En Dick ha estat segrestat perquè l’han confós amb una altra persona! Els Cinc estan desesperats. Segueixen el rastre fins a una vella casa sinistra enmig del no-res, i el troben sa i estalvi! Però just quan pensaven que s’havien acabat els seus problemes, es troben tots captius i en greu perill! Qui els rescatarà…?

Enid Blyton

Els Cinc les passen negres

Els Cinc - 08

ePub r1.0

Titivillus 27.06.2019

Títol original: Five Get into Trouble

Enid Blyton, 1949

Traducció: Johanna Givanel, 1974

Il·lustracions: Josep Correas

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

CAPÍTOL PRIMER

PROJECTES DE VACANCES

—Vaja, Ernest, mira que és difícil de tractar amb tu! —digué la tia Fanny al seu marit.

Els quatre nens, asseguts a taula, estaven esmorzant, quiets, però parant unes grans orelles. ¿Què deu haver fet, ara, l’oncle Ernest? En Juli va fer l’ullet a en Dick i l’Anna va donar una puntada de peu a en Jordi, per dessota la taula. ¿Es posaria furiós l’oncle Ernest, com feia moltes vegades?

L’oncle Ernest tenia una carta a la mà, que la seva muller li acabava de retornar després d’haver-la llegida. Aquella carta era la causa que havia originat aquella discussió. L’oncle Ernest va arrugar el front, però va decidir no explotar. En canvi, es posà a parlar amb suavitat.

—Està bé, Fanny, estimada, però, ¿com vols que recordi exactament quan els nens comencen les vacances i si han de venir aquí o bé les han de passar amb la teva germana? Ja saps el treball científic que estic preparant i que en aquest moment és molt important. Jo no puc recordar quan acaben o quan comencen les classes!

—Però, almenys, podries preguntar-m’ho a mi —li contestà la tia Fanny, exasperada—. Realment, Ernest, no sé pas on tens el cap. ¿No recordes la conversa que tinguérem després d’haver decidit que convidaríem en Juli, en Dick i l’Anna a venir a passar les vacances de Pasqua, perquè per aquest temps ells es diverteixen molt a Kirrin i a la platja? Tu vares dir que ja t’arreglaries per a poder donar les teves conferències després de passades les vacances, i no pas donar-les al bell mig de les festes!

—Però aleshores s’acaben tan tard! —va dir l’oncle Ernest—. No em creia pas que passaria això!

—Molt bé, però ja sabies que aquest any la Pasqua cau molt alta i per força havien d’acabar tard —digué la tia Fanny, tot sospirant.

—El pare no pensa en aquestes coses —va dir la Jordi—. Què passa, mare? ¿El pare pensa anar-se’n a la meitat de les nostres vacances, o què?

—Sí —respongué la tia Fanny, tot allargant la mà per tornar a agafar la lletra—. Vejam. Haurà d’anar-se’n dintre dos dies i no em tocarà altre remei sinó acompanyar-lo. No puc pas deixar-vos sols, nens, sense ningú a casa. Si la Joana no estigués malalta, no hi hauria problema, però no podrà pas tornar fins dintre unes dues o tres setmanes.

La Joana era la cuinera. Els nens l’estimaven molt i sentien que estigués absent, ara que havien arribat per passar les vacances de Pasqua.

—Ja ens arreglarem nosaltres mateixos —va dir en Dick—. L’Anna és bastant bona cuinera.

—I jo també la puc ajudar —va afegir la Jordi. El seu veritable nom era Jordina, però tothom li deia Jordi. La seva mare va somriure.

—Oh, Jordi, la darrera vegada que vares fer-te un ou passat per aigua el vas deixar dins el pot, bullint i bullint fins que va quedar tot sec! Em sembla que als altres no els agradaria gaire la teva cuina.

—És que no me’n vaig recordar més que havia deixat l’ou allí —respongué la Jordi—. Vaig anar a cercar el despertador per saber el temps que havia de coure i mentrestant vaig recordar-me que el Timmy no havia sopat i…

—Sí, ja ho sabem —digué la seva mare tot rient—. El Timmy va tenir el seu sopar, però el teu pare va haver d’anar-se’n sense esmorzar!

—Bub! bub! —cridà el Timmy des de sota la taula, quan va sentir el seu nom. Va llepar el peu de la Jordi per tal de recordar-li que es trobava allí.

—Molt bé, tornem al nostre tema —va dir l’oncle Ernest amb impaciència—. Hi ha una cosa certa i és que haig de donar aquestes conferències. He de llegir uns papers molt importants. No cal que vinguis amb mi, Fanny. Pots quedar-te i vigilar els nens.

—No cal pas que la mare es quedi —intervingué la Jordi—. Podríem fer una cosa que ens fa molta il·lusió, però que pensàvem deixar-ho per a les vacances de l’estiu.

—Oh, sí! —digué l’Anna ràpidament—. Podríem fer-ho ara! Deixa’ns-ho fer!

—M’agradaria tant! —prosseguí en Dick.

—Molt bé, però, de què es tracta? —va preguntar la tia Fanny—. Estic completament a les fosques. Si és quelcom de perillós, ja us dic des d’ara que no. De manera que feu-me el favor de dir-me en què consisteix!

—I quan hem fet nosaltres res de perillós? —va exclamar la Jordi.

—Un munt de vegades —respongué la seva mare—. Però bé, quin pla teniu?

—No és res de l’altre món —digué en Juli—. Es tracta, només, que les nostres bicis són estupendes, tia Fanny, i ja saps que per Nadal ens vau regalar dues petites tendes de campanya i ens ho podríem passar «bomba» si sortíem amb les bicis i les tendes i anar a explorar un xic pel camp.

—Fa un temps magnífic i ens podríem divertir molt —va afegir en Dick—. Després de tot em penso que ens vau regalar les tendes perquè les utilitzéssim, oi, tia Fanny? Doncs ara se’ns presenta l’ocasió!

—Jo em pensava que les faríeu servir al jardí o a la platja —respongué la tia Fanny—. La darrera vegada que anàreu a fer càmping, anava amb vosaltres el senyor Luffy. No m’agrada gaire la idea que aneu tots sols, amb les tendes.

—Escolta, Fanny, si creus que en Juli és incapaç de tenir cura dels altres nens, vol dir que té un caràcter molt feble —li digué el seu marit, tot empipat—. Deixa’ls anar, dona! Jo estic segur que en Juli els sabrà dirigir perfectament i que els tornarà a casa, a tots, sans i bons!

—Gràcies, oncle Ernest —li respongué en Juli, el qual no estava gaire acostumat a rebre compliments del seu oncle Ernest. Va donar un cop d’ull als altres nens i va fer una ganyota—. És clar que és molt fàcil de manar aquesta colla, però em sembla que a vegades l’Anna no és gaire obedient!

L’Anna va obrir la boca per contestar, indignada. Era la més petita de tots i, en realitat, la més manejable. Va veure la ganyota burleta d’en Juli i va veure que ho deia de broma. Ella li respongué també amb una ganyota de complicitat.

—Et prometo que seré obedient —va dir amb una veueta innocent, dirigint-se a l’oncle Ernest.

Aquest la va mirar tot sorprès, i va exclamar:

—Vaja! Jo em creia que era només la Jordi la difícil… —va començar a dir l’oncle Ernest, però en veure la mirada d’advertiment de la seva dona, va canviar de to—: Bé, la Jordi era difícil, però ara ja s’ha esmenat força!

—Ernest, ¿no arribaràs mai a comprendre quan en Juli parla seriosament o fa broma? —li respongué la tia Fanny—. Molt bé, si creus, realment, que en Juli es pot encarregar d’aquesta excursió, amb bicicletes i tendes…

—Hurra! Ja està dit! —va cridar la Jordi, i va començar a donar cops a l’esquena d’en Dick—. Podrem sortir demà mateix… Podrem…

—JORDI! No cal donar cops, ni cridar d’aquesta manera —la va renyar la seva mare—. Ja saps que al pare no li agraden aquestes manifestacions, a més, has excitat el Tim. A jeure, Timmy! Mira quines voltes dóna, com un foll!

L’oncle Ernest va aixecar-se per marxar. No li agradava que els àpats s’acabessin amb tot aquell esvalot. Va ensopegar amb l’esverat Timmy, i va respirar quan va haver sortit de l’habitació. Quina olla de grills resultava la casa quan hi havia les quatre criatures i el gos!

—Tia Fanny, ¿de veritat podrem marxar demà mateix? —va preguntar l’Anna, amb els ulls brillants—. És un temps tan bo el mes d’abril!… tan bo com el mateix juliol. Em sembla que no necessitarem pas emportar-nos roba gruixuda…

—Si penseu això, ja us podeu quedar a casa —va començar a dir molt seriosament la tia Fanny—. Durant el dia, amb el sol, pot fer molta calor, però ja se sap que per l’abril no hi ha dos dies iguals. Avui fa calor i demà pot nevar! Juli, t’hauré de donar diners per a poder anar a l’hotel, en cas de pluja, o de mal temps.

Els quatre nens varen decidir immediatament que el temps no seria mai prou dolent!

—Nois! com ens divertirem! —digué en Dick—. Podrem comprar nosaltres mateixos el menjar i ens ho menjarem quan en tinguem ganes. Podrem escollir el lloc on dormirem cada nit i allí hi plantarem les tendes. Podrem anar en bici fins a mitjanit si ens dóna la gana!

—Ooooh! Anar en bici al clar de lluna —exclamà l’Anna—. Serà estupend!

—Molt bé, doncs; és una sort que se us hagi acudit una cosa que us agradi mentre duri la nostra absència —digué la tia Fanny—. Mare meva, tants d’anys que fa que sóc casada amb l'Ernest i encara és capaç d’armar tot aquest embolic sense que jo me n’adoni! Molt bé, molt bé, vaig a arreglar-ho tot i veuré allò que us cal emportar.

Tot d’un cop, la cosa més petita era motiu de gran excitació. Els quatre nens ràpidament anaren a fer cada u la tasca que els havien assignat, que consistia a fer-se els llits i posar en ordre llurs cambres, tot cridant com uns esperitats.

—Renoi!, ¿qui podia pensar-se que demà estarem sols? —digué en Dick posant els llençols i les flassades tot amuntegat.

—Dick! Ja faré jo el teu llit —va cridar-li l’Anna, esgarrifada de veure amb quina rapidesa el feia—. No és possible que el facis així!

—Oh!, sí que és possible! —exclamà en Dick—. Espera i ho veuràs! I, a més a més, també faré el d’en Juli de la mateixa manera. I ja pots tocar el dos i ocupar-te del teu, Anna, plega bé les cantonades, estarrufa’t el coixí i amoixa bé l’edredó, pots fer el que vulguis amb el teu llit, però deixa’m fer el meu al meu gust! Espera marxar amb les bicis, poc et recordaràs dels llits: plegaràs el teu sac de dormir i, ja està!

