El tità Prometeu, en haver donat el foc —el progrés— als homes, és clavat al capdamunt d’una muntanya on una àguila vindrà a devorar-li el fetge. Tot i així, Prometeu no cedeix davant els ultratges de Zeus i li pronostica la seva ruïna com a rei dels olímpics. Però Zeus s’obstina a exercir el seu poder tirànic i provoca el desastre final de Prometeu. En aquest rebel patètic, símbol de la rivalitat inflexible contra l’absolutisme, s’hi expressa un estímul magnànim que, de molts segles ençà, ha atret l’admiració cordial de poetes, artistes i filòsofs. El seu etern interès queda manifest en la ininterrompuda vigència que El Prometeu ha tingut com a referent, no només literari, sinó moral o ideològic.

Èsquil

El Prometeu encadenat

Introducció, traducció i notes de Ramon Torné

ePub r1.0

Titivillus 11.05.2021

Títol original: Προμηθεὺς Δεσμώτης

Èsquil, 456 aC

Traducció: Ramon Torné, 2001

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

INTRODUCCIÓ

NOTÍCIA SOBRE ÈSQUIL

Èsquil va néixer a Eleusis, prop d’Atenes, l’any 525 aC. Era fill d’una família benestant i sabem que de jove havia estat actor i, també, que va competir amb els poetes tràgics Pràtinas, Frínic i Quèril (dels quals només ens queden notícies i fragments esparsos). Durant la seva maduresa, en ple auge dels concursos teatrals a Atenes, Èsquil va competir amb Sòfocles.

Hem de tenir present, així mateix, que la vida d’aquest poeta va discórrer de forma paral·lela amb els grans esdeveniments polítics dels quals fou testimoni. En plena joventut, el 510 aC, Èsquil veié l’expulsió del darrer tirà d’Atenes, Hípias, fill de Pisístrat, i la instauració dels canvis de Clístenes, líder de la democràcia. Ara bé, aquesta democràcia incipient havia de superar una prova de foc: les guerres que hagueren de lliurar els grecs (especialment els atenesos) contra els perses. Èsquil prengué part en la batalla de Marató el 490 aC i fou un d’aquells soldats «forts com alzines», per dir-ho amb paraules d’Aristòfanes. No sembla tan evident que lluités a la de Salamina (480 aC), per bé que fa una acurada descripció d’aquesta batalla en la seva tragèdia Els perses. Amb raó s’ha dit que la generació que visqué aquells esdeveniments és la que va posar els fonaments de la llibertat a Occident. Pel que fa als canvis, en tots els ordres, que propicià el règim democràtic, mai no podran ser enterament avalorats per la història: aquí remarcarem, tan sols, que la vida del teatre atenès va íntimament lligada a la història de la democràcia, neix i mor amb ella.

Èsquil va visitar, sembla que més d’una vegada, la cort de Hieró de Siracusa, on fou molt ben rebut. Al costat de Hieró coincidiren, el 476 aC, els poetes Simònides, Baquílides i Èsquil. És possible que amb la seva estada a Sicília entrés en contacte amb els corrents òrfic i pitagòric (no endebades en El Prometeu, v. 459, qualifica el nombre dient que «preval per sobre dels altres invents»). Una anècdota força estesa a l’antigor diu que Èsquil va morir accidentalment, víctima d’un cop de tortuga al cap que li havia llançada una àguila, confonent la seva clepsa amb una pedra que lluïa al sol i que semblava ideal per esclafar-hi la closca del queloni. Sigui com sigui, se’ns fa més creïble la notícia que diu que Èsquil morí a Gela (Sicília) el 456 aC. A la seva mort es va decretar subvencionar el cor de qualsevol que volgués representar les seves obres. No deixa de ser curiós que l’epigrama inscrit a la tomba del poeta només esmenta, com a fets memorables, l’haver lluitat a Marató. Del seu geni poètic i de la seva glòria ni se’n parla. Sembla ser que Èsquil mateix n’és l’autor. Diu així:

Èsquil fill d’Euforió, l’atenès, aquest sepulcre

guarda a Gela mort, terra uberosa en gra.

L’ímpetu ínclit seu, de Marató l’enclòs proclama

i el mede de cabellera farcida que el coneix.

A més a més de tragèdies i drames satírics, sabem que Èsquil va compondre elegies, epigrames i peans, obres aquestes que ens són molt mal conegudes. Algunes fonts de l’antigor ens han transmès el títol de fins a noranta peces de tragèdies. De tot plegat, però, només ens n’han pervingut set obres senceres: Els perses, Els set contra Tebes, Suplicants, Prometeu encadenat, Agamèmnon, Coèfores i Eumènides. D’entre totes aquestes obres, Els perses és la tragèdia grega completa més antiga que s’hagi conservat, datable del 472 aC (tot i que sabem que Èsquil va guanyar en un certamen dramàtic anys abans, el 484 aC). El grup format per Agamèmnon, Coèfores i Eumènides constitueix una trilogia sencera, l’Orestea, encadenant-se una peça amb la següent.

Èsquil donà a la tragèdia una empenta de gran abast perquè aquesta quedés constituïda com a gènere teatral gairebé definitivament: introduí el segon actor, la qual cosa feia possible el diàleg; al mateix temps, feia minvar la importància del cor, tot i que aquest continuà involucrat en l’acció teatral, explicant sovint el significat dels episodis. Tot plegat facilitava el desenvolupament d’un autèntic diàleg en escena i, per tant, una acció teatral més còmoda i més autèntica. Un epigrama de l’Antologia Palatina (VII 39), compost per Antípatre de Tessalònica, fa clares referències a l’esperit i a les innovacions dramàtiques d’Èsquil:

Aquell que fou el primer a aixecar la veu consirosa

de la tragèdia amb mots que són com a torres de ferms,

Èsquil, fill d’Euforió, lluny de la pàtria Eleusis

jau aquí enterrat, causa d’honor per Sicília.

És molt difícil de fixar breument les característiques d’aquest autor atès que presenta innovacions a cadascuna de les seves obres. Val a dir que li agradaven els efectes espectaculars i els artificis mecànics en escena. Hi ha notícies dels antics, per exemple, que informen de la terrorífica aparició de les Erínies durant la representació de Les eumènides i del fort impacte que provocà en el públic. En El Prometeu encadenat aquests artificis a l’escenari són també considerables.

Èsquil es mostra un excel·lent coneixedor dels poemes d’Homer i d’Hesíode; també dels poetes lírics, Estesícor i Soló especialment. Aquest darrer poeta, i també gran estadista, forneix a Èsquil les línies mestres de la seva ideologia ètica i política: la fermesa del sentiment democràtic, l’odi a la tirania i a conspiracions entre els ciutadans, un patriotisme que, en aquelles circumstàncies històriques, tenia motius suficients per l’exaltació, l’elogi de la moderació i la justícia, el rebuig de la supèrbia desmesurada (hybris) que comporta la ruïna (atê) dels individus, les famílies i els pobles sencers.

Tots els crítics coincideixen a dir que Èsquil és un artista excepcional que sap pouar en l’arcaisme grec: expressa els conceptes amb força i es mostra audaç en l’ús dels mots. Sap infondre una gran majestat i un páthos, diferent, a cada tragèdia. El seu llenguatge és elevat, fort, grandiloqüent; utilitza profusament una adjectivació atrevida i metàfores inusitades bo i creant imatges impressionants i de significació profunda. Les seves tragèdies són plenes de mots compostos, rebuscats, paraules exòtiques i jocs etimològics. Tot i tractant-se d’un poeta artificiós, és un mestre indiscutible en les parts corals. D’entre els manuscrits on hi ha copiades les obres del poeta es compta un vell còdex, datat al segle XIV i conservat actualment a Leiden. El seu anònim escriba ens va deixar aquest breu poema en un marge del text:

Sòfocles fou savi i Eurípides talentós,

però més em fascina Èsquil que aquells dos.

L’acció dels drames esquilis és senzilla i va abocada, sense elements de sorpresa, cap al seu desenllaç. Un important component juguen les idees morals i religioses atès que han atorgat a la seva obra una condició que li assegurava, també, la seva pervivència. Segons Èsquil, els designis dels déus s’acompleixen inexorablement i els homes aprenen totes aquestes coses mitjançant el sofriment. La supèrbia (hybris) sempre rep càstig: és per això que cal desconfiar de la gran prosperitat, entenent que es torna enganyadora i que indueix la persona a cometre accions que acabaran per destruir-la. Per al poeta, aquests ensenyaments foren lliçons de la història que li tocà de viure.

En les tragèdies d’Èsquil les llegendes gregues passen a esdevenir expressió, en forma dramatitzada, dels problemes universals de l’home: la seva relació amb el transcendent, el problema de la justícia i de la culpa, el paper de l’home en el món. És sota aquesta perspectiva, elevant i universalitzant els temes del folklore popular, que caldrà fer l’anàlisi i la interpretació de les seves tragèdies.

Els perses, per exemple, no és únicament l’exaltació de la victòria de l’exèrcit grec en la batalla de Salamina sinó l’escenificació del càstig que rep la desmesura i la supèrbia humanes (hybris) representades per l’ambició de Xerxes en voler anar més enllà de les fronteres del territori mede.

En Els set contra Tebes es posen en escena les terribles conseqüències de la maledicció d’Èdip sobre els seus fills, Etèocles i Polinices, que acabaran morint en guerra fratricida, l’un a mans de l’altre. Aquesta era la tercera peça d’una trilogia que explicava el mite de Laios i Èdip, els primers protagonistes de la saga tebana, més coneguda gràcies a Sòfocles.

Les suplicants representen l’etern debat sobre la relació dominadora de l’home damunt de la dona: les filles de Dànau han fugit dels seus cosins que volen casar-se amb elles. Després de tensos episodis, Pelasg, rei d’Argos, es veu obligat a defensar les noies i a protegir-les dins de la ciutat.

Amb l’Orestea Èsquil arriba al cim del seu art dramàtic. Aquesta trilogia, de la qual conservem totes tres tragèdies, ha estat considerada com l’assoliment més alt de la intel·ligència humana. És cert que Èsquil comptava amb clars i nombrosos antecedents sobre el tema, però en aquesta ocasió el poeta ha fet un plantejament, d’abast universal, al tema de l’eterna successió de culpes i càstigs que acabarà resolent amb gran llibertat respecte la forma tradicional del mite. En l’acció de la primera tragèdia, l’Agamèmnon, intervenen funestos pressentiments que passaran a ocupar un pla de protagonisme: és així que el delit de revenja de Clitemnestra pel sacrifici d’Ifigènia i la seva infidelitat amb Egist imposen una insidiosa mort a Agamèmnon en el punt que aquest arriba, victoriós de la guerra de Troia, al seu palau de Micenes. Amb aquest crim que clama venjança, s’anirà succeint una cadena interminable de nous crims que, al seu torn, hauran de ser venjats amb sang. De fet, la segona tragèdia de la trilogia, Les coèfores, manté un estret paral·lelisme amb l’Agamèmnon. Ara és el fill, Orestes, qui haurà de venjar la mort del seu pare matant la seva pròpia mare, Clitemnestra, i el seu amant, Egist, els assassins del rei Agamèmnon. Novament, doncs, entrem en un cercle mortal per haver obeït el déu Apol·lo que exigia a Orestes la sang de Clitemnestra. Aquest, perseguit per les fúries (les Erínies) que ara reclamen venjança per l’assassinat de Clitemnestra, va a refugiar-se al santuari apol·lini de Delfos, el déu que havia manat aquella mort. En Les eumènides Orestes és acompanyat per Hermes a Atenes on serà jutjat pel tribunal de l’Areòpag. En el judici obté el perdó gràcies al vot favorable d’Atena i Apol·lo. D’aquesta manera, Zeus pot alliberar Orestes i posa fi a la cadena viciosa de culpes i càstigs. Més encara, aquelles divinitats de mort i de venjança passen a convertir-se en esperits benèfics (eumenês vol dir «benèvol») i protectores de l’ordre, amb un santuari a Atenes mateixa. Per tota la trilogia plana una forta religiositat envers Zeus, el déu suprem que ha establert que la salvació en el món arriba sempre a través del dolor i el sofriment. Aquesta saviesa divina que Zeus representa és la que regeix el món, fins i tot en els casos que poden semblar més contraris, més tràgics.

EL MITE DE PROMETEU

El personatge de Prometeu és molt antic en el si de la mitologia grega. Per això mateix, doncs, no haurà de resultar-nos estrany que aquest mite hagi estat objecte d’una evolució notable.

En un principi, el mite sembla inseparable de la qüestió dels orígens de la civilització que el foc simbolitza. Això confirma, a la vegada, la seva universalitat i la seva antiguitat: hom troba paral·lels d’aquest mite en contalles índies, germàniques, celtes, etc.

Hi ha molts autors grecs que expliquen el mite de Prometeu. Aquest fet dóna idea de la seva popularitat: així, Prometeu passaria per ser «patró» dels terrissaires i l’inventor dels sacrificis; en honor de Prometeu, cada any, els joves atenesos celebraven unes curses atlètiques portant torxes de foc (lampadedròmies). Però, sigui com sigui, d’entre tots els relats i notícies, hi ha tres versions que ofereixen gran interès degut als diferents significats que han tingut.

