Recull antològic de poemes inspirats en les múltiples situacions viscudes en un llarg periple que portà l’autor a diversos continents, on hi immortalitza persones i situacions reals amb pinzellades de màgia, reduint l’anècdota a la mínima expressió per donar sortida a un llenguatge ric i imaginatiu destinat a il·luminar les zones més profundes de l’ànima. Això no impedeix que en molts poemes (com el memorable «Noia d’Iquitos») es plantegi una autèntica denúncia de la brutalitat, de la injustícia, de l’opressió, i s’aixequi la veu en defensa dels més febles. Una poesia, doncs, compromesa que no renuncia al lirisme, que es basa en l’experiència però que no desemboca en el moralisme, una poesia màgica però realista.

Albert Canadell

Del Zenit

ePub r1.0

Titivillus 04.07.17

Títol original: Del Zenit

Albert Canadell, 2002

Editor digital: Titivillus

ePub base r1.2

recull primer
DIAFANIES ESQUITXADES

…saps que l’aurora brolla

saps que l’aurora brolla

sobre la putrefacció eterna

com un bolet taronja i diàfan

amb esquitxades rogenques

ESPURNA CARNAL

Al paradís sensual

batega música de llauna

una nimfa llogada ofereix

fruits vermells de magrana

Ella balla i es contorsiona tota nua

belluga pits ventre malucs

llavis granats que regalimen passions quimèriques

diamants fumats

solatge

(Alguns espectadors gaudiran

de l’efímera flor d’una masturbació després de la sessió)

ESTRIPADA VERITAT

Aquest pastor avui guiarà cadells de soldat

té un nou fusell soviètic i molta munició

Se sent poderós, vol estrenar-lo

En la cartutxera de cuir renegrit

rellueixen els projectils daurats

fiblons metàl·lics que s’incrustaran en la teva sang!

Aquest pastor ja no és aquell pastor tímid

avui ha sortit de cacera ben d’hora

ara és un guerrer embogit

i et matarà!

MIRADA ESTRANGERA

I

Ulls negres melancòlics de perfil

encastats a la frontera de vidre

de l’autobús decrèpit de les quimbambes

rumb qui sap on s’enfonsen roderes gastades

i no és el destí qui burila esquerdes

ferides fondes a l’arena

sinó els senyors de les finances

però no ploren aquests ulls negres amortits

perquè han vist el fons del pou

l’eixut firmament dessagnat

espremuda la mamella ara

no disposen de llàgrimes ni per vendre’n

restes minses d’ossos i carn i voluntat

s’endormisquen pel sotragueig constant

vaivé maternal rodant cap a la incertesa

dorm dorm dorm potser només és un malson

II

Ells també marxen

cor encongits ocells bruns

altres zíngars d’altres continents

naveguen mars furibunds

serpentegen improvisats deserts

trepitgen la pell gelada dels cims

les penalitats del camí

no tenen pas importància

enrere l’angoixa i la misèria

al davant un gran somni enlluernador

treballar per l’engranatge occidental

grilló de l’esclavatge laboral

qui sap què sap com ja veurem potser

i quan i quant pagarà la pena la llei de sobreviure?

III

Carreguen

petits i foradats farcells

plens de res plens de sol plens de sorra

prenyats de llum il·lusòria

que escampa el fanal esbiaixat de la seva mirada

tènue memòria de la tribu empolsada

s’escola i es marceix

flama del foc vital

s’arronsa i s’esquinça

al cor serven cançons

ritmes d’esquelles i grills i tambors

ecos que retrunyen eternament

pedra esmicolada

arena

fina arena fosca

morter que edifica temples futurs

SARGANTANA FANTÀSTICA

túnels i catacumbes desemboquen a la pista del circ

la bèstia domesticada recita poemes propis amb tics petulants

híbrid de règim vegetarià escapat de la gàbia

de pronòstic nerviós difícil d’extingir

acabarà fent el ridícul entremig dels acròbates

i vells amics pollosos de l’estació de Tarragona

quan sense esma esgotat esgarrifat estremit

perdona l’apoteosi cavernícola a la galeria voilà

l’autèntic i rutilant poeta!