Mentre parlava, va acabar de fer-se el llit, posant el cobrellit de gairell, i el pijama, de qualsevol manera, dessota el coixí. L’Anna va posar-se a riure i se n’anà a fer-se el seu. Estava molt excitada. Només veia uns dies lluminosos, assolellats, plens de llocs desconeguts, boscos ignorats, grans i petits turons, rierols remorosos, i menjant a les voreres dels camins, i circulant a la claror de la lluna, era això allò que en Dick havia volgut dir? Tot com si fos de màgia!

Tot el dia estigueren molt atrafegats, preparant les motxilles ficant-hi tot allò que haurien de menester; varen plegar les tendes fent-les al més petites possible per tal de lligar-les al portaequipatges; prepararen menjar per em-portar-se’n i no oblidaren d’agafar també uns mapes per tal de guiar-se.

El Timmy va conèixer tot seguit que s’estaven fent preparatius de marxa, i estava segur que ell també hi participaria; demostrava una excitació com la dels nens, movent la cua i bordant, i ficant-se entre cames durant tot el dia. Però ningú no li’n feia cas. El Timmy era un d’ells, un dels Cinc; ell sabia fer-ho gairebé tot, menys parlar, i no era pas qüestió d’anar enlloc sense l’estimat, sense el vell Timmy.

—Suposo que el Timmy us podrà seguir bé a vosaltres en bicicleta, malgrat els quilòmetres que caldrà que feu? —preguntà la tia Fanny a en Juli.

—Ja ho crec! —respongué en Juli—. No li fa pas res al Tim per lluny que anem. Espero que no passaràs angúnia per nosaltres, tia Fanny. Ja saps que el Tim és un bon guardià.

—Sí, ja ho sé. Si no hi anéssiu amb ell, no m’hauríeu convençut de marxar tots sols. El Timmy val tant com qualsevol persona gran per a vigilar-vos!

—Bup!, buuup! —va cridar el Timmy. La Jordi va posar-se a riure—. Saps què diu? Que és tan bo com dues persones grans, mare! —I el Timmy va donar cops de cua a terra.

—Bup!, bup!, bup! —va fer el Timmy. Amb la qual cosa venia a dir: «No dues, sinó tres».

CAPÍTOL II

TOTS CINC EN CAMÍ

L’endemà al matí tot estava ja a punt i ells, preparats per a sortir. Totes les coses havien estat ben empaquetades i lligades amb corretges a les bicicletes, excepte les motxilles, ja que cada nen portaria la seva a l’esquena. Les cistelles eren plenes de menjar per aquell primer dia; quan ja s’ho haguessin menjat tot, en Juli compraria allò que necessitarien.

—Suposo que els frens deuen funcionar bé, oi? —va preguntar l’oncle Ernest, pensant que calia demostrar cert interès pels preparatius i recordant que quan ell era noi i tenia una bicicleta, els frens sempre els tenia espatllats.

—Vaja, oncle Ernest, i és clar que funcionen bé —digué en Dick—. Ni pensar-ho de sortir d’excursió amb els frens o qualsevol altra cosa que no estigui en perfecte estat. El Codi de la Circulació és molt sever amb totes aquestes coses, ja ho saps… i nosaltres també ho sabem!

L’oncle Ernest semblava que no hagués sentit parlar mai del Codi de la Circulació. Vivia en un món propi, un món de teories, càlculs i diagrames, al qual estava desitjant de tornar. Malgrat tot, va esperar cortesament que els nens fessin els darrers preparatius i estiguessin a punt de marxar.

—Adéu, tia Fanny! Digueu-nos de seguida on podrem escriure-us. Doneu-nos l’adreça d’on us allotjareu! —digué en Juli.

—Adéu, mare. No pateixis per nosaltres. Passarem uns dies fantàstics —va cridar la Jordi.

—A reveure, tia Fanny! Adéu, oncle Ernest!

—Fins aviat, oncle! Tia Fanny, ens n’anem!

I així, pedalejant agafaren el camí que s’allunyava de la «Vil·la Kirrin». L’oncle i la tia varen quedar-se drets en el porxo, fent-los adéu, fins que el petit grup va desaparèixer al primer revolt del caminet. El Timmy anava corrent al costat de la bicicleta de la Jordi, amb les seves llargues potes, alegre, pensant que farien una bona passejada.

—Bé, ja estem en camí —va exclamar en Juli, quan varen girar la primera cantonada—. Quina sort de poder anar sols! Estimat oncle Ernest! M’ha agradat que hagi armat tot aquest embolic!

—Quants quilòmetres farem avui? —va preguntar l’Anna—. Per ésser el primer dia caldria que no en féssim massa, altrament, demà no em podré bellugar.

—No anirem pas massa lluny —li va contestar en Dick—. Amb en Juli havíem pensat de fer de 70 a 90 quilòmetres diaris, només. Però si abans trobes que estàs cansada, digues-ho de seguida i ens aturarem. Al capdavall no té importància el lloc de parada.

Aquell matí feia molt bo, donada l’època de l’any. Els nens aviat varen començar a suar. Varen treure’s les jaquetes i les varen lligar al voltant dels cistells. La Jordi semblava, més que mai un xicot, amb els cabells curts que voleiaven al vent. Tots portaven shorts i uns jerseis prims, fora l’Anna que s’havia posat una faldilleta de color gris. Va arromangar-se les mànigues del jersei i els altres la varen imitar.

Anaven fent quilòmetre darrera quilòmetre, fruint del sol i de l’aire. El Timmy anava trotant darrera d’ells, sense cansar-se, penjant-li la rosada llengua fora de la boca. Corria per damunt l’herba de la vorera del camí, quan n’hi havia. Realment, el Timmy era un gos que tenia molt de seny!

Varen fer la primera parada en un poblet que se’n diu Manlington-Tovey. Només hi havia una sola botiga, en la qual es venia de tot, o almenys així ho semblava.

—Espero que venguin cervesa de gingebre —digué en Juli—. Vaig ja amb la llengua fora, com el Tim.

A la tendeta venien llimonada, taronjada, suc de taronger, suc de llima i cervesa de gingebre. Era difícil de decidir-se per una sola cosa. També venien gelats i aviat els nens es trobaren bevent gingebre barrejat amb suc de llima i menjant uns deliciosos gelats.

—Caldrà donar-li un gelat, al Tim. Li agraden molt —va dir la Jordi—. Oi, Timmy?

—Bup! —va dir el Timmy. I va menjar-se un gelat a grans llepades.

—És realment una pena donar gelats al Timmy —digué l’Anna—. Se’ls empassa tan de pressa que no té temps de saber quin gust tenen. No, Timmy, baixa. Ara vaig a acabar-me el meu gelat i no te’n deixaré llepar gens!

El Timmy se n’anà a beure aigua amb un bol que la botiguera va treure per a ell. Va beure més i més i després va estirar-se a terra, esbufegant.

Els nens varen comprar-se cada u una ampolla de gingebre per a beure-se-la amb el dinar i emprengueren altre cop el camí. Ja començaven de pensar amb plaer amb els sandvitxos que portaven empaquetats per a ells.

L’Anna va fixar-se en unes vaques que estaven pasturant en un prat a la vora del camí per on ells passaven.

—Ha d’ésser molt terrible haver nascut vaca i menjar solament herba insípida —va dir l’Anna a la Jordi.

Pensa en tot allò que una vaca es perd. No pot menjar mai un bon sandvitx d’ou dur i enciam, no pot mai assaborir una lionesa de xocolata, no pot prendre’s mai un ou passat per aigua, així com tampoc no pot beure un bon got de cervesa de gingebre! Pobres vaques!

La Jordi va posar-se a riure.

—Quines bestieses penses, Anna —li digué—. Ara em fas venir més ganes de menjar, parlant de sandvitxos d’ou dur i cervesa de gingebre. Jo sé que la mare ens ha preparat uns sandvitxos d’ou dur i d’altres amb pernil.

—Això no està bé —va exclamar en Dick, deixant el camí i ficant-se per dins d’uns matolls, fent tentines damunt la bicicleta d’una manera perillosa—. Dic que no està bé això de parlar contínuament de menjar. Juli, ¿què me’n dius si mengéssim, ja?

Va ésser un pícnic excel·lent, el primer que feren en un camp. Es trobaven voltats de floretes del camp i els arribava la flairada de violetes amagades. Sentien cantar alegrement un tord que estava en una branca d’avellaner, mentre un parell de pinsans cridaven «pink, pink», cada vegada que el tord emmudia.

—Prepareu la banda i les condecoracions! —va fer en Juli, assenyalant amb la mà els ocells cantaires i les flors—. És ben cert que tot és molt bonic! Ens fa falta solament un cambrer que vingui i que ens presenti el menú.

Un conill els estava observant, mig amagat, amb les orelles ben dretes i amb aire interrogador.

—Mireu, ja tenim el cambrer —va dir en Juli—. Què ens pots oferir, avui, conillet? ¿Un bon pastís de conill, potser?

El conillet va fugir com un esperitat. Havia sentit l’olor del Timmy i va tenir pànic. Els nens rigueren molt perquè cregueren que només de citar el pastís de conill, l’havien esparverat. El Timmy va veure com l’animalet fugia, però va trobar prudent de no moure’s d’on era.

—Molt bé, Timmy! És la primera vegada que veig que deixes tranquil un conill —va dir en Dick—. Deus tenir molta calor i deus estar cansat. Jordi, ¿tens quelcom per a ell per menjar?

—És clar que sí —va dir la Jordi—. Jo mateixa li he preparat uns sandvitxos.

I, en efecte, així ho havia fet. Havia anat a comprar carn picada i havia preparat dotze sandvitxos per al Timmy, ben preparats i empaquetats.

Tots varen posar-se a riure. A la Jordi no li sabia mai greu de treballar per al Timmy, el qual va cruspir-se uns sandvitxos goludament, remenant amb gran força la cua contra terra. Estaven tots asseguts damunt l’herba, menjant alegrement, sentint-se feliços de trobar-se tots junts a l’aire lliure i menjant, amb gana, un suculent pícnic.

L’Anna va cridar de sobte:

—Jordi! Mira què estàs fent! T’estàs menjant un dels sandvitxos del Timmy!

—Mare meva! —va exclamar la Jordi—. Ja em semblava que era un xic dur. Dec haver donat un dels meus al Timmy i ara em menjo els d’ell. Ho sento, Timmy!

—Bup! —va contestar el Timmy, ben educat, i va acceptar un dels sandvitxos.

—Ell va endrapant sense saber si en menja vint o cinquanta —va recalcar en Juli.

—Ja s’ha acabat els seus? Molt bé, doncs, vigileu, perquè si badeu es menjarà els vostres. Vaja! Escolteu: l’or-questa ja torna a començar!

Tots escoltaren en silenci. Semblava que el tord els digués: «Vigileu per on aneu! Vigileu per on aneu - aneu - aneu!».

—Semblen els rètols recomanant prudència —va dir en Dick recolzant el cap damunt un tou d’herba—. Perfectament, ocellet. Ja anirem amb compte, però ara farem una becaina; per tant, que la banda no canti massa fort.

