba kerülni, de ahogy nézte a nőt, és sütkérezett a szavaiban, a vágy lassan elkezdett kibomlani benne. Ha most nem kelnek föl, akkor újra elkapja Grace-t, és tudta, hogy azután már nem lenne ereje otthagyni.

− Öltözz fel! − mondta megpaskolva a nő hátsóját. − Itt az ideje, hogy meglátogassuk Iaszón Gravest!

A nő bágyadt arckifejezése azonnal eltűnt. Az édes haladék véget ért, ahogy a való élet betört közéjük. Grace talpra zöttyent, majd kicsoszogott a fürdőszobába. Fintorogva a teste elcsigázottságától, gyorsan lezuhanyozott, és magára húzott egy fekete nadrágot hozzá illő rövid ujjú fekete pólóval.

Amikor fölpillantott, Darius állt a fürdőszoba ajtajában, őt figyelve lángoló aranyszemével. Aranyszem! Grace pulzusa megugrott egy időben azzal az egyszerű gondolattal: ő a férjem! A férfi nadrágja a csípőjéig le volt csúszva, ami laza, szexi megjelenést kölcsönzött neki.

A nő azon kapta magát, hogy közelebb lép Dariushoz, elszánva rá magát, hogy becsúsztassa ujjait a fekete szövet alá, és… − Grace itt lezárta a gondolatsort, még mielőtt túl késő lett volna. Még mielőtt elvesztette volna józan eszét a férfitól.

Darius amúgy sem tűnt felajzottnak. Inkább mint akinek fájdalmai vannak, mintha az a különös gyöngeség sújtott volna le rá ismét. És amilyen büszke volt, egy szót sem szólt róla.

− Gyere velem − mondta neki Grace. Bevezette a férfit a konyhába, és gyorsan készített neki egy szendvicset. Miután Darius befejezte az evést, hátradőlt a székén. Ugyanúgy nézett ki. Az étel miért nem segített? A nő összeráncolta a szemöldökét, és megfogta Darius kezét, hogy megnézze, nem lázas-e.

De ahogy a tenyerébe fogta, a szín visszatért a férfi arcába. Nem az étel erősítette föl, döbbent rá Grace, hanem ő. Az ő érintése.

− El kell mondanod nekem, mi folyik itt − mondta a nő, nem eresztve el a férfi tekintetét, és változatlanul szorosan fogva Darius kezét. − Mi okozza a betegségedet? − Amikor a férfi továbbra is hallgatott, Grace nem tágított. − Mondd el!

Darius sóhajtott. − Amikor az istenek száműztek bennünket Atlantiszra, végérvényesen ehhez a földhöz lettünk kötve. Azok, akik megpróbálják elhagyni, meghalnak.

Grace gyomra fölkavarodott, és a teste lehűlt. Ha az itt maradás a halálát jelenti, akkor azt akarja, hogy Darius menjen el. − Haza kell menned. Azonnal.

A nő engedte, hogy minden aggodalma, minden gyötrelme, amely rátört a férfi halálának gondolatára, beszivárogjon a hangjába.

− Reggel visszajövök, a terv szerint.

− Átkutatom Iaszón otthonát egyedül, aztán átrepülök Brazíliába. Két nap alatt Atlantiszban lehetek.

− Ne. Egyiket se.

− De…

− Nem, Grace.

Muszáj meggyőznie Dariust, hogy elmenjen. De hogyan? Elengedte a férfi kezét, és nekiállt elmosni a tányérokat, a hátát mutatva neki.

Darius másodpercek alatt közvetlenül a háta mögé került, és a karjába zárva foglyul ejtette a nőt.

− Mérges vagy − mondta.

Grace megállt, és így szólt: − Féltelek. Féltem Alexet. Azt szeretném, hogy vége legyen ennek.

A fenyegetés fojtott hulláma csengett ki Darius hangjából, amikor azt mondta: − Hamarosan. Nagyon is hamarosan.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

Ragyogó neonfények világítottak a közeli épületekről. Grace vett egy mély levegőt, ahogy ide-oda járatta a tekintetét. Bűnöző vagyok. Betörök és behatolok − avagy elkövetek egy BB-t, ahogy a rendőrségen mondanák az őrizetbe vételekor. Összepréselte az ajkát, és küzdött a remegés ellen. Sose vallotta volna be hangosan, de a mélyen elrejtett idegesség heves adrenalinrohamot indított el benne.

Odakint álltak Dariusszal Iaszón pöffeszkedő lakóháza előtt. Lágy szellő libegett el mellettük, hűsítve Grace felforrósodott bőrét. Hátát a barna homokkőnek vetette, és még egy pillantást vetett jobbra. Sajnos Darius nem tudta a varázserejével te-leportálni magukat. Ahhoz először maga elé kellett képzelnie a helyet, de ő még soha nem volt Iaszón házában. Ugyanakkor Grace eltűnődött, mégis, mit tervez Darius, hogyan fognak észrevétlenül bejutni.

− Mi lenne, ha hatástalanítanánk a riasztókat? − kérdezte. Vajon az utcán sétáló emberek sejtik az igazságot? Végül is, tetőtől talpig feketébe öltözött. Egy bűnöző színei.

− Nem fogjuk − válaszolta Darius magabiztosan.

− A biztonsági őrök kamerákkal figyelnek minden folyosót, az is lehet, hogy minden szobát.

− Az nem számít. Szövök egy varázslatot, hogy megvédjen minket, még mielőtt egy lépést is tennénk odabent. − A férfi Grace-re szegezte a tekintetét. − Kész vagy?

A nő nyelt és bólintott.

− Tedd a karod a nyakam köré, és kapaszkodj erősen.

Mindössze egy pillanatnyi habozás után Grace a férfi nyaka köré fonta az ujjait, s keblét Darius kemény mellkasához nyomta. Bizsergés hullámai csiklandozták a mellbimbóját. − Komoly bajba kerülhetünk emiatt − mondta Grace. − Nem tudom, miért javasoltam.

A férfi a nő ajkához dörzsölte a száját. − Mert szereted a bátyád.

Egyszer csak szakadó ruhaanyag hangja ért el Grace füléhez, egy villanással azelőtt, hogy Darius inge a földre hullott. Hosszú, dicsőséges szárnya kibomlott.

Grace szíve vágtázni kezdett, ahogy elvesztette a szilárd talajt a lába alatt. Huss. Huss. Hideg légáramlat suhogott körülöttük.

− Mi történik? − kérdezte zihálva, holott tudta a választ. − Darius, ez…

− Ne ess pánikba! − mondta a férfi, fogva a szorosan kapaszkodó Grace-t. − Nem felejtettem el, hogyan kell repülni. Csak annyit kell tenned, hogy kapaszkodsz belém.

− Nem vagyok pánikban! − A nő fölnevetett. − Föl vagyok villanyozva. Röpülünk a Darius Expresszel. − Gyorsan és simán haladtak, minden egyes másodperccel egyre magasabbra.

Darius maga is megeresztett egy kuncogást, és megrázta a fejét. − Arra számítottam, hogy félni fogsz. Abbahagyod valaha, hogy mindig újabb és újabb meglepetésekkel szolgálj, édes Grace?

− Remélem, nem. − Grace lenézett, élvezve, ahogy az autók és a járókelők aprócska pöttyöknek látszanak, és imádta a szédítő suhanást a levegőben.

A Hold közelebb úszott, és megnőtt, a derengése egyre erősebbé vált, míg végül Grace tátott szájjal bámulta a fényét. Darius halkan kántálni kezdett, és különös rezgés indult útjára belőle. Rezgés, amely mindössze csak enyhe remegésként kezdődött, majd heves rázkódássá alakult, megrengetve az egész lakóházat. Úgy tűnt, senki nem vette észre alattuk.

A rázkódás abbamaradt.

− Most már biztonságban vagyunk − mondta a férfi.

Grace nem kérdezte, hogyan is kötöttek ki pontosan Iaszón legfelső erkélyén. A lassan suhogó szárnyak vitték őket előre, majd Darius szilárdan letette a földre. Felmordult az erőfeszítéstől, Grace fölpillantott rá. A férfi arccsontján megfeszült a bőr, és hiányzott róla minden szín. Kerülte a nő tekintetét, miközben remegve szívta be a levegőt.

− Megint elgyöngültél − mondta Grace aggódva.

− Talán haza kéne menned, és…

− Jól vagyok. − Ingerültség − a nő miatt vagy saját maga miatt? − sütött ki a hangjából. Grace nyelt egyet, elszánva magát arra, hogy kimenekítse innen Dariust, amilyen gyorsan csak lehetséges. − Akkor siessük.

Fehér, áttetsző függönyök libegtek a dupla üvegajtó előtt. Grace arrébb söpörte őket, és megpróbálta a fogantyút. Zárva. − Tudod, hogy kell ezt megpiszkálni?

− Nincs rá szükség. − Darius maga mellé vonta a lányt, beállt szembe az ajtóval, és tűznyalábokat okádott ki a szájából. A fa az üvegtáblák körül hamar szénné égett.

A szétrobbanó üveg csörömpölése hallatszott, ahogy a táblák kiestek, és lezuhantak a földre.

− Köszönöm. − Átlépve az üvegcserépen, Grace az orra előtt legyezett a kezével, hogy távol tartsa a füstöt. Szemrebbenés nélkül behatolt Iaszón Graves otthonába. − Olyan sötét van − suttogta.

− A szemed majd megszokja. − Darius nem egy „betörök és behatolok” tónust használt. Hanem egy „miért suttogsz még mindig, te buta nő?” hangsúlyt. Még mialatt beszélt, Grace látása tisztulni kezdett, és a tárgyak kontúrjai élesebbé váltak. Egy kanapéágy és egy üveg dohányzóasztal. − Mi van a mozgásérzékelőkkel és a biztonsági kamerákkal? − kérdezte. − Száz százalékosan biztonságban vagyunk tőlük?

− Igen. A varázsige hatástalanította őket. Megengedve magának, hogy ellazuljon, Grace nesztelen léptekkel végigosont a nappalin, ujjaival végigsimítva a festményeken és az ékszereken − igen, ékszereken −, amelyek a falakon lógtak. − Mi-csoda vagyon − szólalt meg. − És egyik sem az ő tulajdona. Olyan, mintha átgyalogoltunk volna a ködön, be, Atlantiszba.