AMICS

tinc la impressió susceptible i trempada al foc

al·legòric aliatge d’aram argent

i   v i n a g r e

provocador de masses televisat

insultant joc en un migdia mort

a la ciutat dels jueus el petard letal

punxa el pit del menut, resa-li a Ell,

desfilaran amb el cadàver de la ira

com crema el sol a Israel!

per digerir bé fes zàping o passeja

t’evitaràs la gangrena

ÈXIT

Convidats a l’àpat literari mesuren

la llesca quirúrgica

estel alquímic de bledes arrebossades i lletres

tindrem anys de vaques grasses i boges i amb caretes antigàs

mal retallada la patilla

aquest autor només respira al crepuscle

el castell el jardí un dàlmata

la forma de l’hora trastocada

a la sandàlia carretejava tota l’esperança

fou el finalista

ATZAR

miracle atònit

circulen els bous del passat

camins antics a la riba

espigues de cereal erectes

el sol de déu s’infla

les canyes criden

per sort vénen quatre tartanes carregades de gitanos i vi de Portugal

i guitarres extremenyes

sota els tendals carn de perdiu,

alegria!

OBERT

resplendents rostres els romeus recorren

la senda augusta

la tardor supura música i color

arbres límpids glateixen

s’han desclòs flors tardanes

perfumant la lleixa

atura’t aquest instant

sobre l’herba asseu-te

contempla la bellesa

i la grandesa del santuari

completament obert

PRECISIÓ

No som tan petits

ínfimes són les nostres penes

minúscules i banals les metes

quan allò veritablement important fuig

empès per la tossuderia pròpia

Ni tan grans són

els projectes i els plànols

amb els quals edifiquem cúpules

amb bastides paraplègiques

CANTONADES

En la terra de l’huracà

en la vall del volcà

en el regne del terratrèmol

en el país de la misèria

la vida es dessagna diàriament

diàriament es reparteixen els sacs de les engrunes

*

Ombres de llum lascives

capvespre caribeny o tailandès

amb diners estressats es compren llagostes marines

i es llepa sexe molt fresc

Penombres de llum lascives

que atien incombustibles fogueres

Ni cendres

*

Vull més vi espès i negre

una copa mig plena

Deixeu-me embriagar

JO PASSO DE TU, SMITH

L’or de la teva aliança

i el diamant que rutila entremig de la pitrera

provenen de mines roïnes

de forats foscos com tombes

Jo he vist

el foc fonent

la sang esdevenint riells

sang pedres metall i riells

que han sigut martellejats amb crits de criatures

I en la puresa de les làmines

es reflecteix el rostre d’esclaus oblidats

l’amargor de la transparència

CONCLUSIÓ

La lassitud penetra pertot

anciana perenne

Així com eclosiona el germen

donzella que avui t’enamora

però l’endemà et bufeteja

memòria definitiva

I saps que l’aurora brolla

sobre la putrefacció eterna

com un bolet taronja i diàfan

amb esquitxades rogenques

CLARIVIDÈNCIA

És el mateix sangfluix el que escup un moribund

que aquell altre que emana de les despulles d’un part

Entremig d’aquest viatge inversemblant

és possible somiar que tot el sofriment que desborda rius

i fosses sèptiques

desembocarà a l’oceà que banya les ribes i platges

d’un illot perfecte

O àngels esquinçant clavicèmbals

per damunt de les palmeres

VIES PARAL·LELES

Ara somies acomboiat

per l’opi o la mandràgora

solques l’oceà dels sentits

tèbies carícies genitals

àmfores i odres plens

es vessa la melassa

Ara despertes

empès per la fúria

els instints es rebel·len

t’esgarrapen les tripes

budells estripats

clavegueres humanes

SUPERVIVÈNCIA

Sobreviure

en la Cova del Bisó

delirar a Guaiana francesa

respirar en l’Amazònia

fornicar en una favela de Lisboa

emboscar-se a La Falconera del Montsant

rebre hòsties al Marroc

emborratxar-se a Grècia

ser el 149 a la Universitat Laboral

tastar feines d’aprenent