—Trobo que és una bona idea això de fer una becaina —va dir en Juli, badallant—. Per ara portem molt bona marxa. No hem de cansar-nos massa el primer dia. Surt de damunt les meves cames, Tim, peses massa, amb tots els sandvitxos que t’has cruspit!

El Timmy va separar-se d’en Juli i va dirigir-se cap a la Jordi i es posà al seu costat, llepant-li la cara. La Jordi el va empènyer.

—No llepis, tant, Timmy —va dir-li mig adormida—. Fes de guardià, tal com ha d’ésser un bon gos, vigilant que ningú no ens toqui les bicicletes.

El Tim sabia molt bé què volia dir «guardià». Així que va sentir aquesta paraula, va posar-se dret, vigilant, mirant pel voltant, i ensumant, a la vegada. ¿Hi havia algú pels voltants? No. No es veia ningú, ni se sentia ningú, ni s’olorava, tampoc, res d’estrany. El Timmy va tornar a jeure altre cop, amb una orella dreta i un ull mig aclucat. La Jordi sempre quedava sorpresa de veure que el Timmy podia dormir només amb un ull tancat i una orella a punt de sentir qualsevol soroll. Va pensar que ho diria a en Dick i a en Juli, però va veure que dormien com troncs.

Aviat ella també va adormir-se. Ningú no va anar a molestar-los. Un pit-roig va apropar-se als nens, mirant-los amb curiositat, i, amb el caparró posat de gairell, va pensar si fóra una bona idea d’arrencar uns quants pèls de la cua del Timmy per a poder fer el seu nou niu. El Timmy va obrir més l’ull i el pit-roig va comprendre que no seria oportú de jugar cap picardia al Timmy.

El pit-roig aixecà el vol. El tord va cantar novament i el conill va fer altra vegada la seva aparició. L’ull del Timmy va obrir-se completament. El conill va desaparèixer. El Timmy va deixar escapar un petit ronc. Estava despert o bé dormia? El conill no va voler-ho esbrinar.

Eren ja dos quarts de quatre quan van començar a despertar-se un a un. En Juli va mirar el rellotge.

—Caram! però si gairebé ja és l’hora de berenar! —va dir, a la qual cosa l’Anna va deixar anar una petita exclamació.

—Però si es pot dir que acabem de dinar!; jo estic tan replena que no m’hi cap res més.

En Juli somrigué.

—Perfectament. Ens guiarem pels nostres estómacs i no pas pels nostres rellotges, Anna. Vinga, aixeca’t d’un cop, altrament ens n’anirem i et deixarem.

Varen treure les bicicletes d’aquell prat ple de floretes i emprengueren, novament, la ruta. Sentien, agradablement, el vent que acaronava els seus rostres. L’Anna va rondinar un xic.

—Oh, nois! Ja començo de sentir-me cansada. Juli, ens cal fer, encara, molts quilòmetres?

—No, no gaires més —va respondre en Juli—. Penso que podríem seguir fins a l’hora de berenar; aleshores ens aturarem per comprar el sopar i l’esmorzar de demà, en el pròxim poble, i muntarem les tendes en algun lloc que ens agradi, per passar-hi la nit. He vist en el mapa que hi ha un petit llac i potser podríem nedar-hi una estona, si aconseguim trobar-lo.

Tots varen trobar la idea magnífica. La Jordi va pensar que no li faria res de pedalejar un xic més, per tal de poder nedar en el llac.

—És un projecte formidable —va dir, entusiasmada—. Sí, formidable! Em sembla que hauríem de planejar tota la nostra excursió al voltant de llacs, per tal de poder, sempre, nedar a la tarda i al matí!

—Bup! —assentí el Timmy, donant voltes al voltant de la bicicleta de la seva mestresseta—. Bup!

—El Timmy també ho aprova —digué la Jordi, rient—. Però sembla que no s’ha endut la tovallola!

CAPÍTOL III

UN DIA MAGNÍFIC I UNA NIT MAGNÍFICA

Els Cinc varen divertir-se molt aquella tarda.

Varen prendre el te a dos quarts de cinc, aproximadament, i després compraren allò que necessitaven per al sopar i l'esmorzar de l’endemà: uns panets, pasta d’anxoves, una coca farcida de confitura, molt ben posada dins una capsa de cartó, taronges, llimonada, un gran enciam i uns quants sandvitxos de pernil, tot plegat va fer una bona compra!

—És d’esperar que no ens ho menjarem tot per a sopar i ens quedem sense res per a esmorzar —va dir la Jordi, tot col·locant els paquets dels sandvitxos en la cistella de la seva bicicleta—. Baixa, Timmy! Això no és per a tu. T’he comprat un estupend os que t’entretindrà durant moltes hores!

—Molt bé però no li donis quan ens fiquem al llit, ja que fa tant de soroll quan rosega, que no hi ha manera de dormir —va advertir l’Anna.

—Doncs a mi no hi ha res que em privi de dormir aquesta nit —va contestar en Dick—. Encara que es produís un terratrèmol! Ja estic desitjant ficar-me en el meu sac de dormir.

—Em fa l'efecte que no serà necessari de muntar les tendes aquesta nit —va dir en Juli, mentre inspeccionava el cel, que apareixia clar i net de tot núvol—. Caldrà que pregunti a algú els pronòstics de la ràdio sobre els temps, en el butlletí de les sis. Francament, em sembla que ens podem ficar en els sacs de dormir, tranquil·lament, tenint el cel per sostre.

—Quina sort! —exclamà l'Anna—. M’agradarà de passar la nit mirant les estrelles.

Els pronòstics respecte al temps eren bons. «Temps suau, clar i bo».

—Molt bé —digué en Juli—. Això ens estalviarà molta feina, ja que no tindrem necessitat de desfer els paquets de les tendes de campanya. A veure, ¿ja ho tenim tot? Algú creu que caldria comprar més menjar?

Les paneres de les bicicletes eren completament plenes. Ningú no cregué que fos necessari de ficar-hi res més.

—Podríem ficar-hi més coses si el Timmy carretegés els seus ossos —digué l'Anna—. La meitat de la meva panera està ocupada amb aquests enormes ossos del Timmy. Jordi, ¿no se t’acut cap idea per tal que el Timmy portés el seu menjar? Estic completament segura que és capaç de fer-ho.

—És clar que és capaç de fer-ho —respongué la Jordi—. Però és massa llaminer, Anna. Ja ho saps prou. Si ho portés ell s’ho menjaria tot d’un cop. Els gossos són capaços de menjar a qualsevol hora.

—Quina sort —va fer en Dick—. Tant de bo pogués fer-ho jo també. M’empipa haver de descansar entre els menjars!

—Ara, anem cap al llac —digué en Juli, plegant el mapa que havia estat estudiant—. Només falten uns nou quilòmetres per arribar-hi. Se’n diu «El Bassal Verd», però em sembla que és molt més gran que no pas un bassal. Caram, ens anirà molt bé de prendre un bany. Em sento molt enganxós i acalorat!

Varen arribar al llac cap a dos quarts de set, més o menys. Era un lloc preciós; a la vorera del llac hi havia una petita barraqueta, la qual, durant l’estiu, era utilitzada pels banyistes per a despullar-se i vestir-se. Ara era tancada i les cortinetes de les finestres eren corregudes.

—ISuposo que podrem fer-hi una sucada, si ens ve de gust…? —preguntà en Dick, dubtant—. No serà prohibit, oi?

—No. No veig pas cap rètol que digui «Prohibit» —va dir en Juli—. L’aigua no deu ésser gaire calenta, ja que només som a mig abril. Però, al capdavall, ja estem acostumats a dutxar-nos cada matí amb aigua freda i estic segur que el sol l’ha caldejada un xic durant tot el dia. Anem a posar-nos els banyadors.

Varen canviar-se darrera d’uns arbusts i després corregueren cap al llac. En realitat, l’aigua era gelada. L’Anna només va entrar i tornà a sortir immediatament.

La Jordi va anar-se’n amb els nois, nedant, i tots tres retornaren, alegres i contents.

—Mare de Déu, l’aigua està feta un glaç! —va dir en Dick—. Veniu, farem una carrera. Mireu l’Anna, ja està vestida. On és el Timmy? ¿No et fa res l’aigua freda, Timmy?

Varen posar-se a córrer al voltant del llac com uns folls. L’Anna, mentrestant, s’ocupava preparant el sopar. Ara el sol ja se n’havia anat a la posta i malgrat que la tarda era esplèndida, la calor que havia fet durant el dia s’havia anat dissipant. L’Anna se sentia molt confortable amb el seu blazer.

—Pobreta Anna! —va dir en Dick quan, finalment, s’hi varen acostar, un cop vestits i amb els blazers posats, per escalfar-se—. Mireu ja té el sopar preparat. Ets una mestressa de casa excel·lent, Anna. Jo crec que si ens quedéssim aquí més d’una nit, se les arreglaria per a tenir el seu rebost, i trobaria un lloc per a rentar i un altre per a guardar els draps de la pols i les escombres!

—Ets un beneit, Dick —li respongué l’Anna—. Hauries d’estar satisfet que jo ho tingui tot a punt i us prepari el menjar. Oh, Timmy! Fora d’aquí! Baixa! Mireu: ha esquitxat tot el menjar amb l’aigua del llac. Hauries hagut d’eixugar-lo, Jordi. Ja saps com s’espolsa després de banyar-se.

—Ho sento —va dir la Jordi—. Tim, digues que ho sents molt. Demana perdó. ¿Per què has d’ésser tan esvalotat, sempre? Si m’espolsés com tu, tota jo sortiria volant pels aires. Fins els cabells, els dits i les orelles!

El sopar fou tan deliciós com el dinar, a la llum del capvespre, mirant com sortien les primeres estrelles de la nit, en el cel. Tant els nens com el Timmy se sentien molt cansats, però feliços. Era el començament de la seva excursió i els començaments sempre resulten bons; els dies transcorren com si no tinguessin fi i es té la certesa que el sol lluirà cada dia.

Un cop acabat el sopar no varen trigar gaire a en-fundar-se dins els seus sacs de dormir. Els havien disposats en filera per poder parlar si volien. El Timmy estava excitat. Es va passejar solemnement per damunt dels nens i aquests el varen rebre amb grans crists i amenaces.

—Timmy! Com t’atreveixes… I amb tot el que he menjat per sopar!

—Timmy! Bestiota! Treu aquestes potes de damunt meu! De seguida!

—Jordi, vaja! Bé podries dir al Timmy que no es passegés com està fent, damunt nostre! Suposo que no pensa fer-ho tota la nit, veritat?

El Timmy mirava, tot sorprès de sentir aquelles exclamacions. Finalment, va estirar-se al costat de la Jordi, després de provar de ficar-se dins el sac de dormir d’ella. Per fi, la Jordi va aconseguir lliurar-se de les seves llepades.

—Oh, Timmy, t’estimo molt, però no m’agrada tenir la cara mullada. Juli, mira quina estrella tan preciosa; sembla una gran bombeta. Quina és?