Darius a küszöbnél maradt, és a foga kivillant, ahogy vörösen és lázasan vicsorogva befogadta az ellopott atlantiszi műalkotások látványát.

− Tudom, hogy az istenek szülötte vagy − mondta Grace, remélve, hogy el tudja terelni a férfi gondolatait a dühéről −, de praktikusan nem vagy isten. Honnan származik a varázserőd?

− Az apám − szólalt meg a férfi, imént még felbőszült hangjából eltűnt az él. Bejött a szobába fürge léptekkel. − Az ősi művészetet gyakorolta.

A kép Darius szüleinek élettelen testéről ismét bevillant Grace tudatába, pontosan úgy, mint ahogy a látomásában megjelent előtte, amikor a férfi az összekötő varázslatot szőtte. Fájt a szíve a kisfiúért, aki Darius valaha volt, a gyermekért, aki meggyilkolva talált rá a családjára. Nem tudta elképzelni azt a fájdalmat, amitől a férfinak szenvednie kellett − és amitől még mindig szenved.

− Sajnálom, hogy meghaltak − mondta neki, engedve, hogy a lelkiismeret-furdalás és a bánat kiömöljön belőle a szavaival együtt. − Hogy elveszítetted a családodat. Darius megdermedt, és hátranézett a nőre. − Honnan tudtad, hogy a családom… elment?

− Láttam őket. Az elmédben. Amikor az összekötő varázslatot alkalmaztad.

Darius válla megfeszült, és meglepetés fénye villant meg a szemében. − Ők voltak az életem − mondta.

− Tudom − válaszolta Grace lágyan, miközben majd megszakadt a szíve a férfiért.

− Talán egy napon mesélek neked róluk. − Az ajánlat tétován jött ki Darius száján, de ez mindegy volt.

− Boldog lennék.

A férfi egy kicsit mereven bólintott. − Jelen pillanatban muszáj azzal foglalkoznunk, hogy felkutassunk minden információt, ami ennek a Iaszónnak a birtokában van Atlantiszról és a bátyádról.

− Én átfésülöm a könyvtárat Ra-Dracus Könyve után. − Grace körülnézett. − Fogadni mernék, hogy ő az, aki ellopta a testvéremtől.

− Én átkutatom a ház többi részét.

Egy utolsó, epekedő pillantást vetve egymásra különváltak. A padló fényesre csiszolt mahagóni, a berendezés pedig valahol a középkori házak és a kerti magazinok által bemutatottak között volt. Az emeletre érve Grace hamar megtalálta a dolgozószobát.

Könyvhalmok hányódtak minden sarokban, néhány réginek és elhasználtnak tűnt. A nő mindegyiket végigpörgette, bőven találva utalásokat sárkányokra, folyékony nitrogénre, varázsigékre és vámpírokra, de egyik sem volt Ra-Dracus Könyve.

Egy nagy diófa asztal terpeszkedett a szoba közepén és egy földgömb, amely teljes egészében… miből is készült? Valamiféle drágakőből, talán? Lila, mint az ametiszt, de csipkés, mint a kristály. Megnézte közelebbről. A közepén egy vízesés zubogott körbe egy valóságos földdarabot. Atlantiszt. És zafírszínben lüktetett.

Akármennyire szerette volna alaposabban áttanulmányozni, Grace kényszerítette magát, hogy a jelen feladatra összpontosítson. Továbblépett az íróasztalhoz, és átnézte a rajta levő papírokat. Miután semmi fontosat nem talált, fölszedett egy papírvágó kést, majd néhány másodperc küzdelem után fölfeszítette a fiókok zárját. Az alsó fiókban fényképeket fedezett föl, amelyek megrázták, és iszonyodást váltottak ki belőle. Eltakarta a száját, hogy tompítsa rémült zihálását. A valóságnak ez a lemásolt darabja sárkányokat és embereket ábrázolt, harcosokat, fehér habbal borítva, vérük ömlik számtalan lőtt sebükből. Néhány fotón Alex és Teira volt látható. Mindketten egy cellában feküdtek, melynek drágakövek borították a falait, piszkosán, de élve. Pár kép magas, sápadt teremtmények groteszk pillanatfelvételét tartalmazta, ahogy hátborzongatóan kék szemükkel lakmároznak a sárkányok holttestéből. Az emberek félreállva nézik őket, arckifejezésük a félelem, az undor és a borzongató izgatottság keveréke.

Miért fényképezi le a bűntetteit? Emlékeztetőül? Azért, hogy bizonyítsa Atlantisz létezését? Vagy abban reménykedik, hogy egy napon majd ír egy könyvet „Hogyan szeretek gyilkolni” címmel? Grace összehúzta a szemöldökét.

Visszaidézte a bátyja alakját úgy, ahogy Darius medalionja mutatta neki. Ez a szoba nem az, ahol Alex először tartózkodott. Ez egy másik szoba, amelyről Grace tudta, hogy Atlantiszban található.

Azok a drágakövekkel borított falak nagyon hasonlóak voltak ahhoz, amit a nő Darius otthonában látott. Ha a férje hazatér, gondolta Grace elszántabban, mint eddig bármikor, ő is megy vele.

Valószínűleg Darius megérezte a nő növekvő aggodalmát, mert Grace észlelte, hogy a férfi ott áll mögötte.

− Te meg mit… − Darius megtorpant, és aztán nagyon lassan, nagyon megfontoltan átnyúlt a nő válla fölött, és elkezdte kihúzni a képeket a kezéből. Grace próbálta elrántani előle, mert nem akarta, hogy szerelme lássa, mit tettek a szörnyetegek a barátaival. Darius szorosan tartotta. − Ez itt Javar és az emberei. Ezek pedig vámpírok.

Vámpírok. Grace megborzongott. A bizonyosság a létezésükről úgy ülepedett le benne, mintha ólom lett volna a gyomrában. − Annyira sajnálom − mondta szembe fordulva Dariusszal. A férfi szeme össze-szűkült, de Grace még azon a keskeny résen keresztül is láthatta acélkék ragyogását. Szilánkjaira hullott fájdalom sugárzott belőle a nőbe.

− Még mi volt benne? − A férfi egyetlen laza, látszólag nyugodt mozdulattal letette a fotókat.

Hagyva, hogy a férfi témát váltson, Grace így felelt: − Ez minden. Te találtál valamit?

− Még több műalkotást Atl anti szból.

Hideg eltökéltséget sugározva magából Darius megfogta a nő kezét. − Iaszón Graves sokkal többet érdemel a halálnál. Azt érdemli, hogy szenvedjen.

Újabb borzongáshullám áradt szét Grace tagjaiban, mivel tudta, hogy a férfi bármit megtenne, ami az erejéből telik, hogy lássa, Iaszón pontosan azt kapja, amit megérdemel.

És ő azt tervezte, hogy segít neki.

Grace szerette volna a falba verni a fejét.

Ő és Darius egy-két órával ezelőtt értek haza, de a férfi azóta is merev maradt a feszültségtől. Nem volt hajlandó megszólalni. Grace utálta ezt, gyűlöl-te a bűntudatot, amely a férfiból sugárzott.

Darius a kanapén ült, a feje hátrahajtva, a szeme lehunyva. Mivel nem tudta, mi mást tehetne, a nő halkan megközelítette. − Szeretnék mutatni neked valamit.

A férfi kelletlenül kinyitotta a szemét. Amikor nem is válaszolt, és nem is mutatott rá semmi jelet, hogy szándékában lenne fölállni, Grace hozzátette: − Sok-sok szeretettel, egy cseresznyével a tetején.

Egy árva szó sem hagyta el Darius száját, de fölállt. A nő összekulcsolta az ujjait Dariuséval, és bevezette a férfit a fürdőszobába. Nem magyarázta meg, mit csinál; egyszerűen csak levette előbb Darius ruháit, majd a sajátját. A férfinak szeretetre volt szüksége − Grace pedig meg fogja neki adni.

Annyi szeretetet, amennyit csak Darius el tud viselni.

Miután eltekerte a csap fogantyúját, hagyva, hogy a víz fölforrósodjon, belépett a kádba, és behúzta Dariust maga után. A férfi még mindig néma maradt. Forró víz zubogott alá meztelen testükön, ahogy Grace szembeállt Dariusszal, és elkezdte beszappanozni a férfi mellkasát.

− Van egy viccem a számodra − szólalt meg a nő, gondolatban átalakítva az általa ismert vicceket sárkányosakká.

Darius összehúzta a szemöldökét − az első reakciója! Nem számít, hogy csupán egy szemöldökráncolással szánta meg. Grace bármit elfogadott volna, csak jöjjön valami.

− Mint mond a sárkány, ha megpillant egy lovagot csillogó páncélban?

Darius a homlokát ráncolta, majd sóhajtott.

− Jaj, ne, már megint konzervkaja.

Lassan, nagyon lassan a férfi ajka mosolyra húzódott.

Megcsináltam! − gondolta Grace szétáradó büszkeséggel. Mosolyra bírtam! Sütkérezett a fényében, és közben a férfi mosolya még szélesebbé vált. Olyan kedves, olyan gyöngéd, hogy az egész arcát beragyogta. A szeme sötétebbé vált, olyan arany-barnává alakulva, amit Grace úgy szeretett. Ujjbegyével megsimogatta a nő arccsontját.

− Mondj még egyet! − mondta.

A nő majdnem térdre rogyott a megkönnyebbüléstől, amikor meghallotta Darius érzéki, rekedtes hangját. Boldogan vigyorogva a férfi mögé siklott, és szappanhabos kezével simogatni kezdte a hátát. − Hosszú lesz − figyelmeztette.

− Annál jobb − mondta Darius maga elé húzva a nőt. Harapdálni kezdte Grace fülét, foga közé kapva az érzékeny cimpát.

− Volt egyszer egy sárkány, aki régóta tartó megszállottsággal imádta egy királynő mellét − mondta Grace lélegzetvisszafojtva. − A sárkány tudta, ha hozzáérne a nőhöz, az életével kellene fizetnie, így aztán fölfedte titkos vágyát a király legfőbb orvosának. Ez a férfi megígérte, el tudja intézni, hogy a sárkány vágya kielégülhessen, de ez ezer aranyérmébe fog neki kerülni. − Szappanhabos tenyerét szétterpesztette a férfi mellbimbója fölött, majd végighúzta Darius karján. − Habár nem volt pénze/ készségesen belement az alkuba.