ingerir massa alcohol rere i davant la barra

estimular-se amb maria trips bolets i peiot

llepar amors sublims matar el tabac

rular autopistes de prou món fent dit

tornar al poble com un pòtol

sobreviure’m

MANTRA

poema mantra de l’aigua

d’aram matèria cremada

cor laminaràs un raig

maremagis ocàs solar

sacra saba opalescent

fruit boig de parra

lòbul i fal·lus erèctil

alat alada au va va va

baba bava fava

ESTIRP

Xiula el cloquer la tempesta

tremolen les anques de les dones

els homes hissen la verga

d’antic sobreviure colgats de palla

les mans volcàniques i llaurades

busquen tendres tresors

repiquen les mosques per l’esquena

despullada com terra argilosa

voluptat roenta dels dies de sembrar

embriaguesa de la collita

fatalitat màgica

recull segon
EL ZENIT

1. AURES I RUNES

I

Les aures s’eleven

estendards d’aram refulgent

allargassats pètals

xiprers embruixats

talaiots d’avui

s’eleven les aures

de les runes cap al cel

de la cendra a la vida

papallones efímeres

essències de la llum

II

Sobre cada freda tomba

una càlida mà batega

Sobre cada llosa

una galta radiant acarona l’epitafi

Per cada rosa blanca

n’hi ha una altra d’escarlata

sobre el marbre esquerdat

i el vent

ocell trist i poderós

s’enduu les cendres cendres

que són granes a punt de germinar

III

Som arbres petits

però som arbres

tremolant com infants

al recer de la vall

albirem el crepuscle incendiat

i el platí oscat de la lluna

per l’esquena la terra

ens abraça i ens lliga

pel pit avança la musa

i se’ns emporta

IV

Bard vívid

recita aquells versos

versos llaurats en terra fecunda

versos no untats amb faramalla

recita aquell poema bard

i que el flux autèntic

traspassi l’escorça i la carn

que trasllueixi la vida

recita’l bard recita’l

2. EL CIM I LA FORÇA

I

Inspira i

alça’t de la poltrona de ciment

segueix el camí cardinal

pelegrina la senda sublim

desprèn-te el llot del cervell

neuròtiques teranyines

fumassa de vells pneumàtics

alleugera’t del llast

pesades i velles espases

II

Inspira amb les aures

l’oxigen et pertany

i el riu i l’arbre

tu seràs oxigen pel futur

seràs un riu demà

seràs l’arbre de l’avenir

tu ets l’escletxa

per on l’harmonia ha de penetrar

per signar-te als palmells esperances

en el temps de les cendres

germinen les llavors

la pluja obrirà el cor de les pedres

i la màgia natural reiniciarà el cicle

III

Tu també pots modular

els batecs i les ombres

tu també pots articular

les parpelles cendroses de l’eclipsi humà

i albirar l’horitzó ametista

tu també pots bleir la teva brossa

i adobar l’artiga

tu també pots ultrapassar el llindar

perquè has llaurat les tombes

has incinerat les quimeres i arbores ara

el cor com a estendard

IV

L’aurora portarà el paradís

en una safata immensa

es serviran copes de vi

fruites fresques i dàtils

la falsia serà desterrada

i la festa durarà per sempre

3. TERRA ERMA

A Terra Erma

hi ha un petit palau abatut

sobre un turó feréstec

la quietud d’un somni profund

s’amansa a la natura

argelagues i heures

devoren l’il·lustre esquelet

del passat

columnes caigudes

marbres especejats

àmfores foradades

visió desoladora

en un turó feréstec

el silenci de les espines

la dolçor de les flors

allà conviuen les runes i les aures

l’astor planeja

i davalla cap a la parella

ella l’espera en zel

extraordinàriament bella

i quieta sobre l’única mà

d’una estàtua decrèpita

les runes s’erosionen i es desmembren

i les aures s’eleven i s’eleven

sobre un jaç de pau i oblit

s’amassa la sang amb l’argila

es mescla el miracle amb l’arena

els dits salvatges del temps

acaronen el ventre de la vida

i amb pols i carnassa

teixeixen grills umbilicals