—En realitat, no és cap estrella, sinó Venus, un planeta —va respondre en Juli mig endormiscat—. Però li diuen l’Estrella «Vespertina»; Jordi, ¿com és que no ho sabies? No t’ensenyen res al teu col·legi, doncs?

La Jordi va intentar de donar una puntada de peu a en Juli, a través del seu sac de dormir. Sense aconseguir-ho, va fer un badall molt sorollós i va encomanar-lo a tots els altres.

L’Anna va caure adormida immediatament. Era la més petita de la colla i es cansava més aviat que els altres en les llargues passejades que feien, però, malgrat tot, els seguia amb força valentia. Durant un moment, la Jordi va contemplar l’estrella vespertina, però caigué ràpidament, també, en un son profund. En Juli i en Dick parlaren en veu baixa durant uns minuts. El Timmy estava completament silenciós. Estava cansat pels quilòmetres que havia hagut de córrer a bona marxa.

Ningú no va moure’s en tota la nit, ni tan sols el Timmy. Aquest ni tan sols va adonar-se d’un grup de conills que jugaven no molt lluny d’allí. Va moure lleument una orella quan un mussol va cridar per allí als voltants i no es bellugà quan va caure-li damunt el cap un escarabat. Però si la Jordi s’hagués mogut o hagués pronunciat el seu nom, s’hauria ben despertat a l’acte, i tirat damunt d’ella llepant-la afectuosament. La Jordi era el centre del seu món de dia i de nit.

L’endemà aparegué també el dia esplèndid i clar. Era molt agradable de despertar-se i sentir damunt les galtes la caloreta del sol i oir cantar a ple pulmó un tord. «Potser és el mateix tord d’ahir —va pensar en Dick, encara mig adormit—. Ens està dient: “Tingueu compte amb el que feu - feu - feu”, igual com l’altre».

L’Anna va incorporar-se lentament, preguntant-se si caldria preparar l’esmorzar per als altres, o potser voldrien prendre un bany, primerament.

En Juli va començar d’espavilar-se i va fer un badall, mentre sortia del seu sac de dormir. Va somriure a l’Anna.

—Bon dia, Anna —li digué—. ¿Has passat una bona nit? Em trobo com nou, aquest matí!

—Em sento una mica rígida —digué la nena—. Però suposo que aviat em passarà. Hola, Jordi! ¿Ja t’has despertat?

La Jordi murmurejà entre dents alguna cosa dins del seu sac de dormir. El Timmy va allargar una pota i la va posar damunt d’ella, tot grunyint. Volia que s’alcés per anar a fer unes corregudes amb ella.

—Calla, Tim! —li va ordenar la seva mestressa des del fons del sac—. No veus que dormo?

—Me’n vaig a banyar —va cridar en Juli—. No vol venir ningú amb mi?

—Jo, no. És massa freda per a mi —va contestar-li l’Anna—. Sobretot al matí. Em sembla que a la Jordi tampoc no li diu res un bany, ara. Aneu-vos-en vosaltres dos. Mentrestant aniré preparant l’esmorzar perquè estigui a punt quan tornareu. Em sap greu de no poder-vos donar res de calent per a beure, però no hem portat cap tetera.

En Juli i en Dick es dirigiren cap al Bassal Verd mig adormits, encara. L’Anna va sortir del seu sac i va ves-tir-se ràpidament. Va decidir d’anar fins al llac, amb l’esponja i la tovallola, per tal d’eixorivir-se completament amb l’aigua freda. La Jordi encara seguia dins el seu sac de dormir.

Els dos nois havien arribat gairebé al llac. Ah!, ara es podia veure bé per entremig dels arbres, brillant com una maragda. Feia molt bonic.

De sobte varen descobrir una bicicleta recolzada a un arbre. Es varen quedar sorpresos. No era cap de les d’ells. Pertanyia, doncs, a algú altre.

Aleshores varen sentir un xipolleig dins el llac i varen córrer cap aquell indret. Algú es devia estar banyant.

En efecte, hi havia un xicot dins el llac i es veia el seu cap, daurat i humit, brillant al sol del matí. Nedava ràpidament a través del llac, formant una estela a mesura que anava allunyant-se. De sobte va veure en Dick i en Juli i va nedar vers ells.

—Hola! —digué, sortint de l’aigua—. ¿Veniu a nedar, també? És bonica la meva piscina, oi?

—Què vols dir? És teu, aquest llac? —va preguntar en Juli.

—Bé, meu, no ho és. És del meu pare, Thurlow Kent —va contestar el noi.

En Juli i en Dick havien sentit parlar d’en Thurlow Kent, un dels homes més rics de la contrada. En Juli va mirar aquell noi amb cert recel.

—Si es tracta d’una piscina particular, aleshores no ens banyarem —digué.

—Oh, no sigueu beneits! Veniu! Fem una carrera fins a l’altra banda —va cridar el noi, esquitxant-los amb l’aigua freda.

I tots tres es llançaren dins l’aigua verdosa amb els braços forts i colrats pel sol. Quin començament de jornada tan formidable, amb aquell dia tan assolellat!

CAPÍTOL IV

EN RICARD

L’Anna va estranyar-se de veure tres nois en lloc de dos, al Bassal Verd. Va romandre vora l’aigua mirant-los, sorpresa, amb l’esponja i la tovallola a la mà. ¿Qui era el tercer noi?

Tots tres es dirigiren vers on era l’Anna, esperant-los. Aquesta va mirar tímidament aquell noi foraster. No era pas molt més gran que ella i no tan alt com en Juli o en Dick. Però era molt robust i tenia uns ulls blaus riallers. Va fer un gest tirant-se els cabells mullats endarrera.

—Hola! —digué l’Anna, somrient-li—. ¿Com et dius?

—Ricard —va respondre ell—. Ricard Kent. I tu, com et dius?

—Anna —va contestar la nena—. Estem fent una excursió amb bicicleta.

—Els nois no s’havien preocupat encara de presentar-se. Encara estaven panteixant per l’efecte de la regata.

—Jo sóc en Juli i aquest és el meu germà, Dick —digué en Juli, gairebé sense alè—. Suposo que no haurem comès cap infracció envaint les vostres terres i la vostra aigua!

En Ricard somreia.

—Sí que n’heu comès una, però no té cap mena d’importància. Jo us dono el meu permís! Podeu banyar-vos a la piscina i passejar per les terres tant com vulgueu.

—Oh, moltes gràcies —digué l’Anna—. Suposo que deu ésser del teu pare aquesta propietat, veritat? Com que no diu ni «Prohibit», ni «Particular», ni res, nosaltres no ho sabíem. T’agradaria d’esmorzar amb nosaltres? Si vols anar a vestir-te amb ells, és allí on hem passat la darrera nit.

L’Anna va rentar-se les mans i la cara a la piscina, amb l’esponja, tot sentint l’enraonament dels nois darrera els arbusts on havien deixat la roba. Després se n’anà, ràpida, cap al campament, per tal d’arreglar els sacs de dormir, i preparar un bon esmorzar. La seva cosina seguia dormint dins el seu sac; només li sortia el cap amb tot de rínxols curts que la feien semblar un noi.

—Jordi! Aixeca’t! Tenim un convidat a esmorzar! —li digué l’Anna, tot sacsejant-la.

La Jordi, enfadada, es va desprendre de les seves mans, creient que es tractava d’un argument perquè s’aixequés i l’ajudés a preparar l’esmorzar. L’Anna ja no li digué res més. Molt bé —va pensar—, que la trobin al llit, si és això que ella vol!

Va començar a preparar tot el menjar, disposant-lo amb molta cura. Quina bona idea varen tenir de comprar dues ampolles de suc de llima! Així n’hi hauria una per a en Ricard.

Varen arribar els tres nois, amb els cabells ben allisats i encara humits. En Ricard va veure la Jordi dins el sac de dormir, mentre el Timmy se li acostava per saludar-lo. Va fer unes moixaines al gos. Aquest, per la flaire, va endevinar que aquell nen tenia gossos a casa seva, i el va anar olorant amb molt d’interès.

—Qui dorm en aquest sac? —va preguntar en Ricard.

—La Jordi —va contestar l'Anna—. Té molta son i no es desperta. Endavant; ja tinc l'esmorzar preparat. ¿Us agradaria de començar pels panets amb la pasta d’anxoves i l'enciam? També hi ha suc de llima si us agrada. La Jordi va sentir la veu d’en Ricard mentre parlava amb els altres i va quedar estupefacta. Qui era aquell? Va asseure’s, amb els ulls mig aclucats i tot el cabell esbullat i curt. En Ricard va creure, veritablement, que era un noi. En tenia tot l’aspecte i, a més, es deia Jordi!

—Bon dia, Jordi —li digué—. Suposo que no m’estic menjant el teu esmorzar, oi?

—I tu, qui ets? —va preguntar la Jordi. Els seus cosins li ha varen dir.

—Visc a uns tres quilòmetres d’aquí —va dir el noi—. He vingut aquest matí amb la bicicleta a nedar una estona. Em sembla… perdoneu un moment, potser fóra millor que anés a cercar la bici i la portés cap aquí. D’aquesta manera podria vigilar-la.

En Ricard corregué a cercar la bicicleta. La Jordi ho aprofità per a sortir del sac i vestir-se. Estigué de retorn abans que en Ricard tornés i va posar-se a menjar. En Ricard va arribar arrossegant la bicicleta.

—Ja la tinc aquí —i la va deixar caure al seu costat—. No voldria pas haver de dir al meu pare que l’he perduda, igual com les anteriors. Té un geni…

—El meu pare també té molt de geni —va confessar la Jordi.

—Et pega? —va preguntar en Ricard tot donant al Timmy un bocinet de pa amb pasta d’anxova.

—És clar que no —va replicar la Jordi—. Solament té el geni molt fort, però res més.

—Doncs el meu es posa rabiós i furiós, tant com vulgueu, i si algú l’ofèn o li fa alguna trastada, ja es pot preparar, perquè és com els elefants, que mai no obliden —digué en Ricard—. Al llarg de la seva vida s’ha creat molts enemics. L’han amenaçat moltes vegades i ha de tenir un guardaespatlles per a protegir-lo.

Tots escoltaven molt interessats. En Dick gairebé desitjava haver tingut un pare com aquell. Amb quina satisfacció explicaria als nois de l’escola que el seu pare tenia un guardaespatlles!

—A què s’assembla el seu guardaespatlles? —preguntà, encuriosida, l’Anna.

—Oh, n’hi ha de tota mena. Però tots són uns tipus alts i forts, amb cara de «pintes» i, probablement, ho són —contestà en Ricard, content d’haver despertat la curiositat del seu auditori—. El que tenia l’any passat era espantós: tenia uns llavis gruixuts com no us podeu imaginar, i un gran nas, que si el miràveu de perfil semblava que s’hagués posat una carota.

—Mare meva! Ha d’esser horrible. ¿Encara el té, el teu pare?

—No. Un dia va fer no sé què que el va fer enfadar molt i després d’una gran baralla, el va acomiadar —digué en Ricard—. Aquest fou el final. Jo ho vaig trobar molt ben fet, perquè l’odiava. Donava unes puntades de peu als gossos, terribles!