− Grace − morogta Darius, miközben merevedő pénisze egyenesen nekifeszült Grace hasának.

A nő elrejtette a mosolyát, boldogan, hogy ekkora hatalma van egy ilyen erős ember fölött. Hogy ő, Grace Carlyle kínzó vágyakozást képest ébreszteni Dariusban. − Másnap a doktor viszketőpor-keveréket kotyvasztott, és betöltött valamennyit a királynő melltartójába… öö, te talán azt mondanád, hogy a fehérneműjébe… miközben a nő fürdött.

Miután a királynő felöltözött, elkezdett viszketni és viszketni és viszketni. Az orvost hívatták a tanácsterembe, ő pedig tájékoztatta a királyt és a királynőt, hogy csak egy különleges élőlény nyála, az is, csak ha órákon át alkalmazzák, képes meggyógyítani ezt a fajta viszketést. És a sárkány az egyetlen teremtmény, amely birtokolja ezt a nyálat. − Kifogyva a levegőből, Grace szünetet tartott.

− Folytasd − mondta Darius. A karját olyan szorosan fonta körbe Grace körül, hogy a nő alig kapott levegőt. A férfi bőre lángolva tapadt az övéhez, forróbb volt még a gőzölgő víznél is.

− Biztos?

− Folytasd. − Feszes vonalak foglalták keretbe Darius száját.

− Nos, a király hívatta a sárkányt. Időközben a doktor átcsúsztatta neki a viszketőpor ellenszerét, amelyet a sárkány betett a szájába, és a következő néhány órában szenvedélyes kezelésben részesítette a királynő keblét.

− Ez nem úgy hangzik, mint egy vicc − mondta Darius.

− Most jön a csattanó. Kitartás. Amikor az orvos követelte a fizetséget, az immár kielégült sárkány visszautasította. Tudta, hogy a doktor soha nem tehet jelentést a királynak arról, mi történt valójában, így aztán másnap az orvos beleöntött egy masszív mennyiséget ugyanabból a viszketőporból a király lágyékkötőjébe. A király azonnal hívatta a sárkányt.

Darius hátradöntötte a fejét, és hangosan felkacagott. A felcsattanó nevetés hangja nyers volt és új, és Grace még mélyebben beleszeretett a férfiba ebben a pillanatban. Még sosem hallott semmit, ami ennyi értékes lett volna számára, mivel tudta, mennyire ritka az ehhez hasonló önfeledt jókedv Darius részéről. Azt remélte, bár ilyen örömöt találna minden nap, amit együtt töltenek.

Amikor a nevetése alábbhagyott, érzéki fény csillogott a férfi szemében. Az arcvonásai ellazultak, kinyíltak. − Föl vagyok izgatva ettől a mell-lakomázós történettől − suttogta, orrát a nő orrához dörzsölve.

− Én is − vallotta be Grace. − Viszketek.

− Hadd segítsek. − Száját a nőéhez nyomta lustán, élvezettel csókolva meg. Darius tüzes íze, forrósága és férfiassága még mindig ugyanúgy bűvöletbe ejtette a nőt. Vágy és elszántság fonódott testének minden négyzetcentiméterére, ahogy nedves kezét a férfi nyaka köré fűzte.

Darius tenyerével gyöngéden csúszós ösvényt húzott lefelé a nő gerincén, majd megállt a kis mélyedésnél az alján. Amikor azok a perzselő ujjak mélyebbre merültek, és Darius szorosan magához vonta őt, Grace mohón vett egy mély lélegzetet. Nekinyomta az alfelét a férfinak, elringatva Darius merev hímtagját. Az idegvégződéseiben még élénken élt szeretkezésük emléke, és sóvárogtak az élmeny megismétléséért.

− Megint a magamévá foglak tenni − mondta a férfi.

− Igen,igen.

− Mondd, hogy kívánsz.

− Így igaz. Kívánlak.

− Mondd, hogy szükséged van rám.

− Annyira, hogy meghalnék nélküled.

− Mondd, hogy szeretsz.

− Így igaz. Szeretlek.

Grace maga az élő szenvedély a karjában, gondolta Darius, és teljes egészében az övé.

− Csókolj meg! És soha ne hagyd abba − mondta a nő.

Darius többet tett egy puszta csóknál. Édes harapdálással, izgató nyalogatással kényeztette Grace-t, majd nekiállt kiszívni minden csepp nedvességet a nő testéből. Úgy rohanta le Grace-t, hogy a nő a végén nem látott, nem érzett és nem ízlelt mást, csak a férfit. Borzongott, amikor a Darius nyelvének hegye a fölcimpája peremén körözött.

A férfi hirtelen megállt. Lassú, hosszan elnyúló pillanat terpeszkedett be közéjük. − Segíts elfelejteni a múltat − suttogta megtörtén.

Grace belefúrta az orrát Darius nyakhajlatába, és lecsúsztatta a kezét a férfi sima, feszes hasfalán. Amikor megfogta vastag, merev hímtagját. Darius felszisszenve beszívta a levegőt. A nő nem tartotta sokáig, éppen csak addig, hogy föl- és lehúzza. Azután elengedte, egy utolsó ingerlő, röpke cirógatással ajándékozva meg, és a markába vette a súlyos herezacskót.

Miközben ujjaival gyöngéden nyomkodta, a nyelvével körkörösen nyalogatta a férfi mellbimbóját. Olyan érzés volt, mint egy pocok lenne a szájában, és Grace élvezettel szopogatta a férfi izzadsággal keveredő ízét.

− Eddig hogy csinálom?

− Több időre van szükségem ahhoz, hogy eldöntsem − felelte a férfi érdes, durva hangon. Kezével beletúrt a nő hajába, majd masszírozni kezdte a nyakát… a mellét.

Erős, bronzbarna kezének látványa a nő puha, fehér húsán a legerotikusabb dolognak bizonyult, amit Grace valaha látott. Ujjaival még egyszer körülfogta a Darius férfiasságát. Olyan forró volt, olyan nagy, olyan kemény. Föl és le, gyötörte a nő. Mérhetetlenül szerette volna örömmel betölteni Darius napjait, segíteni neki „elfelejteni” a fájdalmát, ahogy ő mondta. Nem, nem elfelejteni, inkább gyógyítani. Mindent megtett volna, ami csak szükséges, hogy megadja a férfinek azt a békességet, ami után sóvárog.

− Mi a legtitkosabb álmod? − mormolta Darius kulcscsontjába. Majd beleharapott, nem elég erősen ahhoz, hogy átszakítsa a bőrt, de eléggé ahhoz, hogy otthagyja a nyomát. − Talán én valóra válthatom.

− Te vagy az álmom, Grace. − A férfi a tenyerébe fogta a nő állat, és kényszerítette, hogy felnézzen rá. − Egyedül te.

Ha Grace még nem lett volna halálosan szerelmes a férfiba, akkor ebben a pillanatban biztos, hogy beleszeretett volna. − Nekem van egy vágyálmom − suttogta a nő a férfi szája szélét nyalogatva.

− Szeretnéd hallani?

Darius lecsúsztatta a kezét a nő hátán, hogy Grace végigborzongott tőle, majd megmarkolta a hátsóját, és szorosan magához rántotta. − Mondd el!

− Hát, szerettem nagy, erős harcosokról szóló könyveket olvasni, akik ugyanolyan hevesen szeretnek, mint ahogyan küzdenek, és mindig arra vágytam, bárcsak nekem is lenne egy ilyenem.

A férfi ajka megrándult. − Most már van egy ilyened.

− Ó, igen. − A meleg víztől síkossá vált a bőrük, és a nő Dariushoz dörgölődzött, engedve, hogy bimbója a férfi mellkasához dörzsölődjön, és hagyva, hogy péniszének telt makkja a lába közé bújjon.

− Amiről álmodni szoktam, hogy az én nagy, erős harcosom fölemel, nekinyomja a hátamat a fürdőszobacsempének, és belém hatol.

A férfi nekinyomta Grace hátát a hideg csempének, és egy lökéssel belé hatolt, keményen, mélyen és perzselően. Gőz örvénylett körülöttük, de a csípős sárkányillat és a szappan töltötte meg a nő orrát. Olyan jó érzés volt a belsejében tudni Dariust, izgalmasabb, mint hegyet mászni vagy bungee jumpingozni egy hídról.

A férfi ki-be járt benne, és Grace átvetette karját a hátán. A férfi feszülő izmainak tapintása a tenyere alatt bódító erővel töltötte el. Darius a nyakát harapdálta, borzongásra bírva a nőt.

A férfi szélesebbre tárta Grace lábát a térdénél fogva, és keményebben döfködte. A nő Darius nevét zihálta. Nyöszörögte. Lihegte.

− Grace − mormolta Darius. − Az enyém vagy!

És a nő az övé volt. Teljesen.

Darius karjának szoros ölelésében tartotta az alvó Grace-t.

A nő határtalan belső erővel bírt, adakozó szívvel és a szeretetének kiapadhatatlan forrásával. A mosolya fényesebben ragyogott, mint a Nap. A nevetése meggyógyította a férfit. Valóban meggyógyította.

Ahogy feküdt az éjszaka mozdulatlanságában a Hold homályos fényébe burkolózva, még mindig elcsigázott és jóllakott volt a szerelmüktől.

Rég elfeledett emlékek kerültek végül újra felszínre, múltjának darabkái és töredékei, szilánkok, amelyekről azt hitte, olyan mélyre temette őket, hogy már mindörökre elveszve maradnak. Nem harcolt ellenük, hanem lehunyta a szemét, látta, ahogy az anyja nevet rá, a mosolya olyan lágy és gyönyörű, akár az ősi vízesés, amely körülölelte a városukat. Édesanyja aranyszín szeme vidám fényben ragyogott.

Fiát az apja kardjával kapta rajta, ahogy a levegőben suhogtatja a fegyvert drámaian hadonászva, próbálva eljátszani a rettenthetetlen harcost, akinek az apját ismerte.