que simples i diminutes aus transportaran arreu

que lentament la pedra

s’esdevé aigua

i l’aigua carn

i els ossos arrels

les arrels pariran infants excel·lents

prínceps que aixecaran palaus o cabanes

i temples semiesfèrics

mullers de gran fortalesa

mantindran enceses simbòliques flames

i amb cants i ofrenes silvestres

el déu de tothom

esbotzarà la serralada

i brollarà un salt d’aigua poderós

que nodrirà veritablement Terra Erma

l’Inici i la Fi

són germans bessons

i pacten com vells savis

arrecerats sota la balma

aixopluc i llar des d’èpoques remotes

el mateix sol de sempre

vivifica el paisatge

la mateixa lluna de sempre

somieja expectant

els mateixos estels

embruixen cada nit clara

com dracs llunyans sotjant des de la cúpula

el progrés es una quimera nostra

a Terra Erma ningú no parla de monedes

sinó de física i d’encanteris

ningú no canviaria l’amor

pel confort o per un automòbil platejat

allà és impensable l’existència

de jerarquies i granges sinistres

on turmentar aviram o altres bèsties

allà ningú no confon pas

un riu amb una claveguera

un arbre amb una andròmina

el Carib amb un prostíbul

i el futbol amb un rosegó de pa capaç de nodrir tota

la fam del tercer món i la del segon i la del primer

de primera

runes i aures s’entrellacen

fan l’amor amb paciència

les grans obres són lentíssimes

les petites també

ni sospirs ni gemecs ni res de res

dins meu

hi ha un petit palau abatut

sobre un turó feréstec

silenci d’espines

dolçor de flors

4. ZENIT

Al final de totes de rutes

allà on conflueixen tants rius

al principi de la tenebra temuda

on resplendeix nova llum

l’home es treu la màscara i la disfressa

A l’ombra del majestuós monòlit

en el quilòmetre zero

l’home de fang

l’embrió natural

rep alè renovat

Finalment el vent

travessa la cuirassa dels segles

la crosta de la raó

la pell de la ciència

la carn de l’obstinació

5. CAMÍ

El pelegrí

blanca petxina

s’ha perdut en un laberint

de sendes inacabables

carreteres giratòries

autovies encimbellades en ponts vertiginosos

(ales metàl·liques planen sobre el buit

a la sorra es podreixen quadernes nues d’un vaixell moribund)

davant la porta

d’un temple inexistent

ell abandona un ram de flors seques

en un altar fictici

i invoca a un déu metafòric

després del silenci

busseja per les venes pròpies

amb la ment suspesa en el no res

i quan els seus ulls recorren

les cavernes porpres de l’aire

la fredor de les reixes alienes

el cos ferit del paisatge

el foc crepuscular

abans no desplegui la nit

d i a m a n t s

el viatger entén que no cal maleir cap petjada

recull tercer
IN-VERSUS

NOIA D’IQUITOS

Al mirador de roges costelles

de fusta de selva rautada

et pintes de roig el buit somriure

i amb púrpura emmarques

una mirada adolescent

Irradies fredes guspires

com gavines fosques

extraviades

furgant en els plecs quasi carnosos

del riu

Però aquest brut espill

d’aigües mercúriques

mai no reflectirà la teva imatge

jove esclava dels bordells d’Iquitos

Només tens tretze

o catorze

o quinze anys

i cada capvespre et maquilles

amb flames de desig

d’edèn efímer

de quimera

Foc Amazònic

Brasa mestissa encendrant-se

Carn travessada pel roig ullal

del famolenc tigre del sexe

Pou i caverna on voletegen

els enfebrats vampirs de l’amor de coure

(El temps executa llindars crepusculars)

És l’hora

Arriba una decrèpita limusina

Un xofer fet d’ombres gemegants

et convida a pujar-hi

rumb a l’escorxador

al patíbul de l’amor

al jaç de lluna traïda

i

passa el dallador de la nit

arrencant les fruites verdes dels palafits

les filles tendres

(Grosses rates raten

sota les arrels dels barracots miserables

hissats sobre el llot i l’escòria)