El primer relat —el més antic— correspon al del vell poeta Hesíode. Aquest ens presenta Prometeu com un personatge amb trets ambigus, més aviat negatius: d’una banda, Prometeu intenta afavorir els homes, per l’altra intenta enganyar Zeus, el déu suprem. Hesíode ens explica el mite en la Teogonia i en Els treballs i els dies. En la seva primera obra, la Teogonia, el poeta insisteix en els primers aspectes del mite: Prometeu és responsable de l’engany a l’hora de repartir les carns dels sacrificis i, després, del robatori del foc als déus. En Els treballs i els dies, en referir-se al mite de Prometeu, Hesíode posa més èmfasi en les dures conseqüències que ha tingut per a la humanitat el conflicte entre Prometeu i Zeus. El càstig de revenja per les malifetes de Prometeu consisteix en la creació de Pandora, la primera dona, que deixarà anar tots els mals pel món, i en la condemna del tità a ser clavat en una roca solitària al Caucas on una àguila li devorarà contínuament el fetge. El missatge que Hesíode vol donar és molt clar: no es poden transgredir els designis de Zeus. Prometeu no és l’únic exemple adduït per Hesíode: també Meneci i Atlas foren castigats per rebel·lar-se contra els sobirans olímpics.

Una altra intenció, ben desigual a l’anterior, és la que Plató conferí al mite al bell mig d’un llarg discurs en el seu diàleg Protàgores. Aquí el mite es fa servir per il·lustrar les tesis relativistes que propugnava el sofista d’Abdera, Protàgores. En la versió d’aquest, Prometeu, veient els homes mancats de tota mena d’art per a poder subsistir, els dóna la saviesa tècnica, el foc, robant-lo a Atena i Hefest. Zeus, però, adonant-se que la tècnica artesanal no és suficient, reparteix entre els homes la vergonya (aidôs) i la justícia (dikê) perquè aquests puguin conviure en ciutats. En aquest relat se’ns diu, també, que Prometeu va ser castigat per haver furtat les prerrogatives dels déus, però no explica com. Això no obstant, la versió del mite remarca que és per obra de Zeus, atorgant a la humanitat la justícia i la vergonya, que les ciutats poden existir, atès que la vida social es fonamenta de manera principal sobre aquestes dues bases. Zeus és, per tant, un déu benvolent. Més encara, deixa una empremta democràtica perquè és manament seu que cap dels homes quedi al marge de la vergonya i la justícia social.

En canvi, en el Prometeu d’Èsquil l’únic promotor de la cultura és el tità, i no Zeus (que en Plató, recordem-ho, completava el treball d’aquest). Prometeu, després d’haver enumerat llargament tots els beneficis que ha fet als homes, conclou amb contundència: «sàpigues que els mortals han rebut totes les arts de Prometeu». Tot amb tot, el tret més significatiu del drama és la forta contraposició entre la força arbitrària i tirànica de Zeus i la profunda humanitat (philanthropía) de Prometeu. Tots dos, però, es mantenen obstinats a no cedir gens ni mica: l’un per exercir el poder absolut, l’altre per no revelar el secret que Zeus vol conèixer. Aquesta pugna entre tots dos s’accentua fins a tal punt que el tràgic ha acabat escenificant el problema de la lluita que ha de mantenir el savi (l’intel·lectual) contra el tirà. No endebades les paraules «tirà» i «sofista» són dites amb clar sentit despectiu, com un retret per tots dos bàndols manta vegada. Tal com ara el veiem, el significat del mite és tot un altre respecte aquella primera perspectiva hesiòdica. No cal insistir com en aquest rebel patètic, símbol de la rivalitat inflexible contra l’absolutisme, s’hi expressa un estímul magnànim que, des de molts segles ençà ha atret l’admiració cordial de poetes, artistes i filòsofs.

LA TRAGÈDIA EL PROMETEU ENCADENAT

L’estructura del Prometeu és senzilla, com solen ser totes les peces d’Èsquil. El seu moviment escènic és més aviat pobre: el protagonista es limita a doldre’s de la seva desgràcia i a dialogar amb els visitants. Això no nega a la peça, però, el ser considerada una obra d’art mestra en el gènere.

La composició del drama s’organitza formalment de la següent manera:

La primera escena, el Pròleg, representa el moment en què Prometeu és clavat en una roca del Caucas. El Pròleg acaba amb un trist lament de Prometeu en el punt de quedar-se sol.

El cor d’Oceànides entra en escena cantant el Pàrode, la seva primera intervenció: en aquest cas es tracta d’un diàleg líric entre Prometeu i les filles d’Ocèan, que han vingut a fer-li companyia.

En començar el primer episodi, Prometeu explica l’origen dels mals que pateix: «per defensar els mortals he trobat sofriments». En un segon moment entra en escena Ocèan solidaritzant-se amb Prometeu i donant-li consells, que resultaran inútils.

El cor intervé novament (primer estàsim) amb una llarga i commovedora enumeració de llocs exòtics de la terra que «vessen llàgrimes de dol» en assabentar-se de la injusta tribulació de Prometeu. Es tracta d’un dels passatges lírics més bells de tot el drama antic.

Després d’un llarg silenci («no penseu que callo per orgull o per arrogància») Prometeu explica en aquest episodi (el segon) tots els beneficis que ha donat a la humanitat. És un passatge molt cèlebre, ple d’optimisme en les capacitats i progressos que han aconseguit els homes. També comença a fer al·lusions a l’amarg destí que espera a Zeus.

En una breu intervenció cantada (segon estàsim) el cor recorda ara la primacia dels déus per davant dels favors als efímers humans.

El tercer episodi s’inicia amb l’aparició d’Io, la noia que irromp en escena esmaperduda, deplorant la seva desgraciada metamorfosi en vaca. Dialoga amb Prometeu i coneixem la seva història. Prometeu li pronostica el futur i li detalla el llarg trajecte que encara haurà de recórrer (és fet notori des de l’antiguitat el gust que tenia Èsquil per les dades geogràfiques).

La darrera intervenció del cor (tercer estàsim), molt breu, expressa el seu terror a convertir-se en víctima, igual que Io, dels amors provinents de les deïtats.

La quarta i última escena, l’èxode de la peça, torna a ser, igual que el seu començament, de forta tensió: Hermes, l’emissari dels déus, amenaça durament Prometeu davant la negativa d’aquest a revelar el secret que Zeus necessita conèixer: de la seva imminent unió amb Tetis neixerà un fill més poderós que no el pare. Davant les increpacions del déu, Prometeu s’embraveix, àdhuc el desafia. Les Oceànides fan costat a l’heroi fins a la fi. L’obra acaba amb el cataclisme anunciat.

Pel que fa al joc de personatges, és de remarcar que per primer cop es presenten en un escenari dos personatges «abstractes», Poder i Força (el segon apareix com a personatge mut). També, des dels inicis mateixos del drama l’autor dóna entenent, de forma molt clara, la forta oposició de caràcters: d’una banda els qui compadeixen Prometeu i li fan costat, de l’altra, els executors insensibles de les ordres tiràniques de Zeus.

En el cas d’Ocèan, les seves intervencions denoten que vol quedar bé amb tothom i que està disposat a «pactar» amb qui sigui. És una escena, aquesta, poc tràgica.

El cor d’Oceànides, per la seva part, es mostra molt més noble i lleial. En el Pàrode, per exemple, veiem com la compassió per la sort de l’heroi és compartida per tots els humans: des dels més ferotges i bàrbars, fins les tímides filles d’Ocèan. Aquestes donzelles mostren un gran gest volent sofrir al costat de Prometeu, en l’escena final. Aquesta actitud posa més en evidència la covardia d’Ocèan.

L’aparició, inesperada, d’Io metamorfosada en vaca i agullonada pel tàvec il·lustra, un cop més, l’actuació de Zeus sobre el món. Els seus efectes sobre les víctimes són terribles i, tot plegat, per un caprici de Zeus i una absurda venjança d’Hera. Tot ve a reforçar d’alguna manera, doncs, el victimisme del Tità, obstinat a aparèixer martiritzat sota una puixança injusta.

En una breu consideració final volem referir-nos al fet que possiblement sigui El Prometeu encadenat la peça que més problemes ha plantejat als crítics. Mai, però, fins ben mitjanat el segle XIX, no s’havia dubtat d’atorgar la seva paternitat a Èsquil. Fet i fet, la peça s’ha transmès en el millor manuscrit, el Mediceu núm. 32.9, datat a començaments del segle XI i conservat avui a la biblioteca-museu de Lorenzo de Mèdici, a Florència. A més a més, per les fonts antigues sabem també que aquesta tragèdia formava part d’una trilogia, segurament amb El Prometeu portador del foc i El Prometeu alliberat. I encara, en els catàlegs antics, figurava El Prometeu encadenat com un drama genuïnament d’Èsquil. El conjunt de l’obra esquília va ser objecte d’estudis diversos que es podrien resseguir amb prou evidències, tot remuntant-nos a través dels erudits hel·lenístics fins als informes oficials sobre el teatre (anomenats didascàlies) recollits per Aristòtil.

Amb tot, sembla que El Prometeu és la més desconcertant de les tragèdies esquílies. Els motius per negar-li l’autoria es fonamenten, principalment, en dades de tipus lèxic, després d’observar que té un llenguatge més planer respecte les altres obres conservades o, quant a les seves parts líriques, que aquestes són molt més breus i senzilles. Igualment resulta difícil de resoldre la imatge que l’obra ofereix de Zeus, atès que no s’adiu amb el caràcter que Èsquil, correntment, havia fet del déu: és indubtable que Zeus aquí apareix sota signes tremendament negatius. Hem de suposar, però, que Zeus al llarg de la següent peça, El Prometeu alliberat, canviava la seva posició, perdonava el Tità i l’ordre, el nou cosmos, acabava imposant-se. Segurament la trilogia acabava esmentant la creació del culte a Prometeu a Atenes (de manera semblant com passava en una altra obra esquília, les Eumènides, on el poeta es referia a la creació del tribunal de l’Areòpag). En fi, moltes facetes de l’estil i del joc de caràcters, perfectament en consonància amb l’art i la ideologia del poeta d’Eleusis, fan pensar no només que la peça pertany a Èsquil sinó que l’obra devia ser escrita a les acaballes de la seva vida. Si realment fou així, la seva estada a Gela quan la ciutat ja era governada sota el règim democràtic, fa clarament versemblant que inspirés tot el discurs antitirànic que discorre per l’obra.

EL PROMETEU I LA POSTERIOTAT

Ja hem vist com, a més a més d’Hesíode i Èsquil, també el mite de Prometeu és explicat per Plató en el Protàgores. Després de múltiples escriptors clàssics que s’inspiraren en el mite (Llucià, Menandre, Lucreci, Ovidi i Horaci entre d’altres), els primers autors i apologetes cristians volgueren significar en Prometeu, a través de la imatge del «just que sofreix pels homes», una premonició del Crist («verus Prometheus» l’anomenà Tertul·lià) redemptor —i, doncs, el més gran benefactor— de la humanitat.

Durant l’Edat Mitjana el mite de Prometeu simbolitzà principalment la figura del savi que porta el progrés als homes. El seu encadenament al Caucas seria símbol de les sofrences de l’esperit que va a la recerca de la veritat; així ho explica, per exemple, el De genealogia deorum de Boccaccio. En aquesta mateixa línia d’interpretació al·legòrica es basa La estatua de Prometeo de Calderón de la Barca (1669), on Prometeu aporta als homes la llum, imatge de la ciència.

Amb tot, les il·lustracions literàries més originals tingueren lloc a partir del Renaixement, poc després de sortir dels tallers de la impremta el primer text grec (1518) i, temps més tard, una versió de la tragèdia en llatí (1556). Fins al segle XVIII, però, no començaren a circular les primeres traduccions en llengües modernes. Prometeu, per exemple, va arribar a convertir-se fins en un tòpic de la poesia amorosa: els seus sofriments simbolitzaven els turments amorosos per culpa d’una Pandora mostrant un cor inflexible. Podrà resultar il·lustratiu un sonet de Francisco de Herrera (publicat el 1619) on llegim: «En otro nuevo Cáucaso enclavado / mi cuidado mortal y mi deseo / el corazón me comen renovado». Encara, dins el marc de la cristianització del mite, alguns erudits volgueren veure en Pandora una transposició del pecat original.

En altres casos, com passa en dos sonets de Quevedo, es fa difícil de veure els possibles trets autobiogràfics o personificacions concretes quan el poeta esmenta el mal de Prometeu davant les amenaces de Zeus i Hermes: «Triunfad, hijo de Maya cauteloso… / que yo, en aqueste estado lastimoso, / al intratable Cáucaso amarrado, / me preño que me habéis así tratado / por haber sido al mundo provechoso».

A partir del segle XVIII les interpretacions del mite prenen un caire pessimista. Rousseau, en el Discurs sobre les ciències i les arts (1750) afirma que Prometeu, en inventar les ciències, arrabassà a l’home la seva bondat original. Per la seva banda, Voltaire prefigurà les interpretacions romàntiques: en Pandora (1740) ens mostra Prometeu oposant-se a Zeus. Goethe, en un drama inacabat, Prometeu (1773-1774), presenta l’heroi, tot orgullós, bescantant la divinitat: «No conec res més miserable que vosaltres, déus!… Jo honorar-vos, ¿per què?». Lord Byron va escriure el seu Prometeu (1816) per tal de representar-hi l’artista o geni incomprès. També Mary Shelley es fixà en la dimensió creadora del mite quan donà al seu Frankenstein (1818) un títol alternatiu prou suggeridor, El modern Prometeu. Amb el moviment romàntic, doncs, Prometeu assolí una aurèola que l’apropava a la dels grans rebels i transgressors que lluiten contra el poders que els són imposats. Així ho fa Gérard de Nerval amb la història d’Adoniram, recollida a Viatge a Orient (1851), una magnífica reescriptura del mite. El drama de Percy Shelley, Prometeu alliberat (1818), posa en escena la capacitat de l’home per superar el mal i la tirania —representats per Zeus—: és aquest un referent optimista i vitalista.