− Egy napon − mondta az anyja kedves, érzelem gazdag hangján − az erőd messze felülmúlja majd az apádét. − Elvette a fiától a kardot, és nekitámasztotta az ezüstösen csillogó pengét a legközelebbi falnak. − Az ő oldalán fogsz harcolni, és megvéditek majd egymást minden támadástól.

Ez a nap soha nem jött el.

Látta az apját, erős, büszke és kitartó, mászik föl a sziklán, amely az otthonukhoz vezet. Épp most tért vissza egy csatából a trollokkal, már lemosta a vért a bőréről, de a ruháját még csíkok piszkolják be. Amikor utána lopózott, az apja mosolygott, és kitárta a karját. A hétesztendős Darius odaszaladt hozzá, és belevetette magát a rá váró ölelésbe.

− Csak három hete mentem el, és nézzenek oda, máris mennyit nőttél − mondta az apja, alaposan megszorongatva. − Istenek, hiányoztál.

− Te is hiányoztál. − A gyermek Darius visszanyelt egy könnycseppet.

Az ő erős, harcos apja kitörölt egy nedvességfoltot a saját szeméből. − Gyerünk, fiam. Menjünk, üdvözöljük édesanyádat és a nővéreidet.

Együtt, egymás mellett sétáltak be a kis házig. Darius három lánytestvére a tűz körül táncolt kacagva és énekelve, hosszú sötét hajuk libegett a válluk körül. Mindhárman azonos arcvonásokkal bírtak, arcuk olyan pirospozsgás és ártatlan volt, hogy fájt nézni őket.

− Darius! − kiáltozták, amikor meglátták, azonnal odaszaladva hozzá, holott csupán néhány órával ezelőtt látták utoljára. Olyan különleges kötelék volt közöttük, amit Darius nem tudott megmagyarázni. Mindig is ott volt, és mindig megmarad.

Szorosan átölelte őket, magába szívva édes illatukat.

− Apa visszajött. Üdvözöljük illő módon. Kipirult arccal vigyorogva sereglették körül a harcost.

− Drága fiókáim! − mondta a férfi újra kibuggyanó könnyein át nevetve.

Édesanyjuk meghallotta egymásba folyó ujjongásukat, és beszaladt a helyiségbe. Együtt töltötték a nap hátralevő részét, és a család egyetlen tagja sem csatangolt messzire aznap este.

Milyen boldogok voltak!

Itt, a jelenben, egy magányos könnycsepp csordult ki Darius szeme sarkából. Nem törölte le, hanem hagyta, hogy leszivárogjon az arcán, el a füléig.

Amennyire összhangban volt a férfival, Grace érzékelte Darius gyötrelmét. Fölemelkedett, hogy a szemébe nézzen, az arcvonásait életre keltette az aggodalom. − Darius? − kérdezte gyöngéden. − Nincs semmi baj. Akármi is az, minden rendben lesz.

Egy újabb könnycsepp buggyant ki, majd megint egy. A férfi nem tudta visszatartani, és nem is volt benne biztos, hogy egyáltalán akarja. − Hiányoznak − mondta megtörtén. − Ők voltak az életem.

Grace azonnal megértette. − Mesélj róluk! Mesélj jó dolgokat.

− A nővéreim olyanok voltak, mint a Nap, a csillagok és a Hold fénye. − Alakjuk ismét betöltötte Darius tudatát, és ezúttal szinte fuldoklott a fájdalomtól. És mégis… a fájdalom nem rettenetes pusztító hatalomként érkezett, amire számított, hanem inkább arra emlékeztette, hogy élt és szeretett. − Minden este apró tüzet gyújtottak, és a lángok körül táncoltak. Nagyon büszkék voltak a képességükre, és elhatározták, hogy egy napon föllobbantják a leghatalmasabb tüzet, amit Atlantisz valaha látott.

− Nem féltek, hogy megégetik magukat?

− A sárkányok jól érzik magukat az ilyen hőben, és gyarapodnak tőle. Bárcsak láthattad volna őket. Ők voltak minden, ami jó és tiszta.

− Mi volt a nevük? − kérdezte Grace lágyan.

− Katha, Kandace és Kallia − mondta a férfi. Állati hangon felhördült, és öklével a matrac szélére csapott. − Miért kellett meghalniuk? Utazók kínozták és gyilkolták meg a nővéreimet, mintha annyit értek volna, mint a hulladék.

Grace a férfi köré fonta a karját, és a fejét Darius nyaka hajlatába fúrta. Semmit nem tudott mondani, amivel elűzhette volna a férfi fájdalmát, így aztán még szorosabban szorította magához.

Darius megdörzsölte égő szemét. − Nem érdemeltek ilyen halált. Nem érdemelték meg, amit el kellett szenvedniük.

− Tudom, tudom − búgta a nő.

A férfi Grace nyakának mélyedésébe hajtotta a fejét, és zokogott.

Végre, Darius gyászolt.

HUSZADIK FEJEZET

Grace átpörgetett egy kevlárszövetből készült mentőmellényekkel teli dobozt, amelyet a fölszintről hozott fel. Darius letérdelt a másik oldalra, és ujjai közé csippentve kiszedett egyet a nehéz fekete mellények közül. A szája széle fitymálóan legörbült.

A nő figyelte. A férfi szeme élénken csillogott, arany fénye életerőtől és elégedettségtől ragyogott. Múlt éjszaka óta folyamatosan ilyen volt, és egy-szer sem változott meg. Egy pillanatra sem lobbant át kékbe.

A finom vonalak is ellazultak a szeme és a szája körül, és olyan könnyedség sugárzott belőle, ami megmelengette Grace szívét. Ó, még mindig vészterhes légkör vette körül. A veszély mindig a része lesz. De a közöny, a reménytelenség eltűnt. Mennyire szereti ezt a férfit!

− Próbálj föl egyet! − javasolta a nő.

A szemöldökét ráncolva Darius a vállára rángatta a ruhadarabot. Grace előrehajolt, és segített behúzni a tépőzárat. − Túl szoros − mondta Darius.

− Ha beléd fúródik egy golyó, azt kívánod majd, bárcsak még szorosabb lenne.

A férfi felhorkant. − Mire jók ezek egyáltalán?

− Talán jobban megérted, miután megmutattam, hogyan kell használni egy lőfegyvert. − Kisietett a konyhába, és előhalászta a pisztolyt az egyik fiók mélyéről. Kétszer is ellenőrizte, hogy biztos legyen benne, nem maradt golyó a tárban.

− Ez egy pisztoly − magyarázta, miközben beállt Darius mögé. Köré fonva a karját a férfi kezébe helyezte a hideg fémet, és ráhajtotta az ujjait a megfelelő helyekre. − így kell tartani. A férfi remegő ujjai megfeszültek.

− Lazábban − mondta Grace, észrevéve, hirtelen mennyire bizonytalannak tűnik Darius. A férfi vetett rá egy pillantást a válla fölött. − Ki tanított meg ezekre a dolgokra?

− Alex. Mindig azt mondta, hogy egy nőnek tudnia kell, hogyan védje meg magát. − Megküzdve egy szomorúsághullámmal, Grace rögzítette Darius csuklóját azzal, hogy alázárta a saját tenyerét.

A férfinak, lazábbnak és vidámabbnak kellett volna lennie, mint eddig bármikor, de átkozott gyöngeséggel küszködött, és ez nem tetszett Grace-nek.

Az egyetlen, amikor Darius teljesen visszanyerni látszott az erejét, ha föl volt ajzva szexuálisan.

Grace benedvesítette a száját, és szándékosan nekinyomta a mellét a férfi kemény gerincének. − Az ujjadat rajta kell tartanod a ravaszon, és közben kiválasztani a célpontot. Bármilyen célpontot. Megvan?

− Ó, igen. − Darius hangja erősebbé és mélyebbé vált. Ha a nő hagyta volna, hogy a keze becsússzon a férfi nadrágjába, akkor keménynek és vastagnak találta volna, ebben biztos volt.

− Jó − mondta Grace. − Most irányítsd rá a pisztoly csövén a célkeresztet.

Szünet. Aztán:

− Tessék?

A nő Darius nyakába lihegett. − Most irányítsd rá a pisztoly csövén a célkeresztet − ismételte.

Újabb szünet. − Hogyan tudnék összpontosítani, amikor a tested az enyémhez préselődik?

A nő válaszul ujjaival megcsiklandozta a férfi felkarját. Ha a szexuális izgalom ereje teljében tartotta Dariust, akkor Grace meg fog tenni mindent, ami tőle telik, hogy fölizgassa. − Szeretnéd megtanulni, hogy kell lőni, vagy nem? − suttogta rekedten.

− Szeretném − válaszolta Darius érdes hangon.

− A célpont benne van a látómezőben?

Érzi a nő forróságát, gondolta Darius, a sistergését az egész testén át. Igen, a célpontja benne van a látómezőjében. A kanapé. Pontosan az a hely, ahol a nőt akarja, meztelenül és nyitottan várva őrá.

Vetett egy pillantást az ablakra. A Nap órákkal ezelőtt fölbukkant, győzelmet aratva az összekötő varázslat fölött. Haza kell mennie a saját földjére. Minden a birtokában van, amire szüksége volt a felszínről. Atlantisz hívja őt, és hosszú idő eltelt, mióta a megszállóit pusztította. De nem állt készen arra, hogy búcsút intsen Grace-nek.

Nem vihette magával a nőt. Itt lenne leginkább biztonságban, és ez minden másnál többet jelentett Darius számára.

Ha ez az egész bonyodalom az Argonautákkal véget ér, akkor visszajön Grace-ért. El fogja röpíteni ezt az asszonyt, az ő asszonyát, a feleségét − istenek, mennyire szereti ennek a szónak a csengését − Atlantiszra. Ágyban fognak maradni napokig, hetekig, talán hónapokig, és minden lehetséges módon szeretkezni fogynak, aztán feltalálnak néhány újabb módot.

− Célpont a látómezőben! − mondta a férfi.

− Húzd meg a ravaszt! − válaszolta a nő.

Darius könnyen felidézte, hogyan préselte hozzá magát a nő. Hogyan csúsztatta be kíváncsi ujjait az inge szegélye alá, és simította végig a feszes bort az alhasán. Darius összeszorította a fogát.