—Oh, quin animal! —va exclamar la Jordi, horroritzada—. I va posar els seus braços al voltant del coll del Timmy com si tingués por que algú anés a donar-li una puntada de peu, també.

En Juli i en Dick s’estaven preguntant si podien creure tot allò i varen arribar a la conclusió que els contes d’en Ricard resultaven molt exagerats i seguiren escoltant-los molt divertits, però gens espantats, com les nenes, que estaven pendents de cada paraula que en Ricard deia.

—On és el teu pare, ara? —va preguntar l’Anna—. Té un guardaespatlles especial, en aquest moment?

—Gairebé! Aquesta setmana és a Amèrica, però tornarà aviat en avió, acompanyat del seu guardaespatlles —digué en Ricard tot bevent-se la resta de l’ampolla de suc de llima—. Nois, que n’és de bo! Quina sort teniu que us permetin d’anar tots sols, amb les vostres bicis i dormir allà on us plau. La meva mare no m’ho deixaria fer mai; té tanta por que em passi alguna cosa…

—Potser et convindria que et lloguessin un guardaespatlles, també —va suggerir en Juli, burleta.

—Ja miraré jo d’esquivar-lo —va assegurar en Ricard—. De totes maneres, ja tinc una mena de guardaespatlles.

—Sí? On el tens? —va preguntar l’Anna, mirant al seu voltant com si hagués de sortir d’algun lloc algun ho-menàs terrible.

—Bé, em refereixo al meu tutor, durant les vacances —contestà en Ricard, fent pessigolles a les orelles del Timmy—. Es diu Lomax i és un home espantós. M’obliga que li expliqui tot el que faig cada vegada que surto, com si fos un nen petit com l’Anna.

L’Anna va indignar-se.

—Jo no demano permís a ningú quan vull sortir —va replicar-li.

—Però, de totes maneres, crec que a nosaltres tampoc no ens deixarien anar sols d’excursió si no ens acompanyés el vell Timmy —va dir en Dick, francament—. El Timmy és millor que qualsevol guardaespatlles i que cap tutor. M’estranya que no tinguis un gos.

—Oh!, en tinc almenys cinc —va replicar en Ricard, tot cofoi.

—Com es diuen? —va preguntar la Jordi, desconfiada.

—Mmmm… si, Bunter, Biscuit, Brownie, Bones i mmm… si, Bonzo —va dir, somrient, en Ricard.

—Quins noms tan estúpids! —va saltar la Jordi amb menyspreu—. Mira que posar-li a un gos «Biscuit». Deus estar guillat!

—Tu calla —cridà en Ricard, furiós—. No tolero que ningú em digui que estic guillat!

—Doncs hauràs de tolerar que t’ho digui jo —replicà la Jordi—. Jo crec que posar per nom «Biscuit» a un gos, a un bon gos, a un gos decent, és estar guillat!

—Hauràs de lluitar amb mi —digué en Ricard, deixant sorpresos a tots. Va posar-se dret—. Vinga! Aixeca’t!

La nena va aixecar-se. En Juli va allargar el braç i la va fer tornar a seure.

—Res d’això. Te n’hauries de donar vergonya —digué en Juli, dirigint-se a en Ricard.

—Vergonya? Per què? —va posar-se a cridar en Ricard. Era evident que el seu pare i ell tenien el mateix geni.

—Bé passa que no és costum de barallar-se amb noies —va contestar en Juli, rient—. O potser tu sí? Pots rectificar si és que m’equivoco.

En Ricard va mirar-lo sense comprendre.

—Què vols dir amb això? —va contestar—. Noies? I és clar que no em barallo amb noies. Un noi com cal no pega mai a una dona. Però és amb aquest noi, com se diu?, que em vull barallar, ho entens?

Amb gran sorpresa seva, va veure com l’Anna, en Juli i en Dick feien una gran riallada. El Timmy bordava com un boig, content del final de la baralla. Solament la Jordi estava emmurriada i molt seriosa.

—Però, què passa, ara? —va preguntar, agressivament, en Ricard—. Què té de divertit tot això?

—Ricard, Jordi no és cap noi, és una noia —va explicar finalment en Dick—. Déu meu! I ella acceptava de barallar-se amb tu! Com dos foxterriers per un rosegó de pa!

En Ricard va quedar amb la boca oberta per la sorpresa. Va mirar, avergonyit, la Jordi.

—Caram! De veritat ets una noia? —va dir-li—. Doncs et comportes com un noi, però és que també ho sembles. Ho sento, Jordi. És cert que et dius Jordi?

—No, em dic Jordina —va contestar la Jordi, amb un xic més d’amabilitat veient l’excusa que li presentava en Ricard i, en el fons, molt contenta que l’hagués confosa amb un noi, ja que sempre havia preferit ésser un noi i no una noia.

—Per sort no ens hem barallat —va dir en Ricard amb vehemència—. Al primer cop t’hauria tirat a terra.

—Molt bonic! M’agrada això! —exclamà la Jordi, posant-se com una fúria. En Juli va fer-la enrera amb la mà.

—Ara, calleu tots dos i no sigueu estúpids. ¿On és el mapa? És hora que li donem un cop d’ull per tal de decidir què farem avui, i fins on arribarem.

Afortunadament, la Jordi i en Ricard acabaren fent les paus.

Al cap d’un moment, sis caps —incloent-hi el del Timmy— s’ajuntaven damunt el mapa. En Juli va ésser qui prengué una decisió.

—Anirem cap a Middlecombe Woods, mireu, ¿veieu aquí en el mapa? Ja està dit. Resultarà una excursió molt bonica i molt divertida.

Potser sí que resultaria una excursió bonica, però potser seria molt més que això.

CAPÍTOL V

SIS EN LLOC DE CINC

—Escolteu una cosa —va dir en Ricard quan varen haver enterrat les escombraries i comprovat que no tenien cap rebentada a les bicicletes—. Escolteu, tinc una tia que viu en direcció d’aquells boscos. Si aconsegueixo que la meva mare em deixi anar amb vosaltres, ¿em voldreu? De passada, podré saludar la meva tia.

En Juli va mirar en Ricard dubtant. No estava massa segur que en Ricard anés, realment, a demanar permís.

—Molt bé, però no triguis massa. És clar que no ens fa res que vinguis amb nosaltres. De passada, podem deixar-te a casa la teva tia.

—Me’n vaig tot seguit a demanar el permís a la mare —va dir en Ricard, i va anar corrent a cercar la seva bicicleta—. Ens trobarem a Croker’s Còrner. Ja sabeu on és, pel mapa. Això ens estalviarà temps, perquè podré anar-hi des d’allí, ja que no resulta massa lluny de casa meva.

—Molt bé —digué en Juli—. Jo, cal que reajusti els frens de la meva bici, en tinc per uns deu minuts, més o menys. Tens temps, doncs, d’anar a casa teva a demanar el permís per a venir i anar a trobar-nos; t’esperarem a Croker’s Còrner deu minuts. Si al cap d’aquest temps no has vingut, comprendrem que la teva mare no et deixa venir. Digues a la teva mare que et deixarem sa i bo a casa de la teva tia.

En Ricard muntà a la bicicleta i se’n va anar, tot excitat.

L’Anna va començar de recollir-ho tot i la Jordi l’anava ajudant. El Timmy es ficava per entre les cames de tots, ensumant, cercant restes de menjar.

—Algú creuria que està afamat! —digué l’Anna—. Doncs ha esmorzat molt més que no pas jo! Timmy! Si et fiques entremig de les meves cames, et lligaré.

En Juli va arreglar els frens de la seva bicicleta, amb l’ajuda d’en Dick. Ja havien planejat on caldria aturar-se per a comprar menjar per dinar, i malgrat que el camí fins a Middlecombe Woods era més llarg que el que varen fer el dia abans, se sentien capaços de fer més quilòmetres en aquesta segona jornada. El Timmy també tenia ganes de posar-se en marxa. Era un gos molt gran i sentia molta necessitat de fer exercici.

—Vejam si t’aprimes una mica, Timmy —li digué en Dick—. No m’agraden els gossos grassos, ja ho saps. Només són bons per a caminar com els ànecs i bufar!

—Dick! El Timmy mai no ha estat gras! —va replicar-li la Jordi, indignada, però va callar en sec en veure el somriure burleta d’en Dick. Es donaria un parell de bolets a si mateixa. Sempre passava el mateix. Li prenia el pèl, com sempre. ¿Per què s’enfadava sempre quan en Dick es burlava d’ella ficant-se amb el Timmy? Li va donar un afectuós cop de puny.

Varen muntar a les bicicletes. El Timmy, content, va posar-se a córrer. Varen arribar a un caminet i baixaren per tal d’evitar els clots. No era pròpiament una carretera, perquè als nens no els agradava, ja que hi havia molt de trànsit i molta pols. Els agradaven els caminets ombrejats o les carreteres forestals, on trobaven, només de tant en tant, algun cotxe o carro d’algun pagès.

—Cal vigilar de no passar de llarg Croker’s Còrner —va advertir en Juli—. Segons el mapa no deu trobar-se massa lluny d’aquí. Jordi, si segueixes ficant-te als sots, cauràs de la bicicleta.

—Tens raó, però el Timmy se’m ficava entre les rodes. Deu haver vist algun conill o alguna cosa estranya. Timmy! No et quedis endarrera, idiota!

El Timmy es veié obligat a seguir, tot empipat. L’exercici és una cosa excel·lent, però dóna lloc a sentir unes olors meravelloses per les voreres del camí, que no poden ensumar-se. Representa una gran pèrdua d’olors, va pensar el Timmy.

Varen arribar a Croker’s Còrner, més aviat del que creien. Hi havia un rètol indicant el nom i assegut damunt la bicicleta es trobava en Ricard, esperant-los.

—Has fet molt de pressa el camí. Em creia que trigaries més d’anar a casa teva i venir cap aquí. ¿Què t’ha dit la teva mare? —va preguntar-li en Juli.

—No li fa res que passi tot el dia amb vosaltres —digué en Ricard—. M’ha dit que puc passar la nit a casa de la meva tia.

—No portes ni pijama, ni res? —va preguntar-li en Dick.

—A casa la meva tia n’hi ha sempre de sobrers —va explicar en Ricard—. Hurra! Serà meravellós de passar tot el dia amb vosaltres, sense cap senyor Lomax que m’estigui burxant que si faig això, si faig allò! Endavant!

Se n’anaren tots plegats, pedalejant. En Ricard va intentar posar-se tres de fons i en Juli li digué que això no estava permès als ciclistes.

—I què? —va replicar en Ricard, que estava molt alegre—. Qui vols que ens ho prohibeixi?

—Jo t’ho prohibeixo —digué en Juli severament i en Ricard no va tenir ganes de riure més.

En Juli quan es presentava l’ocasió podia ésser molt sever. En Dick va fer l’ullet a la Jordi i aquesta li correspongué també, fent-li Pullet. Tots dos van arribar a la conclusió que en Ricard era un noi molt consentit i que feia sempre allò que li donava la gana. Ara bé, si s’enfrontava amb en Juli, segurament li sortiria malament.