André Gide aborda el mite des d’una vessant més psicològica a Prometeu mal encadenat (1899), on els turments del Tità no són altres que els de la seva pròpia consciència. Freud va proposar una lectura psicoanalítica del mite en un breu assaig de 1932, La conquesta del foc. Des d’un punt de vista irònic escriviren les seves novel·les Pérez de Ayala, Prometeo (1916), i José Ricardo Morales, Hay una nube sobre el futuro (1965). Albert Camus li dedicà un assaig justament conegut, «Prometeu als Inferns» recollit a L’estiu (1946). El dramaturg txec Karel Čapek va escriure El càstig de Prometeu (1932) posant èmfasi en la lluita de classes. Una lectura política féu, així mateix, Heinrich Müller a Prometeu (1969).

Les lletres catalanes del segle XX també han tret partit al mite. Així, amb un marcat caràcter autobiogràfic, el 1920, Eugeni d’Ors publicà El nou Prometeu encadenat. Pere Coromines és autor de la novel·la Prometeu (1934), amb clares connotacions polítiques de l’època: l’anarquisme i el terror social. Salvador Espriu, en fi, dedica un commovedor poema a Prometeu («El somni de llibertat esdevé la cadena…») en el llibre Les hores (1952).

És aquest, doncs, un personatge —un mite— enormement reinterpretat, fins i tot distorsionat, al llarg de la història de les idees i les lletres degut a les facetes que, a cada moment, han resultat més suggestives. El seu etern interès queda manifest en la ininterrompuda vigència que El Prometeu ha tingut com a referent literari, moral o ideològic.

És notabilíssima, així mateix, la quantitat ingent de figures i representacions de diferents escenes del mite de Prometeu (modelant l’home amb fang, robant el foc, patint el turment de l’àliga…) conservades en mosaics, pintures murals, sarcòfags de marbre, relleus, lampadaris, gemmes, àmfores i vasos provinents de l’antiguitat. Aquestes depassen ben bé el centenar i són conservades en museus d’arreu del món.

El mite inspirà, igualment, sengles quadres a Rubens (conservats a El Prado i a Oldemburg), Van Dyck (Cartoixa de Douai), Jean Cossiers (El Prado), Tiziano (El Prado) Francisco Pacheco (Sevilla), Gustave Moreau (París), Piero di Cosimo (un total de quatre obres, conservades a Munic i Estrasburg) i Max Klinger (un gravat de finals del XIX, en col·lecció privada). Entre les escultures representant el Prometeu assenyalarem la de N. S. Adam (1762), Pradier (1827) i O. Zadkine (1954). En el museu del Prado es conserva un petit grup escultòric, «Epimeteu i Pandora», atribuït al Greco i fora de l’exposició.

Quant a la presència del mite i de l’obra esquília en la música coneixem, d’entre les més antigues, L’estàtua de Prometeu, sarsuela basada en l’obra de Calderón, estrenada cap al 1670. Destaca, també, el ballet de Beethoven, Les criatures de Prometeu (1801). L’òpera de Fauré, Prometeu, fou estrenada el 1900. Val a dir, però, que l’òpera més famosa sobre el tità és la que va compondre Carl Orff (estrenada el 1968). Sengles poemes simfònics, també amb el nom de Prometeu, són deguts a Liszt (1855) i al compositor rus A. Nikolaievic Scriabin (1910).

Menció especial volem fer de les Festes del drama grec instaurades a Delfos pel poeta Ànguelos Sikelianós. En la seva primera edició, els dies 9 i 10 de maig de 1927, es va representar el Prometeu encadenat. Aquest festival, en les successives edicions, va tenir un ressò mundial. És així que, anys després, Eugeni D’Ors no s’estava d’escriure al poeta grec interessant-se per poder veure aquestes representacions (encara avui es conserva la documentació, fins i tot la indumentària dels actors, en la casa-museu del poeta que hem visitat).

Prova fefaent de la difusió del Prometeu són les innumerables traduccions de la peça a totes les literatures universals. En les lletres hispàniques comptem amb un bon assortit de traduccions. Al gallec tenim les de B. Telles (en vers, 1914) i la de Xoan C. Rodríguez (1999); en portuguès destaca la d’E. Scarlatti (1942). Més nombroses són les traduccions castellanes: M. Menéndez y Pelayo (en vers, 1878), F. Brieva (1880), J. Salas (en vers, 1904), E. Díez-Canedo (1915), A. Samblancat (1918), J. Sola (en vers, 1944), J. Montsià (1948), E. I. Granero (1963), F. R. Adrados (prosa rítmica, 1966), A. Garibay (1968), J. Godó (1968), A. Criado (1973), J. Pallí (1976), C. García Gual (1979), J. Alsina (en vers, 1983), B. Perea (1986), M. Fernández-Galiano (en vers, 1993), E. Á. Ramos (2001), A. Martínez-Díez (2008), R. J. Montañés (2013) i E. Calderón (2015). La primera traducció catalana, en vers, és deguda a Artur Masriera (1898). L’excel·lent versió de Carles Riba (1933) fou saludada per Carner com una «traducció d’heroica fidelitat, i el català s’hi emmestreix». L’última traducció publicada és la de Manuel Balasch (en vers, 1986).

Per acabar, volem dedicar aquesta traducció revisada del Prometeu encadenat a Gregorio Luri, reconegut estudiós de l’obra esquília i del seu significat.

BIBLIOGRAFIA

Sobre el mite de Prometeu:

DUCHEMIN, J.: Promethée. Histoire du mythe, París 1974.

GARCÍA GUAL, C.: Prometeo, mito y tragedia, Madrid 1979.

GISLER, J. R.: s.v. «Prometheus», dins el Lexicón Iconographicum Mythologiae Classicae (LIMG), Zuric-Munic 1994, vol. VII/1, pags. 531-553; vol. VII/2, pags. 421-430.

KÉRENYI, C.: Prometheus: Archetypal Image of Human Existence, (trad. angl.), Princeton 1997.

SÉCHAN, L.: Le mythe de Prométhée, París 1951.

VARELA, V.: El mito de Prometeo en Hesíodo, Esquilo y Platón. Tres imágenes de la Grecia Antigua, Vigo 2006.

Estudis sobre Èsquil i el Prometeu encadenat:

CONACHER, D. J.: Aeschylus’ Prometheus Bound, Toronto 1980.

DEGANI, E.: «Democracia ateniense y desarrollo del drama ático: I. La tragedia», en R. BIANCHI (ed.), Historia y civilización de los griegos. Grecia en la época de Pericles: historia, literatura, filosofía, vol. III, (trad. cast.), Barcelona 1981, pags. 262-299 (sobre Èsquil, pàgs. 265-287).

GRIFFITH, M.: The authenticity of Prometheus Bound, Cambridge 1977.

MENZIO, P.: Prometeo, sofferenza e partecipazione. Lettura di Eschilo, Prometeo incadenato, Bolonya 1992.

MURRAY, G.: Esquilo, creador de la tragedia, (trad. cast.), Buenos Aires 1943.

SAÏD, S.: Sophiste et tyran, ou le problème du Prométhée enchaîné, París 1985.

Tradició i pervivència:

CARRAMIÑANA, À.: «Dos versiones del mito de Prometeo: Esquilo y Eugeni d’Ors», Boletín del Instituto de Estudios Helénicos, vol. III/1, 1969, pàgs. 39-42.

HIGHET, G.: La tradición clásica (2 vols.), trad. cast., Mèxic 1954 (reimpr. 1986).

LURI, G.: Prometeos. Biografías de un mito, Madrid 2001.

SHEPPARD, J. H.: Aeschylus and Sophocles: their works and influence, Nova York ²1963.

TROUSSON, R.: Le thème de Prométhée dans la littérature européenne (2 vols.), Ginebra ³2001.

VARELA, V.: «El mito de Prometeo en las versiones de Esquilo, Boccaccio y Calderón», en J. M. MAESTRE & L. CHARLO (ed.) Humanismo y pervivencia del mundo clásico, homenaje al profesor Antonio Prieto (vol. IV/4), Alcañiz-Madrid 2010, pàgs. 1871-1882.

VINTRÓ, E.: «La tetralogia de Wagner i el Prometeu d’Èsquil», Auriga núm. 66, 2013, pàgs. 4-6.

EL PROMETEU ENCADENAT

DRAMATIS PERSONAE

FORÇA

PODER

HEFEST

PROMETEU

OCÈAN

HERMES

IO

COR DE D’OCEÀNIDES

ARGUMENT[1]

Prometeu ha estat lligat a Escítia per haver robat el foc. Io, que va errant, s’assabenta gràcies a ell que quan arribi a Egipte, segons un oracle de Zeus, engendrarà Èpafos. Hermes és enviat al seu davant amb l’amenaça que Zeus l’anorrearà amb el llamp si no diu el que li ha de succeir. A la fi es comencen a sentir trons i Prometeu desapareix.

El mite és explicat en la paràbasi dels Colquideus de Sòfocles,[2] però no es troba en cap peça d’Eurípides.

L’escena del drama representa l’Escítia, la muntanya del Caucas [però cal fer saber que, segons la contalla més estesa, Prometeu no fou lligat al Caucas sinó en els límits mateixos d’Europa, a tocar del riu Ocèan, segons es desprèn del que diu Io].

Personatges del drama: Força, Poder, Hefest, cor d’Oceànides, Prometeu, Ocèan, Hermes i Io, la filla d’Ínac.

PRÒLEG

(L’escena representa un lloc muntanyenc i abrupte. Entren Poder i Força, que porten Prometeu. Hefest els acompanya amb les seves eines de ferrer. S’aturen davant una roca isolada.)

PODER: Arribem al soli d’un país llunyà, a la frontera escítica,[3] lloc desert no trepitjat pels homes. Hefest, és hora que t’ocupis de les ordres que t’encomanà el teu pare: fermar aquest criminal amb grillons irrompibles de cadenes d’acer en aquestes altes i escarpades roques. Perquè la teva flor, l’espurneig del foc d’on neixen les arts, la va robar i la va oferir als mortals. Per aquest delicte cal que pagui la pena als déus, perquè aprengui a reverenciar la tirania de Zeus i deixi d’afavorir els homes.

EFEST: Poder i Força, l’ordre que Zeus ha donat ja arriba al seu acompliment i res no us atura. Però jo no m’atreveixo a encadenar per força una divinitat parenta meva[4] en aquest precipici tempestuós. De tota manera em cal coratge per a fer-ho, car és greu demorar les ordres del meu pare.

(S’adreça a Prometeu.)

Fill molt assenyat de Temis, bona consellera,[5] ni que tu ni jo no ho vulguem, haig de clavar-te en aquesta muntanya amb cadenes de bronze, impossibles de desfer, lluny dels homes, on no percebràs ni veu ni figura humana. Així, abrusat per la refulgent xafogor del sol, canviaràs la teva pell de color. Serà plaent per a tu que la nit cobreixi la llum amb la seva capa d’estels i que, a l’alba, el sol fongui la rosada. Però sempre et consumirà el dolor del present suplici, puix encara no ha nascut el qui t’ha d’alliberar.[6] Això t’has guanyat per la teva benvolença envers els homes! Tu, un déu que, sense acovardir-te davant la còlera dels altres déus, has donat als homes honors més enllà del que és just. Per això vetllaràs en aquest trist rocam, dret, sense dormir, sense doblegar els genolls. Molts laments i gemecs diràs inútilment, perquè el cor de Zeus és implacable i és ferotge tot aquell qui comença a exercir poder.

PODER: Vinga! ¿Què és aquesta demora i compassió? ¿No abomines del déu que s’ha convertit en el més odiós per als déus, del que va regalar als humans el teu privilegi?

EFEST: El parentiu hi fa molt, i també el tracte.[7]

PODER: Sí, però infringir el que el Pare[8] disposa, ¿és possible fer-ho? ¿No és més temible encara?

EFEST: Sempre fores inclement: estàs ple d’exigències!

PODER: És que no serveix de res plorar per ell: no malbaratis els teus esforços que en res no l’han d’ajudar.

EFEST: Ah! Com maleeixo el meu ofici d’artesà![9]

PODER: ¿I per què això? El teu art no té cap culpa de les desgràcies que ara s’esdevenen.

EFEST: Tant de bo li hagués tocat a un altre de fer-ho!

PODER: Tot el que no sigui manar sobre els déus és pesat: ningú, tret de Zeus, no gaudeix de llibertat.

EFEST: Ja ho sé. No tinc res a dir-hi en contra.

PODER: Doncs, vinga! Afanya’t a posar-li les cadenes perquè el Pare vegi que no ets mandrós.

EFEST: A la mà pots veure els grillons.

PODER: Cenyeix-li els braços i, amb tota la teva força, pica amb el martell i clava’l a la roca.

EFEST: (Ho fa.) Tot és a punt, sense cap errada.

PODER: Més fort! Apreta’l, no afluixis pas. Mira que és astut i sap trobar sortida on no n’hi ha.