Tu omples el passadís del prostíbul

amb l’enveja de les més velles

que ja no valen ni vint «sols»

eviscerades d’encant i dignitat

consumides per poc més d’una dècada

de penetracions rabioses

La teva cambra és l’última

la més rogenca i la més cara

A tu s’acosten patrons i turistes

que no escatimen per tastar

la vianda més dolça

un pubis poc llepat

pel verí del sofriment col·lectiu

Avui llueixes corona d’atzabeja

diadema d’or i tumbaga amb òpals

oripells que es rovellen

Aviat et llançaran a les bèsties

insatisfetes del poblatxo

perquè en mosseguin les restes

i dintre teu ejaculin

desesperança i frustració

l’orgasme d’oferta

Només tens tretze

o catorze

o quinze anys

i ets la víctima predilecta

en el festí de l’agonia

Ets la fulla caiguda

que el vent de la fúria

assota i volteja i traspassa

amb crueltat i prepotència

Quasi divina bellesa que bategues

al fil de la riba estèril de l’Amazones

¿quin jutge implacable

t’ha dictat sentència?

¿quin despietat destí

t’ha castigat amb tanta severitat?

¿qui ha trenat les flors escarlates

que bramen atrapades a la teva negra cabellera?

A la matinada

tornaràs eixuta i tacada

per la rosada de la ira

Dormitaràs tot el dia

un somni de teranyines esparracades

al ras de la pols d’un bagul

que conté l’ànima de les flors

Un somni tibant com el llaç de cànem

que estreny el coll d’un innocent

A l’horabaixa despertaràs

tremolant dintre l’hamaca

i recomençaràs el ritu del sacrifici

Homes que es creuen molt homes

es postraran davant l’altar

de llavis encetats

Amb mans bastes t’urparan

les sines joves i dures

i t’esgarraparan la seda de les natges

i amb mànec tensat de la venjança

agitaran quimeres sota el teu ventre

Quan surti el sol sagnantment ferit

un xofer fet d’ombres

t’abocarà al merdós terra

a l’entrada del palafit

Ta mare t’ajudarà a pujar

tretze o catorze o quinze escales

de fusta de selva mig podrida

i podràs reposar jove reina esclava

dels bordells d’Iquitos

ACORDS PER LA INSPIRACIÓ

1

Servo als narradors

Contes

falòrnies

aventures

i complexes trames psicològiques

Als poetes reclamo

pulsacions cardials

essències sanguínies

vibracions còsmiques

paraules sòlides com tendons

versos soldats com vèrtebres

justes ressonàncies del llaüt

de l’ànima

2

Alquimistes dels mots

adobeu místics bàlsams

ungüents lírics que hivernin

segur repòs de transcendència

Al fons de la caverna

de les estacions

fecundeu-los i espereu-vos

Quan aquestes essències s’encarnin

fills de paper

guariran les noves generacions

Alquimistes dels mots

enquaderneu naturalesa viva

per llegar als nostres fills veritables

oxigen pur

aigües clares

Nirvanes!

3

Dringa

degoteig místic del so

clamor de lires!

Dringa

coral d’estalactites!

Xiuxiuegeu a les balmes dels eremites

als caus del poetes

Bufeu

Bufeu

Bufeu

Bufeu

lleument les síl·labes

i que avancin al compàs d’eternal ritme

i que avancin al compàs d’eternal ritme

i que avancin al compàs d’eternal ritme

i que avancin al compàs d’eternal ritme

i que avancin al compàs d’eternal ritme

POEMA MAI NO ESCRIT

Al poeta i amic A. Ll.