− Darius?

− Hmm? − mormolta a férfi.

− Húzd meg a ravaszt! − lehelte a fülébe Grace.

Darius meghúzta. Kattanást hallott.

− Ha ez a kanapé egy ember lenne, ez pedig egy megtöltött fegyver, a golyó kilőtt volna, és átlyukasztotta volna a bőrt, súlyos sérüléseket okozva − mondta a csábító Grace. A nő, aki átosont a védőerődjei között, és beszivárgott az érzékeibe. Az asszony, aki rabul ejtette a szívét. − Ezeknek a mellényeknek a bélése megállítja a golyókat, és megakadályozza, hogy behatoljanak a testbe.

Darius megpördült, vigyázva, hogy a nő ölelő karja a helyén maradjon. A pisztoly kihullott a kezéből. Ujjait rákulcsolta Grace csuklója köré, és lejjebb irányította a nő kezét.

− Egy másik célpont jár az eszemben − mondta.

És gondoskodott róla, hogy a „célpontja” ne unatkozzon a következő egy órában.

Kielégülve és ismét felöltözve Grace bedugta a fegyvert a farmere derekába, megtöltötte a zsebeit lövedékekkel, és segített összeszedni Dariusnak a maradék mellényeket. Miután ezzel megvoltak, pontosan szembeálltak egymással, egymás szemébe nézve. Egyikük sem mozdult.

− Itt az idő az indulásra − mondta végül a férfi.

− Kész vagyok − mondta a nő megjátszott magabiztossággal. Fölemelte az állat, nem véve le a tekintetét Dariusról, hanem büszkén kihívva maga ellen. A férfi csöndesen figyelte egy kérlelhetetlen pillanaton át, az arckifejezése üres volt. − Te itt maradsz, Grace.

A nő visszatartotta haragos arckifejezését. Tudta, hogy Darius így fog tenni, de a tudás nem csillapította a haragját és a megbántottságát. − Nem − mondta. − Alex a testvérem, és én segíteni fogok megkeresni.

− A biztonságod első helyen áll.

− Veled vagyok a leginkább biztonságban. − A nő szeme összeszűkült, megmutatva a Dariusnak növekvő dühe első jelét. − Emellett a feleséged vagyok. Ahova te mész, oda megyek én is.

− Visszajövök érted, és visszahozom a bátyádat.

Grace megragadta a férfi ingét, közel húzva magához Dariust. − Segíthetek neked, és ezt mindketten tudjuk.

Fájdalom villant meg a férfi szemében, de gyorsan árnyékba vonta az elszántság. − Ez az egyetlen út. Muszáj háborúba vezetnem a sárkányaimat, és nem fogom az asszonyomat a csatatér közelébe engedni.

− És mi van az összekötő varázslattal? − Hohó!

Grace szinte önelégült várakozással figyelte a férfit. − Muszáj a jelenlétedben maradnom.

− A varázslat megtört, amikor a Hold eltűnt. Grace válla leesett. Gyötörte az agyát, keresve valamit, bármit a világon, amitől Darius meggondolná magát. Amikor a válasz beúszott az elméjébe, lassan mosoly jelent meg az arcán. − Valószínűleg nem vetsz számot az Argonautákkal. Azzal, hogy követtek.

Darius féloldalasán felhúzta a szemöldökét, és karba tette a kezét. − Miről beszélsz?

− Újra rám állíthatnak valakit. Ezúttal talán bántani is megpróbálnak, ahelyett, hogy egyszerűen megfigyelnének.

A férfi leengedte az állat, miközben eltöprengett a nő szavain. − Igazad van − vallotta be sötéten.

Grace ellazult, abban a hitben, hogy végre meggyőzte a férfit az igazáról − amíg Darius a következő pillanatban ki nem nyitotta a száját.

− Egyszerűen be foglak zárni a palotámba.

A korábbi haragos arckifejezés most kiszabadult, és Grace megbökte a férfit a mellkasánál. − Szeretem ezt a macsó stílust, amit képviselsz. Tényleg szeretem. De meghajolni nem fogok előtte.

Darius az egyik kezével szó nélkül megragadta a nő csuklóját, a másikkal pedig megemelte a bőrönd fogantyúját. A levegő örvényleni kezdett körülöttük. Ragyogó színű szikrák pislákoltak, mint a haldokló villanykörték, hogy aztán elszáguldjanak mellettük.

A hőmérséklet mit sem változott, a szél egyszer sem kelt föl, de a barlang hirtelen bezárult Grace körül. Nem volt ideje rá, hogy betájolja magát. Darius lankadatlan kitartással behúzta magával a Ködbe. Abban a pillanatban, amikor a nő rádöbbent, hol van pontosan, a férfi karjába vetette magát.

− Megvagy − mondta neki Darius.

A hangja csillapította Grace szívének zakatolását. Csupán egy vagy két perc telt el, mire Darius lefejtette a nyakáról a nő kezét, gyors csókot nyomott a szájára, és bevezette egy másik üregbe.

A legenyhébb szédülést sem érezve, Grace szemügyre vette új környezetét. Egy férfi − Brand, idézte föl a nő − állt a félreeső oldalon. Kardot tartott a feje fölé, és halálos fény villant a szemében, ahogy rámeredt Grace-re. Még mielőtt a tiltakozás jelét adhatta volna, Darius már hátra is rántotta a nőt a háta mögé.

− Brand! − kiáltotta Darius.

A hangjára Brand” végre elvonta a tekintetét Grace-ről. Amikor megpillantotta Darius arcát, ellazult. Még a kardját is lejjebb engedte. − Miért van az asszony még mindig életben? − követelte.

− Ha hozzányúlsz, megöllek.

− A felszínről való − Brand kiköpött.

− Ő a feleségem.

− Ő…

− A feleségem − mondta Darius határozottan. − Ennek következtében pedig közülünk való.

Grace gyermeki énje szerette volna kiölteni a nyelvét Brandre. Nem felejtette el, hogy a férfi egykor szajhának nevezte.

Brand megfontolta a hallottakat, és ádáz arckifejezése lágyabbá vált. Még el is vigyorodott. − Mondd, mit tudtál meg.

− Gyűjtsd össze a többieket, és találkozzunk az ebédlőben. Elmondom neked akkor, amikor a többieknek is.

Brand bólintott, és még egy utolsó pillantást vetve Grace felé, elsietett.

− Jó itthon lenni − mondta Darius. Az ereje teljes egészében visszatért abban a pillanatban, amikor átlépett a Ködön, és most mélyeket lélegzett az ismerős illatokból. − Szükségem van rád, hogy bemutasd a lőfegyver és a golyóálló mellény használatát a harcosaimnak.

Grace megrázta a fejét. − Nem, hacsak nem vagy hajlandó egyezséget kötni velem.

− Nem kötök egyezséget. − A hangja ugyanolyan komor volt, mint az arckifejezése. − Gyere!

A nő egész úton az ebédlő felé őt nézte.

A sárkány harcosok az asztal körül gyülekeztek, hátuk mögött összekulcsolt kézzel és szűk terpeszbe tett lábbal.

Amikor megpillantották Grace-t, mindenki Brand-re sandított, aki önelégült, „megmondtam előre” arckifejezést öltve magára vigyorgott. A csapat leg-fiatalabb tagja a nőre mosolygott − már amennyiben az agyarak kivillantását mosolynak lehet nevezni. Grace idegesen integetett.

− Hello ismét − köszönt.

Darius megszorította a kezét. − Ne ijedj megmondta neki, majd nyomatékosan egyesével végignézett a jelenlévőkön. − A hajad szála sem fog meggörbülni.

A következő pillanatban kérdések özöne árasztotta el Dariust. − Miért vettél egy emberi lényt feleségül? Mikor történt? Mi történt, amíg távol voltál? Mi történt Javarral?

− Adjatok neki egy percet! − mondta nekik Grace.

Darius rámosolygott, és gyöngéden szájon csókolta.

Madox levegő után kapkodott. − Láttátok ezt?

− Én igen. Én láttam − szólalt meg Grayley megilletődve.

− Az emberek világából származó asszony sikerrel járt ott, ahol mi kudarcot vallottunk − mondta Renard. − Mosolyra bírta Dariust.

− És meg is nevettettem − jelentette be Grace.

Darius a szemét forgatta. − Mutasd meg nekik, mit hoztunk!

Annak ellenére, hogy nem sikerült egyezséget kicsikarnia Dariusból, úgy tett, ahogy a férfi kérte. Darius és az emberei biztonsága előbbre való, mint a saját igényei. − Ez egy golyóálló mellény − magyarázta, mutatva, hogyan kell használni a tépőzárat.

− Emberi formában kell maradnotok, amikor viselitek − mondta Darius. − A szárnyatok beszorulna a ruha burkolat alá. Viszont megvédi a mellkasotokat az ellenség fegyvereitől.

− Nekem van egy fontosabb testrészem is, amit meg akarok védeni − mondta Brittan jellegzetes mosolyával.

A szavait követve nevetés futott körbe a termen.

− És most mutasd meg a pisztolyt − kérte Darius.

Grace bólintott, és előhúzta a fegyvert a nadrágja derekából. − Ez a szerszám golyókat lő ki magából, és a lövedékei átvágják magukat a ruhán, a bőrön és a csonton, és néha belefúródnak a testbe. Nem lehet látni őket, de lyukat hagynak maguk után, amitől az áldozat megállíthatatlanul vérzik. Ha túl akarjátok élni, ki kell ásnotok őket.

Csönd lett úrrá a termen, ahogy a sárkányok végiggondolták a nő szavait és annak következményeit.

Mindegyikük meg akarta nézni a pisztolyt. Grace még egyszer ellenőrizte, hogy biztosan eltávolította-e belőle a töltényeket, majd körbeadta. − Számos méretben előfordulnak, néhány sokkal nagyobb, mint ez, úgyhogy legyetek fölkészülve.

Miután mindenki megtekintette a pisztolyt, Darius visszaadta a nőnek. − Olyan fegyvereket, mint ez itt, vetettek be, hogy elpusztítsák Javart és a hadseregét.

Néhány harcos levegőért kapkodott. Mások felszisszentek. Volt, aki döbbenten pislogott. − Szóval halottak? − kérdezte Madox élesen.