EFEST: Aquest braç ja és clavat ben fort.

PODER: Doncs assegura també l’altre: que aquest sofista[10] aprengui que és més nici que Zeus.

EFEST: Ningú, sinó Zeus, podria blasmar el meu treball.

PODER: I travessa-li el pit amb l’implacable tros d’acer en forma de cunya, ben fort.[11]

EFEST: Ai, ai, Prometeu, les teves penes em fan venir llàgrimes!

PODER: ¿Vacil·les i plores per un enemic de Zeus? Mira que un dia no hagis de lamentar-te per tu mateix!

EFEST: Tens a la vista un espectacle ben trist.

PODER: El que veig és que té el que s’ha guanyat. Vinga! Subjecta-li els costats.

EFEST: I quin remei! Però no em vinguis amb tanta imposició!

PODER: I tant que t’obligaré, i encara t’instigaré! Baixa ara mateix cap aquí i amarra-li les cames amb força!

EFEST: (Ho fa.) Ja està feta la feina, sense massa esforç.

PODER: Ara has de reblar aquests grillons dins la carn, i fort!, que és molt sever el jutge dels teus treballs.

EFEST: La teva llengua parla d’acord amb la teva figura.[12]

PODER: Tu sigues clement, però no em retreguis ni la fermesa ni l’aspresa del meu caràcter.

EFEST: Anem-nos-en, una espessa xarxa cobreix els seus membres.

PODER: (A Prometeu.) Aquí ja et pots comportar amb insolència. Furta als déus llurs privilegis i entrega’ls als homes efímers! ¿Quin d’aquests sofriments et poden estalviar els mortals? Prometeu t’anomenen els déus, però fan ús d’un nom que no t’escau, perquè no tens previsió[13] per veure de quina manera t’alliberaràs d’aquest artifici.

(Surten Hefest, Poder i Força. Prometeu es queda sol a l’escenari, clavat a la roca. Després d’un llarg silenci parla.)

PROMETEU: Èter diví i vents de ràpides ales, fonts dels rius, somrís incomptable de les onades marines, Terra, mare universal; i tu, disc del sol, que tot ho veus: jo us invoco![14] Vegeu quins patiments sofreixo —jo, que sóc un déu— per culpa del déus!

(Prometeu, commogut, es posa a cantar.)

Mireu amb quines
tortures punyents
he de lluitar penosament
per un temps de mil·lennis!
Aquesta és la infamant condemna
que ha maquinat contra meu
el nou cabdill dels feliços![15]
Ai, ai! Ploro pel dolor present
i futur ¿De quina manera
algun dia ha d’arribar
la fi d’aquestes penes?

(Atura el cant.) Però, ¿què dic? D’antuvi conec amb exactesa tot el futur i no em vindrà cap mal que no hagi previst. He de suportar amb serenor el destí que tinc assignat, perquè sé que la força de la Necessitat és invencible. Però no m’és possible ni callar ni deixar de callar aquesta desventura, desgraciat de mi! Per haver atorgat dons als homes, estic sota el jou d’aquestes cadenes.
Sí, dins una canya vaig robar la secreta font del foc que s’ha revelat com a mestre de totes les arts i un gran recurs per als mortals. Per aquest delicte pago el càstig, lligat amb cadenes sota el cel immens.

(Continua cantant. De lluny se sent un lleu brogit.)

Ah, Ah! Ea, Ea!
¿Quina remor, quin aroma invisible
m’ha arribat volant?
¿Ve d’un déu, d’un mortal
o d’un ésser barreja d’ambdós,
encaminant-se al roquissar de la fi del món?[16]
¿Ve a contemplar les meves penúries
o què és el que vol?
Vegeu-me aquí encadenat:
un déu dissortat, enemic de Zeus!
Tots els déus que tenen accés al palau de Zeus
m’odien per culpa del meu excessiu amor als homes.
Ai, ai!
¿Quin esvoletegar sento a prop meu?
A l’aire hi ha una suau fressa de batre d’ales.
M’horroritza qualsevol cosa que s’apropa!

PÀRODE

(Arriben les Oceànides en un carruatge alat. El cant és compartit amb Prometeu.)

COR:
Estrofa 1a
Res no temis, perquè aquesta aucellada
que arriba és amiga.
Amb lleu competició de vol,
he arribat a aquest penyal
després de convèncer, amb prou feines,
el cor del meu pare.
Rabents, m’hi han dut les brises dels ventijols.
L’eco dels cops a sobre de l’acer
va penetrar fins al fons de les meves grutes
i va dissipar la meva pudorosa vergonya.
És així que, descalça,[17] he pujat al carro alat.

PROMETEU: Ai, ai, ai, ai!
Filles de la fecunda Tetis![18]
Prole de l’Ocèan, el corrent del qual, insomne,
envolta la terra! Mireu, contempleu
amb quines cadenes subjecte al cimal rocós
d’aquest precipici faig de sentinella,
una guàrdia que ningú no enveja.

COR:
Antístrofa 1a
Et veig, Prometeu,
i una boirina paorosa, a vessar de llàgrimes,
ha ennuvolat els meus ulls
en veure marcir-se el teu cos sobre aquest rocam
lligat amb nusos d’acer.
Sí, nous timoners manen a l’Olimp;[19]
i amb noves lleis, al seu arbitri,
Zeus exerceix el domini. Els colossos d’antany,[20]
ara ell els destrueix.

PROMETEU: Tant de bo m’hagués precipitat
sota terra, al fons de l’Hades que acull els morts,
al Tàrtar insondable,
lligant-me de manera ferotge
amb cadenes irrompibles
perquè cap déu ni cap altre ésser
hagués gaudit d’aquest espectacle.
Ara, però, igual que un espantall
—ai de mi, desgraciat!—
estic a mercè del vent
i els meus enemics em fan burla!

COR:
Estrofa 2a
¿Quin déu hi haurà de cor un insensible
que li plagui tot això? ¿Qui no comparteix
la indignació per les teves desgràcies llevat de Zeus?
Una rancúnia incessant ha fet indomable
la seva ment i humilia l’estirp d’Úranos.
I no s’aturarà fins que hagi sadollat el cor
o que algú, amb mà astuta,
li arrabassi el seu poder inexpugnable!

PROMETEU: Doncs bé, tot i que sóc
torturat i pres en aquestes cadenes,
encara m’haurà de menester el rei dels déus
per tal que li reveli el nou designi
pel qual serà desposseït de ceptre i honors.
Però, a bona fe, que ni amb els dolços
i harmoniosos eixarms de la Persuasió
no em seduirà, ni tampoc ho diré
per temor a les seves amenaces.
Abans m’haurà d’alliberar d’aquestes
ferotges cadenes i pagarà la pena per aquest ultratge!

COR:
Antístrofa 2a
Tu ets arrogant i mai no t’abats,
fins i tot enmig de dolors amargants.
Fas servir un llenguatge massa lliure,
però una por penetrant fa estremir el meu cor:
temo per la teva sort i em pregunto
de quina manera un dia hauràs d’arribar a bon port
per veure la fi d’aquestes penes,
perquè el Crònida[21] té un caràcter incommovible
i un cor inexorable.

PROMETEU: Sé que és cruel i que disposa
de la justícia al seu albir. Però arribarà un dia
que apaivagarà les seves ordres:
quan es vegi de tal manera ultratjat
i quan hagi enretirat la seva impàvida rancúnia,
vindrà a disposar amistat i aliança amb mi,
que també hi estaré disposat.

EPISODI I

CORIFEU: Revela’ns-ho tot i fes-nos saber per quina culpa Zeus t’ha fet presoner i et maltracta i deshonra amargament. Explica’ns-ho si no t’és molèstia fer-ho.

PROMETEU: Parlar és per a mi dolorós, però també callar-ho: per totes bandes hi ha desventures!
Tan aviat com varen començar a aïrar-se els déus i regnava entre ells la discòrdia —atès que els uns volien enderrocar Cronos del seu setial, perquè Zeus regnés des d’aleshores, mentre que d’altres, al contrari, posaven tot llur interès perquè Zeus mai no tingués poder sobre els déus—, en aquell moment vaig voler convèncer els Titans —els fills d’Úranos i de la Terra— del millor consell, però no vaig poder. Amb el seu violent tarannà menysprearen els meus subtils recursos i varen creure que per la força, sense entrebancs, arribarien a ser els amos. Però la meva mare —Temis i Gea, una de sola amb noms diversos— més d’un cop havia predit de quina manera s’acompliria el futur: que no havíem de vèncer per la força ni la brutalitat aquells que se’ns oposessin, sinó que havíem de recórrer a l’astúcia.
Quan els vaig exposar aquests raonaments no es varen dignar ni tan sols a considerar-ho. Em va semblar llavors que, en aquelles circumstàncies, el millor era prendre la meva mare com aliada i, per voluntat pròpia, posar-me del bàndol de Zeus, que m’hi acollí.
És així que, gràcies als meus consells, el Tàrtar tenebrós i l’abisme pregon cobreix el vell Cronos amb els seus aliats.[22] Després que el tirà dels déus obtingué de mi tals beneficis m’ha pagat amb aquest càstig cruel. En certa manera, la tirania comporta aquest mal: no confiar en els amics.
El que pregunteu, el motiu perquè em turmenta, us l’aclariré. Tan aviat com ell s’assegué en el setial del seu pare, començà a repartir entre les diferents divinitats diversos beneficis: així és com organitzà el seu poder. Però els infeliços mortals, no els va tenir gens en compte. Al contrari, volia anihilar aquesta raça i fer-ne una de nova. I ningú no s’oposà a aquest designi tret de mi. Sí, jo vaig ser l’agosarat que vaig alliberar els mortals de ser destruïts i davallar a l’Hades. Per això he estat condemnat a aquests suplicis, dolorosos de patir, llastimosos de veure. Sí, jo que vaig tenir compassió dels homes no m’han considerat digne d’haver-la. Ben al contrari, sóc maltractat sense pietat, espectacle infamant per a Zeus.

CORIFEU: El cor de ferro tindrà i fet de pedra, Prometeu, qualsevol que per les teves penes no senti condol. Jo hauria volgut no veure-les, però quan les he vistes el cor se m’ha esberlat.

PROMETEU: Cert. Inspiro pietat als meus amics només de veure’m.

CORIFEU: ¿Potser encara anares més enllà?

PROMETEU: Sí, vaig aconseguir que els mortals deixessin de mirar la mort abans de temps.

CORIFEU: ¿Quin remei trobares per a aquesta malaltia?

PROMETEU: Els vaig infondre cegues esperances.

CORIFEU: Un gran benefici vares regalar als homes.

PROMETEU: I encara, a més a més, els vaig concedir el foc.

CORIFEU: ¿I ara tenen el foc de flama vermella els efímers?

PROMETEU: Gràcies a això descobriran nombroses arts.

CORIFEU: Per aquestes faltes Zeus…

PROMETEU:… em maltracta i no s’està de fer-me mal.

CORIFEU: ¿No hi ha prefixada una fi al teu turment?

PROMETEU: No n’hi ha d’altra llevat del moment en què ell ho decideixi.

CORIFEU: ¿I quin moment li ha de semblar bé? ¿Quina esperança hi ha en tot això? No veus que has comès una falta! I no m’abelleix dir que has faltat, mentre que per tu és martiritzador. Però deixem-ho, vinga, busca algun remei a la teva desgràcia.

PROMETEU: És fàcil, per al qui es troba lliure de penes, donar consell i fer advertiments als qui pateixen. Prou que ho sabia: vaig faltar per propi voler, ben conscient; no ho negaré pas. Per defensar els mortals he trobat sofriments. Però no havia imaginat que hauria de consumir-me en aquest roquissar, en aquest cimal pedregós.
No lamenteu els meus mals actuals. Baixeu a terra i escolteu les desgràcies que, tot reptant, se m’atansen perquè us assabenteu de tot. Persuadiu-vos i feu-me cas: compadiu-me, ara pateixo, perquè en aquestes ocasions[23] la desgràcia s’aferra unes voltes a l’un, d’altres a un altre.

(Mentre les Oceànides davallen del carro es posen a cantar.)

COR: Ens animes a fer el que desitjàvem, Prometeu.
Ara, amb peu lleuger abandonem el ràpid carruatge
i l’èter sagrat, viarany de les aus.
Si vinc a aquesta terra esfereïdora
és perquè tinc desig d’escoltar
les teves penes fins al capdavall.

(Arriba Ocèan en un carruatge arrossegat per un Griu, monstre alat. Commogut, també canta.)

OCÈAN: Arribo al teu costat, Prometeu,
després d’un llarg camí,
guiant amb el pensament,
sense necessitat de brides,
aquesta au de ràpides ales.
Pateixo amb tu, sàpigues-ho bé,
pel teu infortuni, perquè el parentiu
—així ho crec— m’hi obliga.[24]
I, tret de l’estirp que ens és comuna,
no poso ningú altre per davant
del meu afecte tret de tu.
Coneixeràs que això és veritat i
que no tinc cap intenció de vanes lloances:
Vinga, digues-me com t’he d’ajudar;
mai no podràs dir que tens un amic
més fidel que Ocèan.

PROMETEU: Ah! ¿Què és això? ¿Tu també véns a contemplar els meus patiments? ¿Com has gosat deixar el corrent que duu el teu nom i les pregones esplugues amb sostre de pedra, per venir a aquest país productor de ferro? ¿Has vingut a inspeccionar les meves dissorts i a indignar-te amb mi pels meus mals? Ja pots veure quin espectacle! Aquí tens l’amic de Zeus, el que l’ajudà a instaurar la seva tirania: fixa’t ara amb quins turments m’afligeix!