El meu millor poema
no el trobareu ni en aquest recull
ni en l’altre o l’altre

El millor poema
no l’he escrit amb paper blanc
ni tampoc amb reciclat

El millor poema
el duc imprès als ulls
adherit a la mirada

El millor poema
l’he difós als camins i a les andanes

El millor poema
s’ha incrustat al ferro rovellat
de vaixells transoceànics

El millor poema
penja a les ales de màquines voladores

El millor poema
s’ha desfet amb la pols de les sendes
que enlloc no menen

El millor poema
dorm al fons de les cavernes
al recer d’una balma
a l’era d’un mas silent

El millor poema
l’he vessat als mercadals
de mil ciutats
  de mil aldees
i al jaç florit de la selva
de l’Amazònia

El millor poema
s’ha perdut a la frontera
del viure i el record

El millor poema
està encastat als palmells de les meves mans
als racons inabastables del cervell
a la meva faç desgastada

El millor poema
no és matèria
       és aura
    és essència
(és
    no res per l’Acadèmia)

recull quart
ELS DESCATALOGATS

1
MARE TERRA

Has transcendit innúmers cicles

emmotllant vèrtebra a vèrtebra

a l’espiral fòssil de la vida

Has alenat capvespre a capvespre

la composició de simfonies primitives

que tecleges amb harmònium celeste

Has cisellat els desxifrables signes

les vives transmutacions inscrites

al teu rostre de molsa i d’arena

(…)

Contemplo les columnes d’asfalt

Contemplo les arquitectures desbordades

i els ferits temples amb escalinates

de marbre esmerilat

Contemplo arcs d’acer al llunyedar

que tenallen supuroses línies

com crostes obertes i grises

podrint-se en la teva pell

Contemplo el teu trist cadàver natural

estès al fred murmuri dels astres

que somiquen com perles erosionades

Ho contemplo i clamo per a tu, Terra

2
CIVILITZACIÓ

Som els mateixos cavernaris

porucs i ignorants

arrossegant el mateix estendard

mil·lenni rere mil·lenni

Som els més temuts bàrbars

assolant tot regne

amb la mateixa dalla

que algú mai no oblida

de picar ni d’esmolar

I així erigim

l’omnipotent tron reial

alçat sobre els ossos

dels esquelets de sempre

3
ADVERTÈNCIA

Deturem les agulles del temps

Deturem aquest ritme trepidant

Deturem l’horabaixa i esguardem

rere fumeres d’incendis

rere finestrons sense vidres

rere les fileres dels exèrcits

el nostre esperit es carbonitza

i es podreix contínuament

Cendres per al mateix cultiu!

Si en el jardí sempitern

germinen les llavors

de l’arbre evolutiu

d’ancestrals arrels

naixeran nous brots

Cal que ens estimem les matrius!

4
L’HURACÀ

Ets la torxa que espurneja al laberint

per concebre senders de saviesa

Ets un llaüt que conversa amb l’agonia

i el degoteig de l’arpa de l’amor

Ets l’arbreda

L’alzinar on alena la natura

Ets l’oasi fabulós de tot miratge

Ets l’huracà poètic

que obre el descarnat bagul dels marginats

i despulla d’oripells la túnica humana

5
HARMONIA

Els somnis fugen per les valls

cavalquen en capritxosos núvols volàtils

com crineres de gres

sorgint entre els barrancs

i jugant per la planúria

Assetgen rosades d’òpal

li trenen nius a l’amor

i tot sembla perfecte

6
ARBRE DE LA VIDA

A la vella noguera que vetlla per la meva existència…

i per la dels altres.

Admiro

el teu cos nu

replegat

serè

somniant sobre el glaç

mig endormiscat en la tebior

dins de la terra

Palpo el teu viu esquelet

sense la túnica verda

sense l’ocre mantellina

i capto el vaivé de les forces naturals

i amb elles percaço substàncies

imatges despullades

sublimitat

Serenament sondegen l’essència

les arrels que claves

a la fondària marenostra

Serenament solques el cel

amb místiques artèries

dits elevats

il·lusions vívides

flors per néixer

Hi tinc tants bocins propis

penjats als teus brancatges

a l’interior

l’un

a la superfície

l’altre

7
CAPVESPRE AMB ESPANTAOCELLS

El sol

rítmicament condemnat

en el cadafal d’un turó

t’ofrena el darrer batec

esquitx de sang

palpitació de son

Se’t glaça el cor

et tiba el nas

la fosca et desossa

lenta i afamada

Quan el plor

es vessi per damunt dels draps

i la palla negra

l’eixerit cant dels grills

acotxarà la teva vida

i la nit

esberlades

8
APOTEOSI

L’hivern de les hores

rodola i es gangrena

per la faç del vagabund

però ell somriu desdentat

ombra grisa i groguenca

i amb descaradura xiula

a la muller que passa

ombra vermella i cofoia

Flames desgastades

al vell els ulls li guspiregen

febles torxes que s’apaguen

en els murs tacats d’un laberint sense escapatòria

i foll i emboirat per l’embriaguesa

deixa anar al terra

l’ampolla de priorat o carinyena

El vagabund renega:

«Punyeta! Quina merda!»