Darius szemrebbenés nélkül állta a tekintetét. − Igen. Az emberi lények és a vámpírok elfoglalták a palotát.

A dühük kézzelfogható erővé vált, beburkolva mindannyiukat. − Miért várattál meg minket? Miért nem hagytad, hogy már napokkal ezelőtt lemészároljuk a vámpírokat?! − üvöltötte Tagart.

− Ha megközelítettétek volna őket, halottak lennétek − mondta nyíltan. − A vámpírok már önmagukban is erősek, de segítik őket az emberek.

Tagartban volt annyi becsület, hogy megértőén bólintson.

− Egy teljes sárkány hadsereg eltörölve − szólalt meg a legmagasabb, megrázva a fejét. − Hihetetlen.

− A mai napon bosszút esküszünk − mondta Darius. − Visszaköveteljük Atlantiszt, az otthonunkat. Háborúba megyünk!

Izgatott ujjongás tört ki.

− Szedjétek össze, amire szükségetek van − fejezte be Darius, amikor a lelkes kiabálás alábbhagyott. − Egy órán belül indulunk.

− Várjatok! − kiáltotta Grace, ahogy a harcosok elkezdtek kiáramlani a teremből. Megálltak, és visszanéztek rá. − Van egy férfi, egy emberi lény, akinek vörös a haja. Ő a bátyám. Vigyázzatok rá!

Dariusra néztek. A vezérük bólintott. − Védjetek meg, és hozzátok elém!

A sárkányok kivonultak. Mindenki, kivéve Brandet. Ő oldalról megközelítette Dariust. − Az embereidnek szükségük van rá, hogy vezesd őket. Én hátra maradok, és őrzöm a Ködöt.

− Köszönöm − mondta Darius, és Brand vállára tette a kezét. − Igaz barát vagy. Amikor egyedül maradtak, Grace-hez fordult.

− Gyere − mondta, ismét azt az utasítást használva, amit láthatólag kezdett nagyon megkedvelni.

A nő nem tiltakozott, ahogy Darius elvezette a szobája küszöbéig. − Egész biztosan nem akarod, hogy fedezzelek hátulról? − kérdezte Grace, ahogy a férfi gyöngéden betaszigálta a szobába.

Darius aranyszeme elsötétült. − Nem érdekel, ha egy asszony csatába megy. Az érdekel, hogy az én asszonyom ne menjen csatába.

− Darius…

− Grace. − A férfi eltüntette a távolságot kettejük között, és ajkát a nőjére tapasztotta. A nyelve felfedező útra indult. A nő Darius nyaka köré fonta a karját, teljesen magába fogadva a férfit. Minden ízében szeretve őt. Amikor Darius elhúzódott, mindketten kapkodtak a levegőért.

− Darius − suttogta ismét Grace.

A férfi izzó tekintete találkozott az övével. − Szeretlek − mondta ki a férfi.

Oly sok alkalom közül éppen most mondja ezt neki!

− Mondd ki, amit hallani akarok − követelte Darius.

− Én is szeretlek − sóhajtott Grace. − Tessék, vedd el a pisztolyom. − Töltényei már voltak.

Darius elvette, majd még egyszer utoljára megcsókolta a nőt. Anélkül, hogy egy újabb szót szólt volna, otthagyta Grace-t a szobájában. Egyedül. Az ajtó keményen csapódva becsukódott utána, és a nő lepillantott a kezére.

Remegett, nem a vágytól, amely átáramlott a testén; az mindig ott volt, és soha nem is fog eltűnni. Ezúttal az idegtépő félelem okozta a remegését. A félelem Darius miatt. A bátyja miatt.

Eszébe jutott, hogy ellop egy medaliont, de meggondolta magát. A várakozás nehéz lesz, de végig fogja csinálni. Dariusért. Imádkozni fog és tervezgetni, mert így vagy úgy, a vámpíroknak és az Argonautáknak befellegzett. Remélhetőleg az ő szerettei nem fognak megsérülni a küzdelem során. Ha igen, Isten kegyelmezzen Atlantisz polgárainak. A lőfegyverek csak a kisebbik aggodalmat jelentik majd számukra.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

Darius az erdőben állt, lenézve a vérfürdőre maga előtt. Villámsebességgel röpült ide, csak azért, hogy megtudja, az egységet, amelyet Javar palotájának védelmére küldött, csellel legyőzték. Fehér hártya borította harcosait, és vér ömlött a lőtt sebeikből. Néhányan életben voltak. A legtöbben meghaltak. A szárnya visszahúzódott, és ledobta magáról a mellényt. A keze ökölbe szorult. Ezeket az emberi lényeket meg kell állítani.

− Találjátok meg a túlélőket! − kiáltotta. Majd ő és sárkány harcosai különváltak az élőket keresve.

Darius az orra alatt átkozódott, amikor fájdalmas nyöszörgés ütötte meg a fülét. Még hányan fognak meghalni, mire ennek vége lesz? A szemöldökét ráncolva Vorikhoz gázolt, aki hason fekve, mozdulatlanul hevert. Darius letérdelt.

Vorik szemhéja lassan kinyílt, és Darius megkönnyebbülten kieresztette a levegőt, hogy az embere életben van. Kihúzta az éles ezüstpengét a hátsó hüvelyéből, és tüzet fújt a fémre. Amikor lehűlt, kiásta a golyókat úgy, ahogyan Grace megmutatta neki. Vorik arca eltorzult, ahogy próbált arrébb húzódni.

− Mesélj a támadásról! − mondta Darius, hogy elvonja a figyelmét.

− A fegyvereik… − szólalt meg Vorik csillapodva. − Furcsák.

Renard közeledett, és leguggolt melléjük éppen akkor, amikor Vorik elvesztette az eszméletét. − Mi történt velük? − Megérintette a fehér, porszerű bevonatot, és elrántotta a kezét. − Mi ez a hideg anyag, amely beborítja a testüket?

Darius határozott tekintettel a barátja irányába fordult. − Nem tudom, mi az. Vegyél föl kesztyűt, ha muszáj, de tedd, ahogy Grace tanácsolta, és szedd ki a golyókat.

A vérfürdő arra a napra emlékeztette Dariust, amikor megtalálta lemészárolt családját, és ahogy dolgozott, vissza kellett fojtania a nyöszörgést. Ha nem osztotta volna meg a fájdalmát Grace-szel, akkor mostanra már összeesett volna a súlyától.

Remegő kézzel haladt tovább egyik testről a másikra. A sárkányok vérének gyors regenerálódó képessége segített a gyógyulásukban, amint az apró lövedékeket eltávolították. Bárcsak Javar tudta volna ezt, hány harcosa életét tudta volna megmenteni!

Amikor végzett, Darius lenézett véráztatta kezére. Korábban is volt már véres a keze, ám eddig nem váltott ki belőle hatást. De ez megérintette. Még mennyi vér fog hozzátapadni, míg ez a nap véget ér? Tudta a választ: a nap végére patakokban fog folyni a vér. És csak imádkozott, hogy ne a saját haderőihez, hanem az ellenséghez tartozzon.

Talpra ugrott, és megragadta pengéje markolatát.

− Vissza kell követelnünk, ami a miénk! − kiáltotta. − Ki harcol velem?

− Én!

− Én is! − számtalan kiáltás csendült föl. Minden harcos, aki még talpon volt, élni akart a lehetőséggel, hogy megbosszulja a rémtetteket.

− Legyenek velünk az istenek − mormolta halkan Darius. A szárnyai kipattantak a hátából. Lecsapott a golyóálló mellényére, megragadva és vérrel piszkolva be a fekete anyagot. Lábizmait használva ellökte magát a talajról. A szárnycsapásai a levegőben tartották, egyre gyorsabban és egyre magasabbra emelve a testét. A serege szorosan követte. Hallotta a szárnyaik suhogását, érezte elszántságuk hevét.

Emberek őrködtek föl-alá sétálva Javar palotájának tetején. Amikor észrevették Dariust, kiabáltak, céloztak és lőttek. A férfi kicselezte a levegőben a különféle irányból érkező golyósorozatokat, és elkezdte okádni saját tüzet. A harcosai ugyanígy tettek, lángra gyújtva az embereket és a fegyvereiket. Aztán egyik harcosa felhördült, és lezuhant az égből. Darius nem látta, melyikük volt az, és folytatta tovább a tűzokádást.

Riasztó hangja vijjogott föl, hangosan, magasan.

Az emberek a párkány szélén nem éltek elég ideig ahhoz, hogy hallják. Elégett testük hamuvá vált, és elszállt a széllel.

Darius letette a lábát a csipkés kristályra. A szárnya visszahúzódott, ő pedig gyorsan fölvette a mellényt, és rögzítette a szíjakat. Amikor a harcosai is megfelelően föl voltak vértezve, Darius egyenként a szemükbe nézett, és várt a bólintásukra, hogy mind készen állnak.

Egyik kezével kivonta hosszú ezüstpengéjét, a másikkal megfogta a pisztolyt, és megközelítette a kupola nyílásának szegélyét. Észlelve a medalion-ját, a két oldal hangtalanul különvált. Darius lenézett, de egyetlen alakot sem tudott kivenni a sűrű köd miatt, amely körülvette őket. Azonban hallotta pánikszerű lépteik zaját és rettegésük moraját.

Szívesebben szállt volna alá az ismeretlenbe, de a mellény nem engedte.

Ugrott.

Az emberei gyorsan, egymás után követték.

Zuhant lefelé és lefelé. Amikor a talpa elérte a talajt, az egész teste visszhangzott a becsapódástól. Felmordult és megtántorodott.

Emberi lények sikoltoztak és menekültek tülekedve az útjából. A megdöbbenésük késleltette a reakciójukat, és ezt Darius a saját előnyére fordította. Talpra pattant, fölemelte a kardját, és lecsapott első áldozatára. Az ember hörgött a kíntól, a melléhez kapott, majd összeesett.