OCÈAN: Ja ho veig, Prometeu, i tot i que ets picardiós vull aconsellar-te el que més et convé. Coneix-te a tu mateix[25] i adapta la teva manera de ser als nous usatges, perquè entre els déus hi ha també un nou rei. Si continues així, proferint mots aspres i punyents, encara que Zeus tingui lluny el seu setial, molt amunt, podria sentir-te i, aleshores, la turba de patiments d’ara semblarien un joc d’infants.
Vinga, malaurat, afluixa la ira que ara tens i busca un remei a aquests turments. Potser semblarà que dic antigalles. Amb tot, Prometeu, aquesta mena de suplicis solen ser fruit d’una llengua massa arrogant. Mai no has estat humil ni cedeixes davant dels mals, sinó que vols afegir-ne d’altres als d’ara. Fes-me cas com a un mestre i no esperneguis contra l’agulló. Mira que el monarca és sever i que exerceix el seu poder sense haver de retre comptes a ningú.
Ara marxo i, si puc, procuraré alliberar-te d’aquestes penes. Queda’t tranquil i tempera el teu parlar. ¿O potser ignores, tu que ets tan savi, que una llengua temerària sempre rep càstig?

PROMETEU: T’envejo perquè estàs exempt de culpa i no has gosat prendre part amb mi en tot això:[26] deixa-ho ara, no t’hi capfiquis. Sigui com sigui, no el convenceràs perquè no es deixa convèncer fàcilment. Mira de no prendre mal en el teu camí.

OCÈAN: Ets molt millor per donar consells als teus veïns que no a tu mateix. Ho veig en els fets, no en les paraules. I no t’oposis a les meves intencions. Tinc la impressió, sí, tinc tota la impressió que Zeus m’ha de concedir aquesta gràcia, de manera que et pugui alliberar d’aquestes tortures.

PROMETEU: Lloo el teu gest i mai no deixaré de lloar-te, perquè no et manca bona voluntat. Però no t’hi esforcis, perquè seran molèsties endebades. Estigues tranquil i queda’t al marge en aquest afer, perquè si pateixo en la meva desgràcia no voldria que d’altres arribin a patir mals com els meus. No. Prou em turmenten les dissorts del meu germà Atlas que, a les regions d’Occident s’està dempeus sostenint sobre les seves espatlles la columna que hi ha entre el cel i la terra, un pes gens fàcil de suportar.[27]
També m’he commogut en veure doblegat per la força l’impetuós Tifó, fill de la Terra, monstre horrible de cent caps, habitant de les cavernes cilícies.[28] S’havia sublevat contra tots els déus, exhalant terror pels seus queixals. Brillava en sos ulls l’esclat d’una mirada aterradora, com si anés a anihilar amb la seva violència la força de Zeus. Però el dard de Zeus, sempre vigilant, el ferí, el llamp que baixa a la terra vomitant foc. I l’abaté de les seves altiveses de llengua superbiosa perquè el ferí en les entranyes mateixes, reduït a cendres fou destruïda la seva força. I ara, igual que una deixalla inútil, jau prop d’un estret marí, presoner sota les arrels de l’Etna, mentre que Hefest ocupa els cimals més elevats i es dedica a la forja del ferro. Algun dia d’allí sorgiran rius de foc que devoraran amb ferotges queixalades les belles planes de Sicília, excel·lent terra fèrtil:[29] aquesta serà la còlera que farà esclatar Tifó amb els raigs ardents d’una terrible tempesta ni que estigui carbonitzat pel llamp de Zeus. Però tu no ets inexpert i no necessites que jo sigui el teu mestre. Posa’t sa i estalvi, ja ho saps, que jo aguantaré aquesta dissort fins que Zeus deposarà la seva ira.

OCÈAN: ¿No saps, Prometeu, que l’odi és l’únic mal que les paraules poden guarir?

PROMETEU: Això és així sempre que s’intenta apaivagar el cor en el moment oportú, en lloc de malmetre l’ànim abrusat per la passió.

OCÈAN: ¿És dolent posar entusiasme i atrevir-m’hi? Explica-m’ho.

PROMETEU: Un treball endebades i una frívola ingenuïtat.

OCÈAN: Deixa que em posi malalt d’aquesta malaltia, perquè és molt avantatjós tenir seny i fer veure que no se’n té.

PROMETEU: Ara semblarà que aquesta falta és cosa meva.

OCÈAN: Les teves paraules em fan tornar novament cap a casa.

PROMETEU: Si no fos que aquests laments per mi et podrien fer caure en enemistat…

OCÈAN: ¿…amb aquell que fa poc que ocupa el setial totpoderós?

PROMETEU: Vigila, no fos que algun dia el seu cor s’enutgés en contra teu.

OCÈAN: Prometeu, la teva desgràcia és una lliçó per a mi.

PROMETEU: Fuig, marxa! I conserva les teves conviccions.

OCÈAN: Em disposava a sortir quan m’ho deies. La meva au quadrúpeda ja frega amb les seves ales el suau camí de l’èter i, un cop arribi a l’establia de casa, doblegarà les seves potes per reposar.

(Ocèan abandona l’escena.)

ESTÀSIM I

(Sobre el cim de les roques, les Oceànides entonen aquest cant de lament.)

COR:
Estrofa 1a
Ploro per tu, Prometeu, per la teva funesta dissort
i el plany que cau dels meus ulls
és un riu de llàgrimes que
amb la seva humida font amara les meves galtes rosades.
Sí, una vilesa tot plegat:
governant amb ses pròpies lleis,
Zeus fa palès que apunta la seva llança arrogant
contra els vells déus.

Antístrofa 1a
Se sent gemegar el país sencer
i entonen planys per aquell magnífic honor teu
i el dels teus parents, que tant prestigi
tingué en temps antics.
I tots els mortals que habiten el soli veí
de la sagrada Àsia
es compadeixen dels teus mals llastimosos.

Estrofa 2a
I les verges que habiten el país de la Còlquida,
intrèpides en el combat,[30]
i les tribus de l’Escítia
que ocupen la regió més remota de la terra,
vora el llac Meòtida.[31]

Antístrofa 2a
També la flor guerrera d’Aràbia
i els qui habiten prop del Caucas una ciutat
dalt de la muntanya escarpada,
un exèrcit devastador i que bramula
atacant amb llances de punta agusada.

Estrofa 3a
[Només vaig veure abans un altre déu vençut
sota llaçades d’acer, el tità Atlas,
sota els turments sens fi que li imposà
la seva descomunal força de sostenir
sobre les espatlles l’esfera celestial.][32]

Antístrofa 3a
Brama l’onada marina en batre’s,
brama el fons de la mar,
gemega la fondària del regne d’Hades
i les fonts cristal·lines vora els rius
vessen llàgrimes de dol que inspiren compassió.

(Es produeix ara un llarg silenci.)

EPISODI II

PROMETEU: No penseu que callo per orgull o per arrogància. És que el meu cor es desfà per l’angoixa de veure’m clavat ignominiosament. Tot i això, ¿qui sinó jo va definir les prerrogatives a aquests nous déus? Però callo; prou sabeu el que diria.
Ara escolteu les penúries dels homes i com els vaig transformar en éssers intel·ligents i amos dels seus afectes, ells que abans no tenien enteniment. Ho explicaré, no per cap retret contra els homes, sinó per explicar la bona voluntat que hi havia en allò que els vaig donar. En un principi, tot i tenir ulls no hi veien i, malgrat que sentien no entenien res, sinó que, igual que fantasmes d’un somni, tot al llarg de llur dilatada vida, es movien a l’atzar.
No coneixien les cases fetes de maons cuits al sol, ni tampoc el treball de la fusta, sinó que vivien sota terra, com les formigues inquietes, al fons de cavernes sense sol.
No tenien cap senyal per saber si era l’hivern, la florida primavera, o l’estiu abundant en fruits, sinó que actuaven sense criteris fins que els vaig ensenyar la sortida i la posta dels astres, cosa difícil de discernir. I també els vaig descobrir el nombre, que preval per sobre dels altres invents, i la unió de les lletres, on hi ha una memòria universal, artesana, mare de les Muses. Jo vaig ser el primer a junyir les bèsties i a sotmetre-les sota l’arnès a fi de substituir les persones en els treballs més fatigosos, i vaig enganxar el cavall al carro, obedient a la brida, ornament de luxe i opulència. I els vehicles dels navegants que solquen la mar proveïts d’ales de lli, ningú altre sinó jo els inventà.
I després d’haver descobert aitals artificis per als mortals, pobre de mi!, no disposo de cap recurs que m’alliberi d’aquest turment.

CORIFEU: És humiliant el mal que pateixes i que t’ha dut a desvariar la teva ment i a perdre’t. Et desanimes igual que un mal metge que ha caigut malalt, i per això no pots esbrinar amb quin remei et podries guarir.

PROMETEU: Encara t’admiraràs més si escoltes la resta, quines arts i recursos vaig inventar. Aquest és el millor: si hom queia malalt, no tenia cap defensa, ni per menjar, fregar-se o beure, sinó que es moria per manca de medicines; això fins que jo els vaig ensenyar les barreges dels remeis medicinals que curen qualsevol malaltia.
Vaig classificar les moltes formes de l’endevinació i vaig ésser el primer a distingir la part de cada somni que ha de succeir en realitat. Els vaig donar a conèixer les veus que inclouen presagis de difícil interpretació i les troballes premonitòries al llarg dels camins.
Vaig definir amb exactesa el vol de les aus d’ungles encorbades —quines són favorables de mena i quines són sinistres; quina vida fa cadascuna; quins són llurs odis, llurs aficions i aparellaments—; la netedat de les vísceres i quin color ha de tenir la bilis perquè sigui grata als déus, i la bona disposició del lòbul hepàtic.
Vaig orientar els mortals en un art on és difícil de formular presagis, quan vaig posar al foc els membres coberts de greix i l’ampla espinada de les víctimes. Vaig fer que veiessin amb claredat els senyals que inclouen les flames, que abans els eren insondables. Aquesta va ser la meva obra.
Sota terra hi ha metalls útils que restaven ocults als homes: el coure, el ferro, la plata i l’or. ¿Qui podria dir que els va descobrir abans que jo? Ningú, prou ho sé, tret que vulgui dir mentides.
Així, tot resumint, sàpigues-ho en breus mots: els mortals han rebut totes les arts de Prometeu.

CORIFEU: No beneficiïs els mortals més enllà de la justa mesura i no et despreocupis de tu quan pateixes desgràcia, perquè tinc una bona esperança de tot això: un cop lliure d’aquestes cadenes, tindràs un poder que no serà inferior al de Zeus en res.

PROMETEU: La Moira,[33] que tot ho acompleix, no ha decretat encara que això hagi de succeir, sinó que, després de castigar-me amb milers de dolors i calamitats em podré alliberar d’aquestes cadenes. L’art és força més dèbil que la Necessitat.

CORIFEU: ¿I qui dirigeix el timó de la Necessitat?

PROMETEU: Les Moires triformes i les Erínies,[34] que res no obliden.

CORIFEU: Així, ¿Zeus és més dèbil que no elles?

PROMETEU: I tant. Ell no podria evitar el seu destí.

CORIFEU: I doncs, ¿quin destí és el de Zeus, sinó el de tenir sempre poder?

PROMETEU: No el pots conèixer encara. No insisteixis.

CORIFEU: ¿És, potser, un secret important el que amagues?

PROMETEU: Parleu d’una altra cosa. De cap manera és ara el moment d’anunciar-ho; ho hem d’amagar tant com puguem. Si el conservo, podré fugir d’aquestes infames cadenes i calamitats.

ESTÀSIM II

COR:
Estrofa 1a
Que Zeus, que tot ho regeix,
mai no posi la seva força contra
la meva voluntat, ni jo deixi
d’atansar-me als déus amb àpats sagrats
en què s’ofrenen sacrificis de bous
al costat del corrent inesgotable del
meu pare Ocèan, ni arribi a ofendre’ls
de paraula. Que aquest desig
es mantingui sempre en mi i no s’esborri mai.

Antístrofa 1a
Perquè és dolç viure llarga vida
amb esperances resplendents,
nodrint el nostre cor d’alegria radiant.
Però m’estremeixo de veure’t destrossat
per incomptables sofriments […][35] perquè
sense temor a Zeus, per propi voler, Prometeu,
omples els mortals de massa honors.

Estrofa 2a
Vinga, digues, amic, ¿com se’t pot agrair
el favor que has fet? Digues-m’ho. ¿On podria
trobar per a tu una defensa? ¿És possible un ajut
dels éssers efímers? ¿No et vas fixar en la feblesa
sense força, igual que un somni,
on es troba encadenada la cega raça dels humans?
Mai la voluntat dels mortals podrà capgirar
el pla harmònic de Zeus!

Antístrofa 2a
He après a contemplar, Prometeu,
la teva sort funesta.
Quina melodia tan diferent m’arriba
d’aquell himeneu que vaig entonar
prop del bany lustral i del teu llit de noces,
quan vas conduir la teva esposa Hesíone
cap al tàlem, la filla del meu pare,
després d’haver-la guanyat amb els teus
presents de pretendent.