A les onze varen aturar-se per menjar uns gelats i beure uns refrescs. En Ricard semblava que disposava de molts diners. Va insistir convidant a tots a menjar gelats, incloent-hi el Timmy.

Després varen comprar les provisions pel dinar: pa tendre, mantega de granja, crema de formatge, escarola, raves petitons i un manat de cebes tendres. En Ricard va voler de totes maneres comprar un magnific pastís de xocolata que havia vist en una pastisseria de molt luxe.

—Mare meva! Et deu haver costat una fortuna! —digué l’Anna—. Com podrem portar-lo? És massa gran per a poder-lo col·locar en cap dels cistells.

—Bup! —digué el Timmy, molt servicial.

—No! No t’ho deixaré portar pas! —li digué l’Anna al Timmy—. Oh!, em sembla que l’haurem de partir pel mig i portar-lo entre dos. És tan enorme!

Varen posar-se novament en camí i aviat es trobaren en ple camp; no es trobaven gaires pobles i encara aquests estaven allunyats els uns dels altres cada vegada més. De tant en tant hi havia masies en les vessants d’algun pujol i es veien pasturar les vaques, els bens i tot d’aviram. Era un paisatge ple de pau, un escenari tranquil amb el sol que ho il·luminava tot, sota un cel blau d’abril, on de tant en tant es veia algun núvol cotonós.

—És grandiós! —exclamà en Ricard—. Us pregunto si no creieu que el Timmy es pugui cansar, també? En aquest moment té un panteix que fa llàstima.

—Si. Jo crec que haurem de cercar algun lloc per a menjar —va dir en Juli mirant-se el rellotge—. Hem fet un bon recorregut, aquest matí. És clar que la major part del trajecte feia baixada. Aquesta tarda, probablement anirem més a poc a poc, perquè anirem per llocs més aviat muntanyencs.

Finalment varen trobar un lloc apropiat per a fer parada i menjar. Varen triar un lloc assolellat, al costat d’un clos, des d’on s’albirava una bonica vall. Hi havia gran nombre d’ovelles i de bens. Hi havia també uns xaiets molt tafaners i un d’ells va acostar-se a l’Anna, belant.

—Vols una mica de pa? —va preguntar-li l’Anna, allargant-li’n un trosset. El Timmy s’ho mirava indignat. Donar menjar a aquelles estúpides criatures! Va rondinar una mica i la Jordi es veié obligada a fer-lo callar.

De seguida tots els bens se’ls anaren acostant, sense cap por. Fins i tot un anyellet va intentar de posar les potetes damunt les espatlles de la Jordi. Això ja era més del que el Timmy podia suportar! Va posar-se a bordar amb tanta fúria, que tots els bens arrencaren a córrer, espaordits.

—No siguis gelós, Timmy! —li digué la Jordi—. Té aquest sandvitx i fes bondat. Ara has espantat els pobres bens i no voldran tornar.

Els nens varen menjar-se tot el que tenien preparat i varen beure suc de llima i gingebre. El sol era molt calent. Aviat es posarien ben bronzejats, i això que només estaven al mes d’abril. Que meravellós era tot! En Juli pensava que, realment, havien tingut molta sort d’ensopegar amb un temps tan esplèndid i que hauria estat molt trist de trobar temps plujós.

Avui també, els nens varen fer una becaineta a la tarda, al sol; així mateix en Ricard, i els anyells corrien cada vegada més a prop d’ells. Un d’ells va fer un salt i va caure gairebé damunt en Juli, el qual va despertar-se espantat.

—Timmy! —va començar a dir—. Timmy, si saltes una altra vegada damunt meu d’aquesta manera…

Però no era el Timmy, sinó un anyell! En Juli va burlar-se d’ell mateix. Va estar una curta estona assegut, mirant com aquelles blanques bestioles jugaven a «Sóc el rei del castell» amb una galleda vella, i després tornà a jeure altre cop.

—Falta molt encara per arribar a casa la teva tia? —va preguntar en Juli a en Ricard, quan varen tornar a emprendre el camí, amb llurs bicicletes.

—Si som a prop de Great Giddings, aviat hi arribarem —contestà en Ricard, que feia equilibris dalt de la bicicleta i d’un pèl com no cau a la cuneta—. No ho he vist en el mapa.

En Juli va provar de recordar.

—Sí, em sembla que arribarem a Great Giddings més o menys a l’hora del te, cap a les cinc. Si vols podem deixar-te a casa la teva tia en aquesta hora.

—Oh, no, moltes gràcies —respongué en Ricard, ràpidament—. Prefereixo prendre’l amb vosaltres. M’agradaria molt de fer aquesta excursió que esteu fent vosaltres! Però em penso que no serà possible, oi? Potser si telefonessis a la meva mare…

—No siguis ase! —li replicà en Juli—. Pots prendre el te amb nosaltres si això et ve de gust, després t’acompanyarem a casa la teva tia, tal com hem quedat, oi? No diguis més bestieses sobre aquest assumpte.

Varen arribar a Great Giddings cap a les cinc i deu. Malgrat que es digués «Great» (gran, en anglès) era, en realitat, molt petit. Hi havia un petit saló de te que anunciava: «Pastissos i confitures casolans», així és que varen entrar-hi.

La senyora que portava la botiga era grosseta, molt animada i li agradaven molt els nens. Va veure tot seguit que no faria molts beneficis servint el te a cinc nens amb aspecte saludable, però, què voleu! Va començar a preparar tres grans platades de pa amb força mantega. Els va posar uns pots de confitura de maduixes, de groselles i d’albercoc i un assortiment de pastes casolanes que als nens, en veure-les, la boca se’ls feia aigua.

Aquesta senyora coneixia molt bé en Ricard, perquè hi havia anat moltes vegades amb la seva tia.

—Suposo que deuràs passar la nit a casa la teva tia, oi? —va preguntar a en Ricard.

El noi va dir que sí amb el cap, perquè tenia la boca plena de pastís… Fou un berenar esplèndid. L’Anna va pensar que després d’aquell berenar, no es veia amb cor de sopar aquell vespre. Fins i tot el Timmy semblava totalment satisfet, malgrat la seva constant fam insaciable.

—Em fa l’efecte que li hauríem de pagar doble per un berenar tan fantàstic —va suggerir en Juli. Però la senyora no va voler ni sentir-ne parlar. «No, no, era un veritable plaer de veure’ls menjar i apreciar els seus pastissos, res de pagar doble!».

—Hi ha persones que són, realment, amables i generoses —comentà l’Anna mentre tornaven a muntar a les bicicletes, allunyant-se altra vegada—. Es fan estimar de seguida. Espero que quan jo sigui gran, arribaré a cuinar tan bé com ella.

—Si ho fas així, en Juli i jo viurem sempre amb tu i no pensarem ni a casar-nos! —li digué en Dick, i tots rigueren de l’acudit.

—Ara, cap a la casa de la tia d’en Ricard —digué en Juli—. Saps on es troba la casa, Ricard?

—Sí, allí davant —respongué en Ricard, i es dirigí cap a la porta—. Molt bé, moltes gràcies per la vostra companyia. Espero que ens tornarem a veure ben aviat! Tinc el pressentiment que no trigaré a veure-us. A reveure!

I dient això va desaparèixer per un caminet.

—Quin adéu més sobtat! —va comentar la Jordi—. No trobeu que és molt estrany?

CAPÍTOL VI

ESDEVENIMENTS ESTRANYS

Tots ells estigueren d’acord que, efectivament, resultava una mica estrany que en Ricard desaparegués tan sobtadament amb un ràpid «adéu». En Juli va dir que potser l’hauria hagut d’acompanyar fins a la porta de casa la seva tia.

—No siguis beneit, Juli —digué en Dick despectivament—. Què creus que pot succeir-li des de la tanca del jardí fins a la porta de la casa?

—No res, és clar! El que passa és que no me’n fio, ja us ho diré! Francament, no sé pas si realment va demanar permís a la seva mare per a venir amb nosaltres.

—A mi també em fa aquest efecte —respongué l’Anna—. Va arribar amb massa rapidesa a Croker’s Còrner, no trobeu? I hi havia un bon tros de camí per anar a casa d’ell, parlar amb la seva mare i retrobar-nos a nosaltres.

—Sí. M’hauria agradat d’arribar-me fins a casa la seva tia i veure si, en realitat, la seva tia l’estava esperant —va dir en Juli—. Però després he decidit de no anar-hi. M’hauria sentit que feia un paper molt trist si hagués vist el Ricard amb la seva tia, potser haurien pensat que volia que ens convidessin.

Així, doncs, després d’haver discutit sobre l’assumpte durant uns minuts, van tornar a posar-se en camí. Volien arribar a Middlecombe Woods bastant aviat, ja que entre Great Giddings i Middlecombe no hi ha cap poble, d’aquesta manera podrien arribar al bosc i fins trobar alguna casa de pagès per tal de poder comprar queviures per a sopar i per a esmorzar l’endemà. No ho havien pogut fer a Great Giddings, perquè les botigues aquell dia tancaven més d’hora, i no havien volgut demanar a la mestressa del saló de te que els vengués quelcom. Ja havien abusat massa!

Varen arribar, doncs, a Middlecombe Woods i trobaren un magnífic lloc per a acampar aquella nit. Era una petita vall, plena de primaveres i violetes, molt recollida, un lloc molt amagat i discret i potser, fins i tot, desconegut dels rodamons.

—Oh, que bonic! —exclamà l’Anna—. Devem ésser a molts quilòmetres de qualsevol poble. Suposo que ja trobarem alguna masia on vulguin vendre’ns alguna cosa per a menjar. Ara encara no tenim gana, però en tindrem.

—Em sembla que tinc una roda rebentada —digué en Dick mirant la roda del darrera de la seva bicicleta—. És un forat molt petit, però no vull aventurar-me a arribar fins a la pròxima masia, sense haver-ho arreglat.

—Ben pensat —digué en Juli—. L’Anna no té necessitat de venir amb nosaltres. Sembla que està un xic cansada. La Jordi i jo hi anirem. No agafarem les bicis. És més fàcil de travessar el bosc a peu que no pas amb bici. Trigarem cosa d’una hora, o potser menys, però no us preocupeu; el Timmy ens guiarà molt bé en el camí de retorn, no ens perdrem!

En Juli i la Jordi se n’anaren, doncs, a peu, seguits pel Timmy, El gos també estava cansat, però res no l’hauria fet quedar-se amb l’Anna i en Dick. Ell volia anar on anés la seva estimada Jordi!

L’Anna tingué cura d’amagar la seva bicicleta entremig d’uns arbusts. No calia oblidar que podia presentar-se algun captaire o rodamón per intentar robar quelcom! Si hi hagués el Timmy, no caldrien tantes precaucions, perquè ell ho flairaria i es posaria a bordar encara que fos a un quilòmetre lluny!

En Dick va dir que es posaria a arreglar la roda immediatament. Ja havia localitzat la punxada, produïda per un clau.