I tip de tot i sense nord

s’abraça al seu llençol de cartró

i es pixa en els pantalons

9
L’HIMNE DELS PÀRIES

Les notes agòniques d’un violí

duc clavades a les entranyes

No ho sé pas on vaig escoltar-les

ni puc recordar quan tampoc

Encara les sento grinyolar

endins ben endins

corda a corda

l’arc esperona escorxant el silenci

ferint-me per sempre la memòria

Veus esfereïdores

sons desoladors

que es van desgranar en la meva ànima

que han arrelat a la carn

i ara estenen flors i fulles i espines

Aquell clam anònim

el duc clavat a les entranyes!

10
ELS CONDEMNATS, A L’ARENA!

Aixequeu-vos

de les grades de ciment

descendents maleïts

de l’estirp de Caín

i baixeu a l’arena!

Alceu-vos

espectadors enfosquits

mercenaris de qui sap on

pervertits d’arreu

assassins de dones i criatures

integristes fanàtics

traficants de la mort

Baixeu a l’arena!

No ho sé pas si serà un llamp

o si serà la foguerada

d’una arborescència màgica

o si potser serà l’ardent alè diví

qui encendrà la gran pira on us fondreu

ombres malignes!

I no us parlo pas d’una venjança

sinó de la puresa

Els condemnats, a l’arena!

Rosada i ambre

Rosada i ambre

entre els llençols ella està despullada

cascada delirant

les notes d’una cítara es vessen

perles desgranades del capvespre

raïms de la nit

la màgia dels grills i ella

la muller

APÈNDIX

OPALINA POESIA

ambrat far

amant impalpable

lleu insomni d’ales capritxoses

tu destil·les l’esfullada llum

que brolla a través dels vitralls de la cúpula

del teu temple embruixat

nosaltres com serfs trastocats

som posseïts sense resistència

poetes sentenciats

tu irradies pètals de corall

petits tresors que servarem i aviciarem

polirem i polirem

durant molt temps o bé ràpidament

just abans no venci el termini de presentació d’originals al Premi Tal

ara bella i colossal adés esllanguida quimera

també abstrusa i fútil mercaderia

com pirates delirants vers tu naufraguem

i amb els nostres llavis lacrats

besem les corones del teu nacre marí

sirena al·lucinant

som aquí per sempre seduïts

visionaris i egocèntrics

escorats en el teu ventre

estavellats per la fúria amorosa

esmaltats amb geni i bogeria

ALBERT CANADELL VILALTA va néixer a Tona el 1963. Acabats els estudis de Batxillerat Superior, el 1980, s’inicia com a artesà, fabricant i venent jocs de llautó anomenats Mandales, braçalets gravats a l’àcid, arquetes de fusta decorades, bosses i cinturons de cuir cosits i trenats a mà, filigranes d’alpaca i d’argent… L’any 1997, treballa per una empresa de joieria ubicada a Tona que fabricava models modernistes amb or, esmalts i pedreria. Des del 2000 treballa l’argent per compte propi, no obstant això ha col·laborat amb vàries empreses del ram en tasques de repassats i modelatge.

La seva vessant d’artesà la compagina amb l’escriptura. La seva narrativa, editada en bona part per Emboscall, amb títols com La tribu, Diari d’un il·luminat, Els Camins del Mandala, Dos contes de circ i Òpal de foc, s’inspira en les múltiples situacions viscudes que portà l’autor a diversos continents, i hi immortalitza persones i situacions reals amb pinzellades de màgia. Albert Canadell ha conreat narrativa però també poesia, la publicació recull antològic Del Zenit, i el llibre de poemes Romer en són testimoni.