EPISODI III

(Io irromp en escena. Al cap li surten unes banyes, com una vaca. Picada per un tàvec, marxa saltant, adolorida. En to planyívol canta davant Prometeu.)

IO: ¿Quin país és aquest? ¿Quina raça hi habita?
¿Qui diré que és aquest que estic veient
exposat a l’embat de les tempestes
lligat amb brides a les roques?
¿Per quina falta et castiguen destruint-te?
Digues-me a quin lloc de la terra
he anat a parar, desgraciada de mi.

(Va d’un costat a l’altre, saltant i queixant-se.)

Ai, ai! Eh, eh! Altra vegada, infeliç!,
em pica un tàvec, espectre d’Argos, fill de la Terra.[36]
Ah, Terra! Allunya’l! Sento por de veure el bover de mil ulls.
Camina amb mirada pèrfida i,
ni mort no l’amaga la terra, sinó que,
sortint d’entre les ombres
em persegueix com un gos, infeliç!
i em fa caminar errant
i afamada pel sorral de la platja.
Al compàs de la flauta sonora
i recoberta amb cera ressona una tonada ensopidora.
Ai, ai, déus! ¿On em durà aquesta cursa
errant per terres llunyanes? ¿En què, fill de Cronos,[37]
en què em vares trobar culpable
per enjovar-me a aquestes tortures
—ai, ai! — i turmentes així aquesta
infeliç embogida pel pànic d’un tàvec?
Crema’m en el foc, sepulta’m en la terra
o fes-me pastura dels monstres de la mar!
No rebutgis, Senyor, els meus precs.
Prou em fatiga aquest viatge errívol,
corrent per tantes terres.
I amb tot, no puc arribar a saber
com evitar aquests dolors.
¿Sents la veu de la donzella de banyes de vaca?

PROMETEU: ¿Com no he de sentir la jove fustigada pel tàvec, la filla d’Ínac, per la qual s’abrusa d’amor l’ànima de Zeus i que ara, odiada per Hera, és obligada a fatigar-se en una cursa sense fi?[38]

IO: (Continua, exaltada, cantant.)
¿Com saps tu el nom del meu pare
que acabes de pronunciar? Digues a aquesta
dissortada qui ets, oh desgraciat,
que has saludat amb tant d’encert aquesta
malaurada i has al·ludit a la calamitat
que els déus m’han enviada i que em destrossa
punxant-me amb un agulló i m’obliga
a vagarejar sense nord!
Ai, ai de mi! He arribat agullonada,
torturada per la fam,
duta pels meus bots sense treva.
Sóc víctima dels rancorosos
designis d’Hera. ¿Qui hi ha entre els dissortats,
—ai, ai! — que no pateixi tant com jo?
Digues-me amb claredat el que
em queda patir encara. ¿Quin remei hi ha,
quina medicina, per a la meva malaltia?
Indica-m’ho, si ho saps. Respon i explica-ho
a aquesta trista i errívola donzella.

PROMETEU: Et diré clarament el que desitges saber, sense entreteixir enigmes, sinó amb paraules senzilles, com és just que parlin els amics.
El qui veus és Prometeu, el qui va donar el foc als mortals.

IO: Oh, tu, el qui et vas mostrar benefactor universal per als mortals, sofert Prometeu, ¿per quin càstig has de patir tot això?

PROMETEU: Acabo de plorar les meves penes.

IO: ¿No em podries fer un favor?

PROMETEU: Demana el que vulguis. Pots assabentar-te de tot.

IO: Digues-me qui et va clavar en aquest precipici.

PROMETEU: L’ordre és de Zeus, la mà d’Hefest.

IO: ¿Quines faltes estàs pagant amb aquesta pena?

PROMETEU: Amb això que t’he explicat ja en tens prou.

IO: Indica’m també l’acabament del meu caminar errívol. ¿Quan arribarà el moment a aquesta infeliç?

PROMETEU: No saber-ho és millor per a tu que saber-ho.

IO: Insisteixo. No m’amaguis el que he de patir.

PROMETEU: Però si no vull negar-te aquest favor!

IO: I doncs, ¿per què trigues a revelar-m’ho tot?

PROMETEU: No hi ha cap inconvenient, només temo torbar-te l’ànim.

IO: No t’hi capfiquis més, em serà plaent.

PROMETEU: Atès que així ho vols saber, hauré de parlar. Escolta’m, doncs.

CORIFEU: Encara no. Concedeix-me també a mi part en aquest goig. Indaguem abans el mal d’aquesta i que ella mateixa ens expliqui les seves dissorts. La resta de les seves penalitats, ensenya-les tu.

PROMETEU: És cosa teva, Io, de concedir el favor a aquestes (assenyalant el cor). Per moltes raons i, en primer lloc, per ser les germanes del teu pare. És just perdre temps plorant i lamentant la pròpia malaurança quan hom espera que també ploraran amb ell els que ara l’escolten.

IO: No sé com refusar el vostre prec. Amb una explicació detallada sabreu tot el que desitgeu. Però, tot i això, sento vergonya fins d’explicar d’on em vingué, infeliç, de cop la tempesta enviada per una deïtat i la pèrdua de la meva forma humana. Sí, contínuament visitaven la meva cambra de donzella visions nocturnes que em seduïen amb dolces paraules: «Oh! molt venturosa donzella, ¿per què continues verge tant de temps quan t’és possible d’haver noces il·lustres? ¿Si Zeus s’abrusa d’amor per tu i vol gaudir amb tu de Cipris?[39] No menystinguis, noia, el jaç de Zeus i surt al prat de Lerna,[40] d’alta herba, prop dels ramats i establies del teu pare, perquè l’ull de Zeus frueixi dels anhels de desig». Amb aquests somnis em veia aclaparada, infeliç de mi, totes les nits fins que em vaig atrevir a revelar les visions nocturnes al meu pare. Llavors ell va enviar molts missatgers a consultar els oracles de Dodona i Delfos[41] per tal d’assabentar-se del que havia de fer o dir per tal de congraciar-se els déus. Però aquests tornaven anunciant oracles ambigus, confusos, difícils d’interpretació. Finalment arribà a Ínac un oracle clar que obertament li feia saber i li exigia que em tragués fora de casa i de la pàtria, perquè, exiliada, marxés fins als confins del món si no volia que el llamp ardent de Zeus destruís tota la seva família.
Obedient a aquests vaticinis de Lòxias,[42] molt a contracor seu i meu, m’expulsà de casa i va tancar-me la porta. La corretja de Zeus l’obligava a fer això per força. Immediatament varen canviar la meva forma i ment, i amb aquestes banyes que veieu, picada per un tàvec d’agulló punyent, em vaig adreçar amb salts frenètics al corrent fresc de Cercnea[43] i a l’aiguaneix de Lerna.
Un bover nascut de la terra, Argos, amb un furor sense moderació, m’acompanyava vigilant les meves passes amb els seus múltiples ulls. Tot d’un plegat, la mort sobtada el privà de viure, però jo continuo errant, de país en país, ferida pel tàvec, sota el fuet diví.
Ja saps el que ha passat. Si pots dir el que queda als meus treballs, indica-m’ho. No m’aconsolis amb discursos falsos per tal de compadir-me, perquè t’asseguro que deformar les paraules és el pitjor mal.

COR: (Ple de commoció, canta.)
Deixa, deixa, allunya’t! Ai!
Mai, mai hauria pensat
que una notícia tan estranya
hagués d’arribar a les meves oïdes,
ni que uns patiments, desgràcies i horrors
tan insuportables i penosos de veure
deixessin gelat el meu cor
amb fibló de doble tallant!
Ai, ai! Destí, destí!
M’estremeixo de veure els patiments d’Io!

PROMETEU: Ben aviat et poses a gemegar i t’omples d’espant. Espera’t a conèixer el que li queda per patir.

CORIFEU: Parla, conta-m’ho. És grat als malalts de conèixer prèviament, amb claredat, el dolor que encara els ha d’arribar.

PROMETEU: Heu obtingut la vostra petició sense dificultat, perquè abans desitjàveu conèixer el seu mal a partir del seu propi relat. Ara escolteu la resta, quins sofriments haurà de suportar aquesta jove per ordre d’Hera.
I tu, filla d’Ínac, guarda les meves paraules dins del teu cor perquè t’assabentis de la fi del teu viatge.
En primer lloc, torna-te’n cap a llevant i recorre camps que no han estat conreats. Arribaràs als nòmades escites, que habiten sota cabanes de sostres de vímet, en carros de bones rodes, armats amb arcs de llarg abast.[44] No t’hi apropis i travessa el país dirigint el teu pas als penya-segats vora el mar sorollós.
A mà esquerra viuen els càlibs, artífexs del ferro,[45] dels quals tu has de guardar-te perquè són salvatges i no acullen els estrangers.
Després arribaràs al riu Hibrista —no és fals el seu nom.[46] No intentis travessar-lo perquè no es fàcil de travessar abans hom no arriba al mateix Caucas, la muntanya més alta. Des del cim el riu deixa anar la seva impetuositat. És precís que passis per damunt d’aquests cimals, gairebé veïns de les estrelles, i que baixis pel camí que s’enfila cap al sud, on trobaràs l’exèrcit de les Amazones que nodreixen odi contra els homes i que un dia fundaran Temiscira, prop del Termodont,[47] a l’aspra pota de Salmidessos[48] de la boca del Pontos, hoste odiós per als mariners, madrastra dels vaixells. Elles t’ensenyaran el camí, ben de grat.
Després arribaràs a l’istme cimmeri,[49] a les portes estretes del llac. Amb peu decidit deixa’l enrera i passa l’estret del llac Meòtida.[50] Del teu pas per allí sempre se’n farà esment entre els humans: s’anomenarà Bòsfor.[51] En sortir del territori d’Europa arribaràs al continent d’Àsia.

(Després de fer una pausa continua.)

¿No us sembla que el tirà dels déus és extremadament cruel en tot? Sí, aquest déu, pel sol caprici d’unir-se amb aquesta mortal, l’ha abocada a una contínua peregrinació, errant.
T’ha tocat un amarg pretendent, noia, perquè el relat que ara has sentit no és res més que el preludi.

IO: Ai de mi, ai de mi! Ai!

PROMETEU: Gemegues i brames altra vegada. ¿Què faràs quan t’assabentis de les desgràcies que encara t’esperen?

CORIFEU: ¿Li has d’explicar encara més penalitats?

PROMETEU: Una mar tempestuosa de funestes calamitats.

IO: ¿Quin profit puc treure, llavors, de viure? ¿Per què no m’he llançat ara mateix des d’aquest penyal per alliberar-me de les penes esclafant-me contra el terra?
Sí, fóra millor morir d’una vegada que no haver de patir cruelment dia rere dia.

PROMETEU: Així ben difícilment podries suportar els meus dolors quan el meu destí és precisament no morir: això fóra una alliberació dels meus sofriments! Però de moment no hi ha terme fixat als meus mals fins que Zeus no caigui de la seva tirania.

IO: Aleshores, ¿és possible que Zeus caigui del seu poder?

PROMETEU: T’alegraries, crec, de veure-ho.

IO: I tant! És per culpa de Zeus que pateixo aquesta desgràcia.

PROMETEU: En aquest cas pots alegrar-te’n, convençuda que és així.

IO: ¿Qui el desposseirà del seu ceptre tirànic?

PROMETEU: Ell mateix, per culpa de les seves decisions insensates.

IO: ¿De quina manera? Indica-m’ho si no hi ha dany.

PROMETEU: Ha de celebrar unes noces de les quals algun dia se’n penedirà.

IO: ¿Amb una deessa o amb una mortal? Conta-m’ho, si es pot dir.

PROMETEU: ¿Per què em preguntes amb qui? No es pot dir en veu alta.

IO: ¿Potser la seva esposa l’expulsarà del tron?

PROMETEU: Sí. Engendrarà un fill més fort que el pare.

IO: ¿I no pot evitar aquesta catàstrofe?

PROMETEU: És del tot impossible. Només jo l’en puc deslliurar si m’allibera d’aquestes cadenes.

IO: ¿I qui te’n deslligarà, contra la voluntat de Zeus?

PROMETEU: Cal que sigui un dels teus descendents.

IO: ¿Què has dit? ¿Un fill meu t’ha d’alliberar dels teus patiments?

PROMETEU: La tercera generació després d’altres deu generacions.[52]

IO: Aquesta profecia ja és de fàcil interpretació.

PROMETEU: No vulguis conèixer amb exactesa les teves dissorts.

IO: No em privis d’un benefici que ja m’havies ofert.

PROMETEU: De dos relats, te’n concediré un.

IO: ¿De quins dos? Explica-m’ho i concedeix-me l’elecció.

PROMETEU: T’ho concedeixo. Elegeix, doncs, entre que et digui clarament el que et queda de patiments o qui m’alliberarà.

CORIFEU: D’aquests favors, concedeix-ne un a aquesta i l’altre a mi. No menystinguis la meva petició. Digues a aquesta el que encara li resta del seu vagareig i, a mi, digues-me qui t’alliberarà. Això és el que desitjo.