L’Anna va asseure’s prop del seu germà, mirant com aquest treballava. Estava contenta de poder descansar. Pensava si en Juli i la Jordi trobarien aviat alguna casa de pagès.

En Dick anava treballant sense dir res. Havia transcorregut cosa de mitja hora, quan van sentir un soroll.

En Dick va aixecar el cap i escoltà.

—Has sentit soroll? —va preguntar a l’Anna. Ella contestà afirmativament.

—Sí. Sembla com si algú cridés. Què passarà?

Tots dos seguiren escoltant. Ara sentiren clarament uns crits.

—Auxili! Juli! On sou? Auxili!

Varen posar-se drets d’un bot. ¿Qui podia demanar auxili a en Juli? No era pas la veu de la Jordi. Els crits es feien cada vegada més forts, crits molt aguts, de pànic.

—Juli! Dick!

—Déu meu! Si sembla en Ricard —digué en Dick, tot sorprès—. Què voldrà de nosaltres? ¿Què pot haver-li succeït?

L’Anna s’havia posat pàl·lida. No li agradaven gens tota aquesta mena de coses.

—Escolta… Hem d’anar a cercar-lo? —va preguntar.

Es va sentir com es movien uns arbusts no gaire lluny d’on eren els nens, com si es fessin un camí a través del fullatge. No es veia res per entre els arbres i, de moment, l’Anna i en Dick no podien veure res. En Dick va cridar ben alt.

—Eeep! Ets en Ricard? Som aquí!

Es va sentir més remor de fulles:

—Ja vinc! —respongué en Ricard—. Espereu-me, espereu-me!

Els nens varen esperar-se. De sobte varen veure sortir en Ricard, corrent, com un desesperat, per entremig dels arbres.

—Som aquí —va repetir en Dick—. D’on surts?

En Ricard va caure gairebé, amb la pressa d’arribar fins a ells. Tenia els ulls esparverats, com si s’estigués morint.

—M’estan seguint —va dir amb veu trencada—. M’heu de salvar. On és el Timmy? Ell els mossegarà!

—Qui són els qui et persegueixen? —va preguntar en Dick, tot sorprès.

—On és el Timmy? On és en Juli? —va cridar en Ricard, desesperat.

—Han anat a cercar menjar en alguna masia —va contestar en Dick—. Aviat tornaran, Ricard. Però ¿què et passa? Sembles boig! T’has trastocat!

El noi no va fer cas de totes aquestes preguntes.

—On és en Juli? Necessito el Timmy de seguida. Digueu-me cap on han anat. No em puc quedar aquí. M’agafaran!

—Han marxat en aquella direcció —li respongué en Dick, assenyalant el camí a en Ricard—. Encara deuen veure’s les petjades. Ricard, escolta, què…?

Però en Ricard ja havia desaparegut! Es va posar a córrer en direcció al camí amb tota la rapidesa que li permetien les seves cames, mentre cridava:

—Juli! Timmy!

L’Anna i en Dick es varen mirar estupefactes. ¿Què li havia passat a en Ricard? ¿Per què no era a casa de la seva tia? Es devia haver tornat boig!

—Deixem-lo, no podem anar darrera d’ell! —va comentar en Dick—. Ens perdríem i després no sabríem retornar cap aquí i els altres, no veient-nos, ens buscarien i també es perdrien. Què pot haver-li passat a en Ricard?

—Només feia que dir que el perseguien, que el perseguien —digué l’Anna—. Té una obsessió ficada al cap!

—Sí, té rates pinyades al campanar! —replicà en Dick—. Boig, és un foll i a més un inútil! Si arriba a trobar en Juli i la Jordi els donarà un esglai. M’estimaria més que no els trobés!

—Pujaré dalt d’aquest arbre, per veure si ja vénen en Juli i la Jordi —va decidir l’Anna—. És molt alt, però no és difícil de pujar-hi. Mentrestant, acaba d’arreglar la teva roda. M’agradaria de saber què li pot haver passat a en Ricard!

En Dick va tornar a la seva bicicleta, molt intrigat. L’Anna va pujar branques amunt. L’escalava molt bé i aviat va ésser al capdamunt. Des de dalt es podia veure un paisatge extens. D’un costat es veien tot de camps i de l’altre tota una boscúria. Va mirar del costat del pla, però ja començava de fosquejar, per veure si hi havia alguna masia per aquells voltants. Però no pogué veure res.

En Dick ja estava acabant d’arreglar la seva bicicleta, quan van sentir una remor en el bosc. ¿Seria altra vegada el beneit d’en Ricard que tornava? Varen posar-se a escoltar.

El soroll se sentia més a prop. No era pas una remor esvalotada com quan en Ricard havia aparegut, sinó una remor apagada, com si algú s’apropés amb moltes precaucions. A en Dick no li va agradar gens. Qui podia venir? O, més ben dit, què podia ésser? ¿Seria un animal salvatge, o potser un senglar amb la seva femella? El noi va seguir escoltant.

El silenci més absolut. Cap soroll. Cap moviment. Hauria estat tot fruit de la seva imaginació? Tant de bo que l’Anna i els altres fossin amb ell, perquè sentia com un pressentiment. Hi havia alguna cosa, allà, entremig dels boscos foscos i tupits, alguna cosa que espiava i esperava.

Finalment va creure que tot eren fantasies de la seva imaginació. Va creure que fóra una bona idea d’encendre el fanal de la seva bicicleta, la llum li faria desaparèixer les seves estúpides imaginacions. Va començar a buscar el far, a les palpentes, davant la panera de la bicicleta. Va encendre el far i un llumet, feble, però tranquil·litzador, va il·luminar un petit cercle de la vall.

En Dick estava a punt de cridar l'Anna, per explicar-li la por que havia passat, quan els sorolls es varen deixar oir novament! Ara sí que no podia haver-hi engany.

Un llum potent va sorgir d’entremig dels arbres, i va encarar en Dick. Aquest va quedar enlluernat.

—Ah! De manera que ets aquí, petit miserable! —va fer una veu forta, mentre un home es dirigia cap a ell. Algú seguia al seu darrera.

—Què significa tot això? —va preguntar en Dick, tot sorprès. No li era possible de veure els homes perquè tenia enfocada la pila als seus ulls.

—Ens has fet córrer durant quilòmetres, no és veritat? Et pensaves que podries escapar-te, oi? Però ja t’havíem filat! —va sentir que deia la veu grossa.

—No comprenc res del que diuen —respongué en Dick, enfadat—. Qui són vostès?

—Saps perfectament qui som —contestà la veu—. No t’has posat a córrer tan bon punt has vist en Rooky? Ell va agafar per un camí i nosaltres per un altre i aviat t’hem agafat, no? Ara te’n vindràs amb nosaltres, marrec!

Aquesta explicació va fer comprendre quelcom a en Dick. Per una raó o una altra, estaven empaitant en Ricard i l’havien confós amb ell!

—Jo no sóc pas el noi que vostès busquen —els digué—. I se la carregaran si s’atreveixen a tocar-me.

—Com te dius, doncs? —preguntà el primer home.

En Dick els digué el seu nom.

—De manera que ets en Dick, oi? I Dick és el diminutiu de Ricard. Ens estàs prenent per ximples, si penses que creurem les teves criaturades. Tu ets en Ricard Kent, el noi que estem buscant, Ricard Kent, m’entens?

—Jo no sóc en Ricard Kent! —va cridar, furiós, en Dick, quan va sentir la manassa d’aquell home damunt la seva espatlla—. No em toqui! Veurà quan la policia s’assabenti de tot això!

—La policia no se n’assabentarà! —respongué l’home, amb suavitat—. La policia no sabrà res de tot això! Endavant! I no intentis fugir, ni cridar, perquè te n’arrepentiràs. Quan haurem arribat a Owl’s Dene, ja veurem què en farem de tu!

La pobreta Anna va quedar com petrificada, dalt de l’arbre. Va tractar de cridar el pobre Dick, però no li va sortir cap paraula de la boca. No podia moure’s, ni parlar. Va seguir dalt de l’arbre, veient com aquells dos bandits s’emportaven, arrossegant, el seu germà. Sentia el soroll que feien, tot allunyant-se, durant una bona estona.

La pobreta va començar a plorar. No s’atrevia a baixar de l’arbre, perquè estava tremolant i tenia por de caure.

Esperaria que en Juli i la Jordi estiguessin de retorn.

Això si tornaven! I si els havien agafats, a ells, també? Passaria tota la nit, sola, dalt de l’arbre. L’Anna va plorar amb més desconsol, encara, abraçant-se molt fort a l’arbre. Les estrelles feien llur aparició damunt el seu cap i va veure aquella que brillava més que no pas les altres.

I aleshores, va sentir novament un soroll de petjades i de veus. Va quedar-se quieta en el seu refugi. ¿Qui devia ésser aquesta vegada? Oh, que siguin en Juli, la Jordi i el Timmy!, que siguin en Juli, la Jordi i el Timmy, anava suplicant.

CAPÍTOL VII

EN RICARD EXPLICA UNA HISTÒRIA MISTERIOSA

En Juli i la Jordi finalment varen trobar, amagada en un clot de muntanya, una petita masia. Un tercet de gossos varen començar a fer uns furiosos lladrucs quan varen sentir que els nens s’hi acostaven. El Timmy va grunyir i el pèl se li estarrufà en el coll. La Jordi va aga-far-lo pel collar.

—No vull acostar-me massa amb el Tim —va decidir—. No tinc ganes que tres gossos se li tirin al damunt!

Per tant, en Juli va avançar tot sol, fins a la masia. Els gossos lladraven de tal manera i se’ls veia tan furiosos, que en Juli va deturar-se en el pati. Els gossos no li feien pas por, però aquells no feien pas cara de voler amistats, particularment n’hi havia un, molt gros, una mena de barreja de races, que ensenyava uns ullals d’una manera agressiva.

Va sentir-se una veu que se li dirigia:

—Vinga, tu, toca el dos! No volem estranys, aquí! Quan vénen s’emporten els ous de les gallines i aquestes desapareixen, que és un gust!

—Bona tarda! —digué amablement en Juli—. Som quatre nens que fem càmping en el bosc, aquesta nit. ¿Podria vendre’ns alguna cosa de menjar? No tingui por, que ja li ho pagarem.

Hi hagué un silenci. L’home va ficar el cap a dins la finestra, des de la qual havia estat parlant, i es veia que consultava amb algú de dins.

Va tornar a treure el cap.

—Ja t’he dit que no volem gent estranya, mai no ens han agradat. A més, solament tenim pa i mantega, encara que també et podríem fer bullir uns ous i donar-te llet i pernil. No tinc res més.

—Formidable! —va contestar en Juli tot content—. Precisament és el que volem. Puc entrar a recollir-ho?

—No, si no vols que els gossos et trossegin —contestà la veu—. Espera’t al defora. Ja sortiré quan els ous seran cuits.

—Uix! —exclamà en Juli, retornant al costat de la Jordi—. Això vol dir que ens sortiran arrels, esperant! Quin home tan antipàtic! No m’agrada gens aquest lloc, i a tu?