A háta mögött a harcosai derekasan küzdöttek. Tüzet leheltek, szüntelenül. Darius nem állt meg, hanem már a következő célpontja felé haladt. Halálos rémület torzította el a fiatal férfi arcát, amikor rádöbbent, hogy Darius érte jön. Nekiszegezte a fegyverét Darius mellkasának, és lőtt. Egyik golyó a másik után csapódott bele Dariusba, csupán tű-szúrásnyi fájdalmat okozva neki. Darius fölkacagott. A férfi szeme tágra nyílt, eldobta a pisztolyát, és megragadott egy vastag csövet, amely a hátán levő piros bádoghengerből lógott ki. Fehér hab spriccelt ki belőle, beborítva Darius bőrét. Olyan hideg volt, hogy a vére kezdett megkötni és kristályossá válni. A nevetése alábbhagyott.

A Köd Őrzője szívesen fogadta a hideget. Erőt nyert belőle. Darius fölemelte a fegyverét, és a másik fejére célozva tüzelt. A férfi teste görcsben rángatózott, majd élettelenül omlott a lábai elé.

A riasztó hangosabbá vált, belesivítva a fülébe, és hamarosan összekeveredett a lövések zajával.

Az arca megrándult az éles szúrástól a combjában, lepillantott, és látta, ahogy vér csörgedezik ki a golyó vájta sebből. Egy pillanatra sem állt meg, imbolyogva előrevetette magát, arra használva a lendületet, hogy pengéjével egy újabb ellenfelét küldje a halálba.

Miután megsemmisített minden emberi lényt, aki küzdőtávolságban volt, Darius körbejáratta a tekintetét a termen, keresve, hol támadjon legközelebb. Rémülettel teli tekintettel nézte, ahogy Madox elesik, a testét fehér hab borítja, vér szivárog a számtalan sebből a karján és a lábán. Darius kiürítette a tölténytárát, a golyókat egytől egyig belelőve egy férfiba sok méterrel távolabb.

Nem tudta, hogy a barátja életben van-e, vagy meghalt, és a gyomra fölkavarodott. Felmordult a tiszta dühtől, előrerohant, és egy tűznyalábot okádott ki magából, elkapva az utolsó néhány embert, és lángra gyújtva őket, akár a máglyát. Nem tudtak elég gyorsan kitérni előle. A sikolyukat visszhangozták a falak, és az égő hús szaga betöltötte Darius orrát. A földre dobta a pisztolyát.

A nyögések hamar elhalkultak, hamvadó holttestek hevertek mindenütt. Miután a csata véget ért, Darius megszámolta, hány harcosa maradt talpon. Csak hárman estek el. Kivitte Madoxot, és lefektette a földre. A többiek követték, néhányan sántikálva, néhányan viszonylag sértetlenül. Renard sietett oda mellé, és megvizsgálta Madoxot, majd segített eltávolítani a golyókat.

− Életben marad − jelentette ki megkönnyebbülten.

Darius megmarkolta a kezében tartott tőrt, és belesüllyesztette a hegyét az egyik sebbe a lábán. Fintorgott. A lövedékek nagyobb kínt okoztak kifelé, mint befelé, de ő szívesen fogadta a fájdalmat.

Ahogy tovább dolgozott a késsel a többi sebesülésén, rádöbbent, hogy ő és a serege győzelmet arattak. Mégis… hol van az öröm és a befejezettség érzése, amit át kellene élnie?

− Mi a következő, amit teszünk? − kérdezte Renard leülve mellé.

− Nem tudom. A vezetőjük, Iaszón nem volt itt − füstölgőit.

− Honnan tudod?

− A gyáva féreg… − Darius nem fejezte be a mondatot. Valami fölbolydult a lelkében, sötétség támadt benne, és tudta, hogy Grace bajban van.

Megfagyott az ereiben a vér.

Leszakította a medaliont, és a tenyerébe vette. Mivel nem tudta megidézni Grace képmását, így szólt: − Mutasd meg nekem Iaszón Gravest!

A szempár izzón-vörösen felragyogott. Középen Iaszón alakja kezdett kibontakozni. Grace előtt állt − aki egy falhoz volt láncolva. Vámpírok vették körül kettejüket, éhesen bámulva a nőt. Grace a láncai ellen küzdött. − Mit tettél a bátyámmal?

− Újra elkaptam őt is és azt a sárkány szajháját is. És ha nem fogod be a szád, a szemed láttára fogom megölni − mondta ördögien vigyorogva. − Mitch elmondta, milyen ádázul védelmez ez a te Dariusod. Kíváncsi vagyok, mi mindent hajlandó feladni érted.

− Őt hagyd ki ebből! − mondott neki ellent Grace, majd összepréselte a száját. Az arca és a ruhája piszkos volt, és az alsó ajka meg volt duzzadva. Darius tudata elsötétült, és egyetlen érzelem töltötte be: a düh. Hideg, számító düh, amely azt akarta, hogy Iaszón vére áztassa a kezét. Belopóztak az otthonába, és elvitték a feleségét. Ezért fizetni fognak.

Kényszerítette magát, hogy áttanulmányozza a látomás többi részét, támpontot keresve, hogy hol tartják fogva Grace-t. Mikor meglátta Layelt, a vámpírok királyát, már tudta − és az aggodalma a nő miatt fölerősödött.

A látomás túl hamar elenyészett.

Ujjaival megszorította a medaliont. − Azok, akik elég jól vannak, velem jönnek. Elröpülünk, hogy találkozzunk a vámpírokkal. Azonnal.

Szárnyak törtek elő a hátából, leszakítva róla a golyóálló mellényt. Minden sárkány, aki még lélegzett szintén kibontotta a szárnyait. Darius a büszkeség pillanatát élte át. Ezek a harcosok sebesültek, mégis hűségesen mellette állnak. Küzdenének − és meghalnának, ha kell.

A vámpírok erődje homályosan feltűnt a látóhatáron.

A hatalmas építménynek fekete kő adott kísérteties légkört, árnyékot vetve minden irányba. Még az ablakok is le voltak sötétítve. Itt nem zöldelltek lombok, hiszen semmilyen élőlény nem képes a rombolás és pusztítás között gyarapodni. Dárdára tűzött, kiszipolyozott testek lógtak a magasban, képszerű figyelmeztetésként a halálról, amely bent várakozik, támadásra készen.

Grace odabenn van.

Visszanyelve a félelemhullámot a nő miatt, Darius fölrepült a legmagasabban levő ablakhoz, és jelzett a harcosainak, hogy kövessék a példáját. A vékony védőkorlát nem kínált párkányt, ahová ráállhatott volna, így aztán egyszerűen lebegett, amíg várt. Hideg izzadtság borította be a bőrét, és a fogát csikorgatta. Olyan lény volt, aki szeret kivárni és tanulmányozni az ellenfelét, mielőtt támad. De most nem tudott − nem is lett volna képes − várni. Ezúttal nem.

A harcosai őt figyelték, hangtalan szárnycsapásokkal úszva a levegőben. Nem látott át a sötétített üvegen, de hangokat hallott.

Egy nő sikoltása csapta meg a fülét. Grace!

Azonnal megadta a jelet. Az üvegszilánkokra törött, ahogy előrevetették magukat.

Vámpírok sziszegtek, és emberi lények céloztak a fegyvereikkel. Miután a mellény már nem védte őket, a sárkányok sebezhetőek voltak − és ezt tudták.

Darius kilökdöste őket, taszította, és vágta magának az utat Grace-ig. Vigyázva, nehogy megégesse őt a lángjával.

Amikor a nő észrevette, eredménytelenül megpróbált kitörni a láncaiból. − Darius! − hívta a férfit, a hangja elgyöngült, tompa volt.

Iaszón Graves mellette állt, az arckifejezésében meglepettség és düh keveredett. Dariust látva, a gyáva nekiszegezte a fegyverét Grace halántékának. Darius nem engedte meg magának, hogy a felesége arcára nézzen; a látvány szétszaggatta volna, és erősnek kellett maradnia, így tett akkor is, amikor meglátta a vért szivárogni lefelé a nő nyakán, rá a blúzára.

− Mindketten tudjuk, hogy a mai napon megöllek − közölte Iaszónnal, megtévesztőén higgadtan.

−A tetteid ezt csupán annyiban befolyásolják, hogy gyorsan halsz-e meg.

− A szeme összeszűkült. − Vagy a végtelenségig szenvedni fogsz majd.

Iaszón keze remegett, ahogy tekintete ide-oda röpködött Darius és a tomboló csata között. Sárkányok okádták magukból a tüzet, lángra lobbantva a vámpírokat és az embereket.

Üvöltés és visítás hangja keveredett, a halál szimfóniáját zengve. Kén telítette a levegőt.

− Ölj meg − mondta elszántan Iaszón. − És soha az életben nem fogod megkapni Ra-Dracus Könyvét.

Azzal az egyedüli céllal, hogy megmentse Grace-t Darius közeledni kezdett a férfihoz. − Nem érdekel a könyv. − Még egy lépés, és megölöm a nőt! Hallod, amit mondok?! − üvöltötte Iaszón. − Megölöm!

Darius mozdulatlanná merevedett. Mégis… Heves düh fortyogott az ereiben, egyre forróbb és forróbb, míg végül átváltoztatta sárkányvalójába. Vonyított az átváltozás gyorsaságától, ahogy a teste megnyúlt, és érzékei kiélesedtek. Pikkelyek páncélozták a bőrét. A foga meghosszabbodott és elvékonyodott, a hegye borotvaéles pengévé változott. A karmai kibújtak. Érezte a változás tüzet, és örömmel fogadta.

Iaszón szeme kikerekedett, és halálos félelemmel telt meg. − Istenem − zihálta. Darius felé rántotta a fegyverét, és meghúzta a ravaszt.

Darius elnyelt minden egyes lövedéket, és Iaszón felé lendült. Megpördült a levegőben, és a farkával belecsapott a férfi arcába. Az átkozott felüvöltött, és a földre rogyott, mély sebeiből ömlött a vér, a zsebéből drágakövek potyogtak ki.

Darius újra lecsapni készült, de egy újabb golyósorozat jött rá, ezúttal egy másik irányból. Egy lövedék súrolta a karját, mire megpördült, tüzet hányva erre a legújabb támadójára. Megvédeni Grace-t.