PROMETEU: Com que tant us hi deliu, no em negaré a dir-vos tot allò que em demaneu.
A tu primera, Io, et parlaré del teu viatge ple de tribulacions. Grava’l en les tauletes de la memòria que hi ha en la teva ment.
Quan hagis travessat el corrent que fa de límit d’ambdós continents, adreça’t cap a la flamejant sortida del sol. Travessa el mar sorollós fins arribar a la plana de les Gòrgones, a Cístene,[53] on hi ha les Fòrcides,[54] tres velles donzelles amb figura de cigne que tenen un sol ull i una sola dent. El sol amb els seus raigs mai no les mira ni, de nit, la lluna. A prop seu hi ha tres germanes alades, amb cabellera de serps: són les Gòrgones, odiades pels mortals, perquè cap home, si les mirava, no podria conservar l’alè vital.
Això és el proemi. Para l’orella ara a un altre espectacle terrible: guarda’t dels grius, gossos de Zeus que no borden i de musell esmolat; i també de l’exèrcit dels arimasps,[55] que tenen un sol ull i van a cavall, que viuen al costat del riu Plutó, que arrossega or en el seu torrent.[56] No t’hi atansis.
I arribaràs a una terra llunyana, a una raça negra que habita al costat de les fonts del sol, on es troba el riu Etíop.[57] Continua per la seva riba fins arribar on comença la cascada, allà on el Nil, des de les muntanyes de Biblos impulsa el seu benigne corrent sagrat. Ell t’ha de guiar fins a la terra triangular anomenada Nilotis,[58] on ha estat decretada per tu, Io, i per als teus descendents, la fundació d’una nova colònia.[59] Si alguna cosa d’aquestes et resulta obscura o difícil per orientar-te, torna a preguntar i assabenta-te’n amb claredat. Tinc més temps del que voldria.

CORIFEU: Si encara has de dir o has omès quelcom del que a aquesta li resta en el seu vagareig estremidor, ensenya’ns-ho. Però si ho has dit tot, concedeix-nos ara el favor que demanem. El recordes, sens dubte.

PROMETEU: Aquesta ja ha sentit la fi del seu viatge. I perquè sàpiga que no m’escolta endebades diré les moltes penalitats que ha patit abans no ha arribat aquí. Així donaré garantia a les meves paraules.
Deixaré de banda gran part de tot el que pogués dir-li i aniré de dret al final de la teva aventura. Quan arribares a les planes de Molos i a la serralada prop de Dodona, a la Tespròtide, on hi ha un oracle i una seu terrible de Zeus, un prodigi increïble, unes alzines que parlen,[60] clarament i sense cap mena d’enigmes et varen saludar com la que havia de ser la gloriosa esposa de Zeus. ¿T’afalaga, això?
Des d’allí assetjada pel tàvec, recorregueres el camí que hi ha al costat de la ribera fins a l’immens golf de Rea.[61] D’allí arribares abatuda sota el turment d’una cursa cap enrere. El fons d’aquest mar, sàpigues-ho bé, en temps futurs s’anomenarà Joni, i recordarà el teu viatge als humans.[62] Aquestes són proves de la meva ment que veu més enllà de les aparences.
(Adreçant se al cor.) La resta, a vosaltres i a aquesta, us ho diré en comú, reprenent el fil del meu primer relat. Hi ha una ciutat, Canobos, l’última d’aquest país, al costat de la desembocadura i delta del Nil. Allí Zeus et deixarà encinta, prenent-te amb la seva mà decidida i només fregant-te amb el seu mantell. Per la manera com l’hauràs engendrada, així rebrà el nom la descendència de Zeus que infantaràs: el negre Èpafos,[63] el qual collirà tots el fruits del país que rega el Nil d’ample corrent. La cinquena generació de la seva nissaga, constituïda per cinquanta donzelles, tornarà a Argos ben a disgust, fugint de les noces consanguínies amb llurs cosins. Ells, amb la ment ofuscada pel desig, igual que esparvers no pas lluny de coloms, vindran per caçar unes noces que els són vedades; però la divinitat refusarà de concedir-los els cossos i el país de Pelasg[64] els rebrà vençuts per un Ares que occeix per mitjà de dones amb audàcia nocturna. Sí, cada esposa privarà de la vida el seu marit, tenyint la daga de doble tall amb un assassinat. Unes bodes semblants concedeixi Cipris[65] als meus enemics! Però a una de les noies l’afeblirà el desig amorós i no voldrà occir l’espòs. Flaquejarà la seva voluntat i, davant les dues opcions, preferirà ser anomenada covarda en lloc d’assassina. Engendrarà un llinatge reial que s’establirà a Argos. Cal un llarg discurs per exposar tot això clarament.[66] La veritat és que d’ella vindrà un audaç descendent, cèlebre per l’arc, que m’alliberarà d’aquestes penalitats.[67]
Aquest és l’oracle que em va revelar la meva mare, la titànide Temis, nascuda fa molts segles. Ara, com i on ha de succeir, això necessita un llarg discurs i tu no hi guanyaràs res sabent-ho.

IO: (Novament es torba, plena de commoció.)
Ah! Ah! Horror!
Altra vegada m’abrusa per dins
una convulsió, els deliris m’enfolleixen
i em fibla el dardell, no forjat al foc, del tàvec.
El cor aterrit colpeja el meu pit,
la vista em dóna voltes i voltes,
sota l’efecte del furiós deliri
surto del camí…
Ja no tinc domini de la meva llengua
i les meves tèrboles paraules xoquen
a l’atzar contra les onades
de la meva ruïna abominable.

(Io surt de l’escena precipitadament.)

ESTÀSIM III

COR:
Estrofa
Era un savi, cert, un savi aquell que,
el primer, va sospesar en la seva ment i expressà
amb la seva boca que prendre muller
d’acord amb la pròpia classe és molt millor;[68]
i que quan hom és menestral no ha d’aspirar
a les noces d’aquells que viuen regalats
enmig de riqueses o són altius pel seu llinatge.

Antístrofa
Mai, mai, oh Moires, […][69] no em vegeu compartir
el jaç de Zeus, ni m’atansi a un espòs
dels que procedeixen d’Úranos.
És que m’esfereeixo de la donzellesa
que rebutja l’amor veient Io consumida
per aquestes fatigoses curses errants
que Hera li imposa.

Epode
Quan la meva boda sigui amb un d’igual
no m’inspira por; temo, però,
que amb passió em mirin els indefugibles ulls
de deïtats poderoses. És aquesta una guerra
on no es pot guerrejar, un viarany inviable
i no sé què seria de mi,
perquè no veig com podria esquivar l’astúcia de Zeus.

(Es fa un llarg silenci.)

ÈXODE

PROMETEU: La veritat és que Zeus, per molt que ara el seu ànim estigui ple d’orgull, en un futur es tornarà humil. Les noces que es disposa a celebrar l’enderrocaran de la seva tirania i del seu setial fins caure en l’oblit. Aleshores s’acomplirà plenament la maledicció que fa anys va proferir el seu pare Cronos en ser destronat. No hi ha déu capaç de mostrar-li amb claredat com evitar aitals penes tret de mi. Jo sí que ho sé i de quina manera. Per tant, que continuï assegut refiat dels seus trons des del cel i que continuï brandint en les seves mans el dard que exhala foc. Res de tot això no li ha de servir per impedir que s’ensorri enmig d’un fracàs ignominiós i inevitable. Així és el rival de palestra que ara ell mateix es prepara:[70] un prodigi invencible en grau extrem i que trobarà una flama més poderosa que no el llamp i un baluern més eixordador que el del tro i que destrossarà el trident, arma de Posidó, flagell marí que fa tremolar la terra. Quan ensopegui amb aquest mal aprendrà la distància que va del manar a ser esclau.

CORIFEU: El que estàs predient contra Zeus és, precisament, el que desitges.

PROMETEU: Estic dient el que ha de succeir i que, a més a més, anhelo.

CORIFEU: ¿Hom haurà d’esperar que algú triomfi sobre Zeus?

PROMETEU: Fins i tot el castigarà amb pitjors turments.

CORIFEU: ¿Com pot ser que no tinguis por de proferir paraules com aquestes?

PROMETEU: ¿Què hauria de témer si el meu destí és no morir?

CORIFEU: Però ell encara podria afligir-te amb més dolors.

PROMETEU: Que ho faci. Tot ho espero.

CORIFEU: Però són savis aquells que respecten Adrastea.[71]

PROMETEU: Tu adora, prega, afalaga el poderós de torn!
Però a mi, Zeus no m’importa ni poc ni gens. Que faci, que domini al seu gust durant aquest breu temps, perquè no durarà com a rei dels déus.
Però heus ací que veig el missatger de Zeus, el servent del nou tirà. Sens dubte ha vingut a anunciar alguna nova.

(Entra Hermes en escena.)

HERMES: Tu, el sofista, amargat més amargament que ningú altre, que vas pecar contra els déus donant llurs honors als efímers, lladre del foc, a tu m’estic adreçant!
Ha manat el Pare que diguis quina és aqueixa boda que et vantes de conèixer per la qual ell serà enderrocat del seu tron. I en això, res d’enigmes! Explica-ho tot punt per punt i no m’obliguis a fer un nou viatge, Prometeu. Ja veus que Zeus no cedeix davant de gent com tu.

PROMETEU: El teu discurs és solemne i ple d’arrogància, tal com correspon a un majordom dels déus.
Sou joves els qui acabeu d’estrenar el poder i us creieu que viviu en castells que us fan immunes al dolor. ¿No he vist caure dos tirans?[72] I he de veure’n un tercer, el qui ara senyoreja, de la manera més ignominiosa, i ben aviat. ¿Et creies, potser, que tinc por i que els nous déus em fan tremolar? Lluny de mi! Au, vinga, afanya’t a tornar pel camí per on has vingut, perquè no t’assabentaràs de res del que em demanes.

HERMES: Tingues present que ja abans d’ara, amb atreviments com aquest, tu mateix et vares guanyar aquests sofriments.

PROMETEU: Sàpigues bé que jo no canviaria la meva desgràcia pel teu servilisme.

HERMES: Veig que és preferible estar lligat a aquesta roca que ser fidel missatger del Pare Zeus.

PROMETEU: S’ha d’insultar els qui t’insulten.[73]

HERMES: Sembla que presumeixes de la teva situació.

PROMETEU: ¿Presumir? Tant de bo veiés presumir així els meus enemics! I tu entre ells, t’ho pots ben creure.

HERMES: ¿També m’atribueixes part de culpa en la teva desgràcia?

PROMETEU: Breu: odio aquells déus que em maltracten injustament després d’haver rebut beneficis de part meva.

HERMES: En escoltar-te m’adono que pateixes una bogeria no pas lleu.

PROMETEU: Desitjo tornar-me boig, si és de bojos odiar els enemics.

HERMES: Vencedor, series inaguantable.

PROMETEU: Ai de mi!

HERMES: Zeus no coneix aquesta expressió.

PROMETEU: Tot ho ensenya el pas del temps.

HERMES: Tu encara no has après a ser prudent.

PROMETEU: Cert: no hauria d’haver adreçat la paraula a un criat com tu.

HERMES: Tinc la impressió que no diràs res del que desitja el Pare.

PROMETEU: És clar. Com que estic en deute amb ell… podria pagar-li el favor.

HERMES: T’has burlat de mi igual que d’un infant, no hi ha dubte.

PROMETEU: I doncs, ¿que no ets un infant, més encara, més ingenu que un infant si penses assabentar-te d’alguna cosa de part meva?
No hi ha cap tortura ni cap altre recurs amb què Zeus pugui obligar-me a revelar-ho abans no em treguin aquestes cadenes infamants. Davant d’això, que caigui sobre meu la flama abrasadora, que tot l’univers es confongui i caigui un daltabaix amb neu de blanc plomatge i trons subterranis! Perquè res no em farà dir a ningú qui ha de destronar-lo de la seva tirania.

HERMES: Pensa si tot plegat t’ha de servir d’algun ajut.

PROMETEU: Ja fa temps que ho sé i ho tinc decidit.

HERMES: Tingues valor, pobre boig, tingues el valor de pensar amb seny davant els dolors que t’afligeixen.

PROMETEU: M’amoïnes endebades. És igual que insisteixis, com les ones del mar. Mai no pensis que jo, i per temor a una decisió de Zeus, afluixi el meu tarannà i vagi a implorar aquell que tant odio, girant les meves mans cap amunt[74] igual que una dona, per ser alliberat d’aquestes cadenes. De cap manera!

HERMES: Em sembla que, per molt que parli, no en trauré cap resultat. Davant les meves súpliques no prens moderació ni t’asserenes. Mossegues el fre igual que un cavall domat per primera vegada i aguantes i lluites contra les regnes, però poses tota la teva força en un dèbil argument. I és que la tossuderia d’aquell que no pensa assenyadament no té cap mena de força per si mateixa. Si no fas cas de les meves paraules mira quina tempesta i triple onada de mals inevitables et ve a sobre. En primer lloc, el Pare destruirà aquest escarpat precipici amb el tro i la flama del seu raig, i el teu cos quedarà soterrat: una abraçada de pedra t’acollirà.
Després de força temps, tornaràs de nou a la llum. Aleshores el gos alat de Zeus, l’àguila sanguinària, amb voracitat, farà del teu cos un esqueix enorme; i vindrà dia rere dia, com un hoste no convidat, a devorar el teu negre fetge. No esperis la fi d’aquest suplici fins que una deïtat es presenti com a substitut en aquestes penes i vulgui davallar a l’Hades tenebrós i a les obscures fondàries del Tàrtar.
Davant d’això reflexiona, perquè no es tracta de cap amenaça fictícia, sinó de paraules ben exactes; que la boca de Zeus no sap dir mentides, sinó que sempre executa les seves promeses. Tu mira-t’ho bé i pensa. No creguis pas que l’obstinació és, alguna volta, millor que un savi consell.

CORIFEU: No ens sembla que Hermes digui res d’inoportú perquè et demana deixar la teva tossuderia i practicar una sàvia prudència. Fes-li cas, que per a un savi és quelcom vergonyós persistir en l’error.

(El diàleg continua, ambdós cantant, amb sentida emoció.)

PROMETEU: Aquest ha pregonat noves que jo ja coneixia.
No és un deshonor que l’enemic sigui maltractat
pels seus enemics. Ja pot caure damunt meu
el tirabuixó de foc amb el seu doble tallant!
Que amb el tro es commogui l’èter
i amb la fúria de vents ferotges l’huracà faci
tremolar la terra des de les seves arrels!
Que les onades del mar amb bruel eixordador esborrin
els celestes camins dels estels!
Que llenci el meu cos daltabaix
i en els inflexibles remolins de la ineluctable
Necessitat el precipiti dins el Tàrtar tenebrós!
Faci el que faci, no em podrà exterminar.

HERMES: És veritat que aitals decisions i paraules
tan sols és possible escoltar-les dels folls,
perquè ¿què li manca a la seva invocació
perquè sigui un foll deliri? ¿Com modera el seu furor?
Vosaltres, les que compartiu el dolor
pels seus sofriments, sortiu d’aquí,
de pressa!, cap algun altre lloc,
no fos que trastorni els vostres sentits
l’incalculable brogit del tro.

COR: Digues-me una altra cosa i aconsella’m
quelcom que també pugui convèncer-me.
Això que em dius en el teu discurs és abominable.
¿Com se t’acut d’incitar-me a fer una vilesa?

(S’atansa a Prometeu.)

Amb ell estic disposada a sofrir el que sigui precís,
perquè he après a odiar els traïdors
i no hi ha pesta que avorreixi més que aquesta.

HERMES: En aquest cas, recordeu el que jo
us anuncio, i quan la Ruïna[75] us hagi caçat
no us queixeu de la vostra mala sort,
ni digueu mai que Zeus us llançà, d’improvís,
en la desfeta. No, vosaltres us ho heu fet
a vosaltres mateixes, conscients de tot
i no per sorpresa ni de sobte:
us veureu atrapades per la vostra irreflexió
dins les inextricables xarxes de la Ruïna.

(Hermes surt de l’escena. La terra comença a tremolar i se senten sorolls cada cop més forts.)

PROMETEU: Ja no són paraules, sinó un fet:
la terra ha tremolat i brama l’eco del tro.
Brilla l’ardent zigzaguejar del llamp,
els vents arremolinen la pols.
L’ímpetu de tots els vents desencadena
una revolta huracanada. S’han regirat el cel i la mar.
Tan gran és la violència de Zeus que avança
contra meu de forma visible, intentant d’atemorir-me!
Oh majestat de la meva mare! Oh firmament que
fas girar la llum que il·lumina tots els pobles,
vegeu quines iniquitats he de patir!

(Enmig de trons i llamps desapareixen Prometeu i el Cor.)

ÈSQUIL (en grec antic: Αἰσχύλος; Eleusis, 525 aC - Gela, 456 aC) fou un dramaturg grec. Predecessor de Sòfocles i Eurípides, és considerat com a creador de la tragèdia grega. La seva vida va transcórrer paral·lela amb els grans esdeveniments polítics que suposà la instauració de la democràcia. Algunes fonts de l’antigor ens han transmès el títol de fins a 90 tragèdies. De tot plegat, només n’han pervingut 7 obres senceres: Els perses (472 aC), Els set contra Tebes (467 aC), Les suplicants (463 aC), la trilogia L’Orestíada (458 aC), formada per Agamèmnon, Les coèfores i Les eumènides, i El Prometeu encadenat (tot i que encara avui, la seva autoria està en discussió).

Notes

[1] Aquest argument del Prometeu es troba només en alguns manuscrits. Sembla que remunta als primers gramàtics i estudiosos de l’obra, al temps de l’Hel·lenisme. <<

[2] Obra del poeta atenès, avui perduda. <<

[3] Regió al nord-oest de la mar Negra, des del Danubi fins a les estepes euroasiàtiques. <<

[4] Prometeu, cosí de Zeus, era oncle valencià d’Hefest. <<

[5] Temis és la personificació de la justícia. És filla d’Úranos (Cel) i Gea (Terra). Amb el tità Jàpet infantà Prometeu. Temis coneixia aspectes del futur que havia revelat a Prometeu. <<

[6] Hèracles. <<

[7] Prometeu era cosí de Zeus i, com ja ha estat dit, oncle valencià d’Hefest (nota 4). <<

[8] Zeus és «pare de déus i homes», tal com l’anomenen habitualment Homer i Hesíode. <<

[9] Hefest era fill d’Hera. Fou concebut sense intervenció masculina. Era el ferrer i forjador dels déus; així, per exemple, fabricava els llamps de Zeus i les fletxes d’Àrtemis i Apol·lo. <<

[10] A l’Atenes clàssica, els sofistes van representar un moviment cultural que es recolzava, principalment, en els sabers pràctics, entre els quals es troba l’habilitat dialèctica. No obstant això, a causa de la venalitat de llurs coneixements i la manca d’escrúpols morals, els sofistes no trigaren a ser considerats uns entabanadors i mentiders. És per això que el mot sofista comporta un sentit pejoratiu. <<

[11] S’ha d’entendre literalment perquè Prometeu és immortal. <<

[12] Segons expliquen els comentaris dels antics, la màscara i la indumentària d’aquest personatge eren realment esfereïdores. <<

[13] Hi ha, en el text original, un joc de paraules entre el significat del nom Prometeu («el qui té previsió») i l’expressió citada, «no tens previsió». <<

[14] En aquesta invocació són esmentats els quatre elements bàsics, aire-terra-aigua-foc, de la física d’Empèdocles. <<

[15] Es refereix a Zeus, nou rei dels déus olímpics després d’haver destronat Cronos, el seu pare. <<

[16] Prometeu sap que una àguila ha de venir a devorar-li el fetge: per això li ve el pànic davant del que creu que és l’animal que s’acosta. <<

[17] El cor d’Oceànides (en la tragèdia compta com un sol personatge) vol donar entenent que ho ha fet a correcuita. <<

[18] Tetis personifica la fecunditat del mar. És filla d’Úranos i la Terra. <<

[19] Metàfora indicant els nous déus que s’han apoderat de l’Olimp, com si es tractés d’una nova tripulació d’una nau. <<

[20] Referència als Titans, que lluitaren al costat de Cronos i que foren vençuts per Zeus. <<

[21] Zeus, fill de Cronos i Rea. <<

[22] Les lluites de Zeus pel poder a l’Olimp i la descripció del Tàrtar on va ser confinat Cronos i tot el bàndol perdedor es troben recollits a la Teogonia d’Hesíode (v. 729 ss. i 814 ss.). <<

[23] El text grec és incert. <<

[24] Ocèan era oncle de Prometeu (germà del seu pare Jàpet). <<

[25] Famosa sentència atribuïda als Set savis de Grècia i que estava esculpida a la llinda del temple d’Apol·lo a Delfos. <<

[26] El text grec és insegur. <<

[27] Atlas és fill de Jàpet (igual que Prometeu) i de l’oceànida Clímene. Com que va negar l’hospitalitat a Perseu, aquest el va convertir en pedra mostrant-li el cap de Medusa. Per això les muntanyes del Marroc s’anomenen Atlas. En la Teogonia (v. 517-520), Hesíode el descriu així: «Atlas, obligat per una forta necessitat, sosté el cel espaiós, a l’extrem de la terra, davant les Hespèrides de veu melodiosa, recolzant-lo sobre el seu cap i sobre els seus braços infatigables. Aquest fou el destí que li adjudicà el prudent Zeus» (trad. J. Castellanos). <<

[28] Tifó és un monstre fill de Gea i del Tàrtar. Gea el va infantar a la cova Corícia de Cilícia (al sud-est del continent asiàtic). Vegeu també la descripció de la seva lluita contra Zeus a la Teogonia (v. 820-868). <<

[29] Referència a les erupcions volcàniques de l’Etna, a Sicília, que Èsquil havia visitada. <<

[30] Es refereix a les Amàzones, descendents d’Ares, originàries del Caucas o de la Còlquida (a l’est de la mar Negra). <<

[31] Avui, mar d’Azov. <<

[32] Estrofa interpolada. <<

[33] Les Moires, o Parques, filles de Zeus i Temis (nota 5) es consideraven superiors a tots els déus. Fins i tot Zeus quedava sotmès als plans del destí. <<

[34] Les Erínies, o Fúries, són la personificació de la venjança implacable. Hesíode diu que van néixer de la sang d’Úranos damunt Gea quan Cronos el va emascular (Teogonia, v. 173 ss.). <<

[35] Breu llacuna en el text. <<

[36] Argos era un monstre amb ulls per tot el cos. Hera li va encarregar de vigilar Io, convertida en vaca. Però Hermes, per ordre de Zeus, el va matar havent-lo adormit tocant la flauta (per això se’l coneix també amb l’apel·latiu «Argifont»). Hera va continuar turmentant-la amb les picades d’un tàvec que la perseguia constantment. <<

[37] Zeus. <<

[38] Io, filla d’Ínac, fou convertida en vaca per Zeus, que s’havia enamorat d’ella. Engelosida, Hera la va condemnar a vagarejar pel món, d’un lloc a l’altre. <<

[39] Afrodita, deessa de l’amor. <<

[40] Riu de l’Argòlida (regió del Peloponès). <<

[41] Dodona (a la regió de l’Epir, prop de l’actual Ioànnina) i Delfos (regió de Fòcida) són els centres religiosos de Grècia més importants, amb sengles oracles de Zeus i Apol·lo respectivament. <<

[42] Un altre nom per indicar l’oracle d’Apol·lo a Delfos. Etimològicament, Lòxias significa «el qui parla esbiaixat», fent referència, així, a les seves expressions ambigües i poc entenedores. <<

[43] Font propera al riu Lerna (vegeu la nota 40). <<

[44] Els escites estaven dividits en diverses tribus i ocupaven les estepes euroasiàtiques, des del Danubi fins al Ienissei. Vivien de la ramaderia i eren uns guerrers molt sanguinaris. <<

[45] Possible al·lusió a les mines dels Urals. <<

[46] Riu d’Armènia. El mot grec hybristés vol dir «violent, impetuós, desmesurat». <<

[47] Riu de la Capadòcia. <<

[48] Salmidessos és una ciutat de Tràcia, però molt més a l’oest del Termondont del que ens diu Èsquil. <<

[49] Actualment la península de Crimea. <<

[50] Mar d’Azov (nota 31). <<

[51] Bòsfor en grec significa literalment «pas de la vaca». <<

[52] Aquest ha de ser Hèracles. <<

[53] País fabulós. <<

[54] Filles de Forcis i de la seva monstruosa germana, Ceto. Ajudaren Perseu a aconseguir el cap de Medusa. <<

[55] Els grius protegeixen l’or d’Apol·lo contra els arimasps, que proven contínuament de prendre’l. Els arimasps eren també un poble mític. <<

[56] Riu mitològic. Plutó significa «ric». <<

[57] Part superior del Nil. <<

[58] El delta del Nil. <<

[59] Al·lusió a la fundació de Nàucratis, al segle VII aC. <<

[60] Des del segon mil·lenni aC Zeus tenia un antic oracle a Dodona (vegeu nota 41). En el seu recinte hi havia una alzina sagrada que, amb el murmuri de les fulles, produït pel vent, donava entenent els missatges del déu als seus sacerdots. <<

[61] Mar Adriàtica. <<

[62] El nom propi Iônios està inspirat en el d’Io. <<

[63] La paraula, en grec, es relaciona amb el verb efáptô, «tocar, agafar». <<

[64] Heroi d’Argos, al Peloponès. <<

[65] Afrodita. <<

[66] Al·lusió al mite de les Danaides. Dànau era el rei de Líbia i pare de cinquanta filles. Va haver d’abandonar el regne arran d’una baralla amb Egipte, germà seu i pare de cinquanta fills. Després d’un periple, Dànau va acabar instal·lant-se a Argos. Un dia es presentaren a Argos els cinquanta nebots de Dànau anunciant llur voluntat de reconciliació i demanant la mà de les cinquanta noies. Dànau accedí a aquesta petició, però la nit de bodes les esposes degollaren els seus marits; totes tret d’una, Hipermnestra, que estava realment enamorada del seu espòs, Linceu. Linceu venjà els seus germans i acabà regnant a Argos. <<

[67] Es refereix a Hèracles, besnét de Perseu i Andròmeda, reis d’Argos. <<

[68] Consell atribuït a Pítac de Mitilene, un dels Set savis de Grècia (recollit també per altres poetes, com per exemple Cal·límac, Epigrama I). <<

[69] Breu llacuna en el text grec. <<

[70] Més o menys veladament. Prometeu fa referència a una profecia que advertia que el fill de Tetis seria més fort que el seu pare. <<

[71] Personificació divina de la Necessitat, allò contra el que res no es pot fer (drân, en grec) per evitar ho. <<

[72] Es refereix a Úranos i a Cronos. <<

[73] El text grec és incert. <<

[74] Gest ritual dels suplicants. <<

[75] Personificació de la Ruïna (en grec Atê), com una caçadora implacable. <<