Ahogy visszanyerte a lélegzetét, Iaszón föltápászkodott, és visszagyömöszölte a lehullott drágaköveket a zsebébe, mohóságában elfelejtve a csatát. Darius ért vissza hozzá éppen akkor, amikor Iaszón felpillantott. Tekintetük egyetlen iszonyattal tele pillanatra összeütközött, a rettegés szemközt az elszántsággal, majd Darius átharapta a férfi torkát.

Ezzel még nem elégedve meg, megkorbácsolta Iaszónt a farkával, megtépte a karmaival, és a fal-hoz vágta. Hátborzongató reccsenés hallatszott, ahogy Iaszón nyaka eltört, majd összerogyott a földön, mint egy élettelen rongybaba.

Iaszón tekintete egy óriási kék zafírra szegeződött, az ujjai még egyszer megrándultak, valószínű-leg azután a szikrázó gyémánt után kapva, amely elgurult a padlón Grace csizmájáig.

Túl gyorsan történt mindez, és közel sem volt elég. Nem, ahhoz képest a pusztításhoz képest, amit Iaszón véghez vitt. De Grace nyöszörgött, és Dariust egyszer csak nem érdekelte. Nem érdekelte a bosszú.

Nem érdekelte az igazság. Csak a felesége érdekelte.

− Grace − mondta Parius, máris elfelejtve Iaszónt. Az aggodalma minden mást háttérbe szorított, ahogy a nőhöz rohant. A pikkelyei visszahúzódtak, fölfedve sima bőrét. Az agyarai eltűntek. A szárnya visszabújt a vállába. Amikor a feleségéhez ért, kitépte a bilincseit a falból, és Grace a karjaiba omlott.

− Darius − motyogta. A szeme lehunyva, az arca sápadt. A férfi gyöngéden lefektette a padlóra, és mellé kuporodott. Mintha megérezte volna sebezhető helyzetét, a vámpírok királya elé siklott, a szeme azzal a hátborzongató kék fénnyel ragyogott. Éles, fehér foga támadásra készen kivillant. A késztetés, hogy rávesse magát, és megtámadja, ott volt, de Darius ellenállt.

Nem fogja kockáztatni, hogy Grace még több sérülést szenvedjen. Layel lecsapott rá. Darius előrehajolt, a testével védelmezve Grace-t. Semmilyen más mozdulatot nem tett az ellenfele irányában. A vámpír foga a vállába mélyedt, de amilyen gyorsan Layel támadott, Darius olyan gyorsan húzódott el.

− Harcolj, te gyáva! − hörögte Layel. − Befejezzük, itt és most.

A férfi fölpillantott rá. − Nem tudsz fölingerelni. Ennek a nőnek az élete fontosabb, és én nem fogom kockára tenni. Még azért sem, hogy megszabadítsam a világunkat a létezésedtől.

Vér csöpögött Layel szájából, vörös csíkokat festve falfehér bőrére. Úgy tűnt, mint aki kész újra támadni, de helyette zihálva ajánlatot tett. − Mit vagy hajlandó megtenni nekem, hogy megmentsd az asszonyodat?

− Hívd vissza a vérszívóidat, és én nem égetem porig az otthonodat.

− Égesd porig az otthonomat, és biztosíthatlak róla, hogy az asszonyod is benne ég. Grace ismét felnyöszörgött. Darius végigsimított a kezével a nő homlokán, gyöngéd szavakat suttogva a fülébe, miközben egy pillanatra sem vette le tekintetét Layelről.

− A seregem feloszlik, abban a pillanatban, hogy a nő biztonságban van.

− Örülök neki, hogy itt vannak a harcosaid. Könnyebb leölni őket.

− Ahogy figyelte őket, valami megkülönböztethetetlen jelent meg Layel arckifejezésében. Valami… majdnem emberi. Lenyalta a vért az ajkáról.

− Szereted ezt a nőt?

− Persze.

− Egyszer én is szerettem − mondta a vámpír, mint aki nem tudja visszatartani a szavakat.

Darius a megfeszülő vonásokat tanulmányozta Layel arcán. − Akkor megérted.

A vámpírok királya alig érzékelhetően bólintott, majd egy hosszú pillanaton át töprengve lehunyta a szemét. Amikor isirfét rájuk tekintett, így szólt:

− Hogy megmentsd az asszonyt, engedni fogom neked és a seregednek, hogy békében elhagyd a kastélyom. De nem lesz mindig ott egy nő, hogy megvédjen, és újra harcolni fogunk, Darius. Ezt megígérem neked.

− Örömmel várom azt a napot.

Layel kibontotta a köpenyét, és elfordult, de nem szándékozott a nélkül elmenni, hogy még egy utolsót ne döfjön. − Mostanra már rengeteg sárkánymedalion van a birtokomban. Nem sok idő kell hozzá, és az otthonod az enyém lesz − mondta, hátravigyorogva a válla fölött.

Még mielőtt Darius válaszolhatott volna, füst lobbant föl körülötte, majd Layel eltűnt. A többi vámpír ugyanígy azon nyomban kámforrá vált, és a sárkányok ott maradtak egyedül a harc közepén, ellenfél nélkül. Összezavarodva forogtak jobbra-balra, az arckifejezésük állatiasan eltorzult, ahogy az ellenségüket keresték.

− Kutassátok át a földalatti börtönt! − kiáltotta Darius. Tovább ingatta, cirógatta és babusgatta Grace-t, átsugározva erejét a nőbe.

Hosszú másodpercekkel később Renard hurcolt be egy férfit a terembe a karjánál fogva. Teira szaladt mellettük, kiabálva, hogy ezt az embert nem szabad bántani. Alex, Grace bátyja, döbbent rá Darius. Az emberi lény elsápadt, amikor megpillantotta Grace-t.

− Grace! − üvöltötte, és küzdött, hogy kiszabadítsa magát. Renard szorosan tartotta.

− Ezek ketten a föld alatti tömlöcben voltak − mondta Renard. − Ez az ember, akiről az asszonyod beszélt, vagy nem?

− Engedd el!

Abban a pillanatban, hogy Alex visszanyerte a szabadságát, odarohant Grace-hez.

− Mit tettél vele?! − Alex vicsorgott, és megpróbálta kiszakítani a nőt Darius karjából. − Hagyd elmenni!

− Ha nem veszed le a kezed a feleségemről, akkor majd én veszem le helyetted − csattant föl. − Grace az én asszonyom. Az enyém. Az, hogy a bátyja vagy, az egyetlen oka annak, hogy még élsz.

Senki nem érintheti meg rajtam kívül.

Alex bölcsen leeresztette a kezét maga mellé. A dühe és a kétségbeesése elszállt, de mindkettőt zavartság váltotta fel. − A feleséged? − Melléjük térdelt. -És…

− Életben van. Csak gyönge a vérveszteségtől.

− Olyan sápadt.

− Adj neki egy kis időt − mondta Darius lenézve a nőre, akit szeretett, és gyöngéden megsimogatva Grace orrát.

− Ébren vagyok − mondta a nő halkan. − Sajnálom, hogy hagytam, hogy elkapjanak. Próbáltam harcolni ellenük, de…

Megkönnyebbülés száguldott végig rajta, és Darius nem tudta visszatartani a következő szavait. − Szeretlek, Grace Carlyle.

− Mármint Grace én Kragin. − A szemhéja megrebbent és kinyílt, majd lassan elmosolyodott. − És én is szeretlek.

Darius nem tudta, hol van Javar medalionja, hány medalionra tett szert Layel, vagy hogy mikor fogják a vámpírok megpróbálni használni őket. Azt sem tudta, hol van Ra-Dracus Könyve, de az övé volt Grace, és csak ez számított.

− Annyira féltem…

Darius a tenyerébe fogta Grace arcát. − Pszt. Minden rendben van. A bátyád is itt van.

Hogy igazolja, Alex hajolt be testvére látóterébe, és rávigyorgott. − Itt vagyok, hugi. Itt vagyok.

− Ó, hála istennek! − Egy fintort vágva, fölült, és körbefonta karját a férfi körül, szorosan tartva törékeny ölelésében. − Hiányoztál. Úristen, mennyire aggódtam érted.

Darius néhány percet engedélyezett neki, hogy kiélvezze a viszontlátás örömeit a testvérével, aztán visszakövetelte őt a karja bölcsőjébe, pontosan oda, ahová Grace tartozott.

A nő föltekintett rá. − Szóval, mit fogunk tenni mostantól?

− Azt szeretném, hogy élj itt velem. Együtt fölépíthetünk egy életet, és fölnevelhetjük a gyerekeinket.

Grace szeme könnyekkel telt meg. − Igen. Igen.

Darius kuncogott, hátrasimította nő haját, ma} megcsókolta az orrát az ajkát, az állat. − Azt hiszem, a bátyád szintén itt telepszik le.

− Tényleg? − Grace kíváncsian bámult a testvérére.

Alex megrándította a szemöldökét, és a gyönyörű szőke nő felé biccentett. − Úgy érti − mondta a bátyja, karját Teira válla köré fonva −, hogy én is rátaláltam a szerelemre. Grace, szeretném bemutatni a jövendőbeli feleségemet, Teirát.

Teira és Grace titokban összemosolyogtak, aztán Grace Dariushoz fordult. − Nem hagyhatjuk az anyámat és Sophie nénikémet a felszínen nélkülünk.

− Biztos vagyok benne, hogy Layelnek van szabad szobája a számukra.

− Ne!

Darius Grace-re mosolygott, egy őszinte, igaz mosollyal. − Vicceltem, Grace.

A nő megdermedt. Pislogott. Darius? Viccelt? Milyen… meglepő.

− Elfogadhatónak találod a viccelést, ugye, édes Grace?

− Persze. Csak nem számítottam rá tőled.

Gyöngéd fény gyúlt a férfi aranyszemében. − Azt hitted, hogy nélkülözöm a humort?

− Hát, igen − vallotta be a nő. Beszívta a férfi illatát, lehunyta a szemét, és úgy itta magába Darius auráját. − De ettől még ugyanúgy szeretlek. Imádni fogod, hogy az anyukám és a nénikém velünk fog lakni.

A férfi ajka megrándult. − Nem vagyok benne biztos, hogy az embereim erre föl vannak készülve − mondta rejtett humorral. − De érted mindent.

− Szeretlek − mondta ismét a nő. − Meséltem már neked azt a viccet a sárkányról, aki nem tudott nemet mondani?