A la Jordi tampoc no li agradava. Tot era tronat. El graner queia en ruïnes; hi havia trossos de ferro o maquinària vella damunt la gespa. Els tres gossos seguien bordant, però no se’ls aproparen. La Jordi subjectava ben fort el Timmy. Estava tot tremolós de ràbia!

—Quin lloc més solitari per a viure-hi —digué en Juli—. Sembla que no hi hagi cap casa en molts quilòmetres. I sense telèfon! ¿Com s’ho farien si algú caigués malalt o tingués un accident i necessitessin ajuda?

—Vejam si van una mica de pressa amb el menjar! —va exclamar, nerviosa, la Jordi—. Aviat serà completament fosc. I, a més, començo de tenir gana.

Finalment, un home va sortir de l’enrunada casa. Portava barba, era vell i mig geperut, amb els cabells esbullats i coixejava bastant. Tenia una cara deforme i molt lletja. A en Juli i a la Jordi no els va agradar gens.

—Aquí teniu això —digué, empenyent els tres gossos endarrera—. Fora, vosaltres! —I va donar una puntada de peu al gos que tenia més a prop, el qual va fer un lladruc de dolor.

—Oh, no faci això! —va exclamar la Jordi—. ¿No veu que li ha fet mal?

—És el meu gos, entens? —va respondre l’home, enfurismat—. Ocupa’t de les teves coses! —I va donar una altra puntada de peu a un altre gos, tot mirant rabiosament la Jordi.

—Què hi ha del menjar? —va preguntar en Juli, estenent la mà, amb ganes de marxar al més aviat possible, abans que les coses no es compliquessin entre el Timmy i els altres gossos.

—Jordi, separa’t un xic amb el Timmy —li digué en Juli—. Està posant furiosos els altres gossos.

—Molt bé, això sí que m’agrada! —respongué la Jordi—. Són els altres gossos que posen nerviós el Timmy!

Va arrossegar el Timmy uns quants metres cap a fora. Varen quedar-se allí, l’animal grunyint i amb els pèls del coll esborrifats al voltant del coll.

En Juli va agafar el paquet del menjar, mal embolicat amb un paper de color fosc.

—Gràcies —digué—. Quant li dec?

—Cinc lliures —respongué l’home.

—No sigui beneit! —li respongué en Juli. Va mirar-se el menjar—. Li donaré cinc xelins i estarà més ben pagat del que val. Només hi ha una engruna de pernil.

—He dit cinc lliures —insistí, tossudament, l’home.

En Juli va mirar-se’l. Va pensar que era boig. Va tornar a l’home fastigós el paquet del menjar.

—Aquí ho té —va decidir en Juli—. No tinc cinc lliures per a donar per aquest menjar! Cinc xelins és tot el que puc donar-li Bona nit!

El vell li tornà el paquet i va estendre la mà en silenci. En Juli es ficà la mà a la butxaca i deixà caure en el brut palmell de l’home dues mitges corones, preguntant-se per què aquell homenot li havia demanat una quantitat tan elevada. El vell va guardar-se els diners a la butxaca.

—Fora d’aquí! —digué, de sobte, amb veu alterada—. No volem estranys rodant per aquí, que vinguin a robar les nostres coses! Si torneu per aquí us engegaré els gossos!

En Juli va fer mitja volta, amb un xic de por que l’home no els atiés els gossos. El vell va quedar-se en la semifoscor, uns moments, renegant, mentre en Juli i la Jordi travessaven el pati de la vella masia.

—Mare meva! Si es pensa que tenim ganes de tornar! —va dir la Jordi, furiosa per la manera com els havien tractats—. És completament foll!

—Sí! I tampoc no m’agrada massa el menjar —va afegir en Juli—. Però per aquest vespre, no tenim altra cosa!

Varen anar seguint el Timmy de retorn al bosc. Estaven contents de tenir-lo amb ells, altrament, és segur que s’haurien perdut. El Timmy coneixia bé el camí. Una vegada que ha passat per un camí, el Timmy el recorda sempre. Ara anava corrent davant d’ells, ensumant aquí i allà i esperant, a vegades, que els nens l’atrapessin.

De sobte, va començar d’ensumar i va emetre un grinyol en un to ronc. La Jordi va agafar-lo pel collar. Hi havia algú que s’apropava. Era en Ricard que els estava cercant. Continuava cridant i xisclant i el soroll que feia havia arribat a les agudes orelles del Timmy. També ho sentiren de seguida en Juli i la Jordi, mentre esperaven que aparegués.

—Juli! On ets? On és el Timmy? Necessito el Timmy! M’estan perseguint! Us ho dic! M’estan perseguint!

—Mare meva! Sembla en Ricard —digué en Juli, estranyat—. ¿Què dimoni fa aquí cridant d’aquesta manera? Anem, Jordi, cal trobar-lo! Alguna cosa ha d’haver-li passat! Espero que en Dick i l'Anna estan bé i que no els ha passat res.

Varen córrer cap al costat on se sentien els crits, tan de pressa com varen poder, amb aquella foscor que no els permetia de veure res. Aviat trobaren en Ricard, que ja no cridava, però que plorava, mentre ensopegava amb els obstacles del camí.

—Ricard! Què et passa? —li va cridar en Juli. En Ricard va córrer cap a ell i l'abraçà. El Timmy no es va moure, sinó que va quedar-se immòbil i sorprès. La Jordi se’l mirava, espaordida.

—Juli!, oh, Juli! Estic molt espantat! —va cridar en Ricard, agafant-se fort al braç d’en Juli.

—Tranquil·litza’t —va ordenar-li en Juli amb veu serena, aconseguint de calmar en Ricard—. Em sembla que estàs fent molt de soroll per a res. ¿Què ha passat? ¿No vares trobar la teva tia i per això has vingut a buscar-nos?

—La meva tia no hi era —respongué en Ricard, amb veu més assossegada—. Ella…

—No hi era? Però, ¿que no ho sabia la teva mare quan va dir que podies venir amb nosaltres?

—No li vaig demanar cap permís a la meva mare —va ploriquejar en Ricard—. Tampoc no vaig anar a casa meva tal com us ho vaig dir. Me’n vaig anar de dret a Croker’s Còrner i us vaig esperar. To volia anar-me’n amb vosaltres, però sabia que la meva mare mai no em donaria el permís.

Tot això ho va dir en un to de bravata. En Juli se’l va mirar amb menyspreu.

—Estic avergonyit per tu —va dir-li—. Explicar-nos tota aquella colla de mentides!

—Jo no sabia que la meva tia era fora —va intentar excusar-se en Ricard, en el qual tot aquell aire fanfarró havia desaparegut en sentir el menyspreu d’en Juli.

Vaig pensar que seria a casa i que telefonaria a la mare per dir-li que me n’havia anat d’excursió amb vosaltres. Vaig suposar, aleshores, que podria acompanyar-vos i… i…

—I ens diries que la teva tia se n’havia anat i vindries amb nosaltres, oi? —va acabar en Juli, encara enfadat—. Un pla completament ridícul i fals. Tu saps que jo t’hauria fet retornar a casa, ho saps perfectament.

—Sí, és cert. Però mentrestant, hauria pogut passar una nit fent càmping amb vosaltres —replicà amb veu humil en Ricard—. Mai no ho he fet. Jo…

—Bé. Deixem tot això. El que jo vull saber és per què estaves cridant i plorant —va preguntar-li en Juli, tot nerviós.

—Oh, Juli! És espantós! —respongué en Ricard, tornant-li a agafar fortament el braç, a en Juli—. Mira, quan vaig sortir per la tanca que hi ha a l’entrada de la propietat de la meva tia, en sortir al camí que se’n va cap a Middlecombe Woods va passar un cotxe pel meu costat. I vaig veure qui hi havia dintre!

—Qui era? —va preguntar en Juli, amb ganes de donar-li un parell de castanyes, a en Ricard.

—Era en Rooky! —va contestar en Ricard amb una veu tota tremolosa.

—Qui és? —digué en Juli. La Jordi va picar de peus a terra amb impaciència. En Ricard no podia explicar tota aquella història d’una manera més coherent?

—No te’n recordes? Ja te’n vaig parlar en el llac. Aquell home de llavis gruixuts i un nas molt gros que feia de guardaespatlles del meu pare l’any passat i que el van acomiadar —va explicar en Ricard—. Va jurar sempre que es venjaria del meu pare i també de mi per haver anat amb històries al meu pare, les quals donaren motiu per a tirar-lo al carrer. Quan el vaig veure dins el cotxe vaig tenir pànic!

—Ja ho veig! —digué en Juli començant a comprendre—. Què va passar, després?

—En Rooky em va reconèixer, va donar una volta i va seguir-me —digué en Ricard, tremolant novament en recordar l’espantosa passejada—. Vaig pedalejar amb totes les meves forces. En arribar a Middlecombe Woods vaig desviar de camí, creient que el cotxe no podria ja seguir-me. És clar que allí no podia, però tres homes varen saltar del cotxe. Eren tres. Dos d’ells no els coneixia. Varen empaitar-me a peu. Jo vinga pedalejar, més i més, aleshores vaig ensopegar amb un arbre i vaig caure… Vaig amagar la bici darrera unes mates i vaig córrer a amagar-me entremig dels arbusts.

—Segueix —va dir-li en Juli, en veure que en Ricard es deturava—. Què va passar, després?

—Els homes varen separar-se. En Rooky se n’anà cap a una banda per buscar-me i els altres dos per una altra. Vaig estar esperant fins que vaig calcular que ja eren lluny, vaig sortir i em vaig posar a córrer esperant de trobar-vos. Volia sentir al costat meu el Timmy, saps? Pensava que ell els saltaria al damunt.

El Timmy va grinyolar. Naturalment que s’hauria abraonat damunt d’aquells homes.

—Aquells dos homes devien haver esperat amagats que jo tornés a sortir —prosseguí en Ricard—. Tan bon punt vaig posar-me a córrer, varen seguir-me. Els vaig despistar, amagant-me i escabullint-me i escabullint-me i amagant-me. De sobte vaig trobar-me amb en Dick. Estava arreglant una rebentada d’una roda! Però tu no hi eres i jo et necessitava a tu i el Timmy. Sabia que els homes arribarien aviat, així que em vaig posar a córrer altra vegada buscant-te i finalment he pogut trobar-vos. No m’havia sentit mai tan feliç en la meva vida.

Era una història extraordinària, però en Juli no va entretenir-se a pensar-hi. Un pensament molt alarmant va passar pel seu cap. ¿Què els havia passat a en Dick i a l’Anna? ¿Què els passaria si aquells homes els trobaven en el seu camí?

—De pressa! —ordenà en Juli—. Cal anar ràpidament on són els altres. Ràpid!

CAPÍTOL VIII

QUÈ ÉS EL MILLOR QUE PODEM FER?

Mig ensopegant i tan de pressa com els permetien els entrebancs del camí, en Juli i la Jordi anaven avançant a través del bosc. El Timmy també corria i comprenia que quelcom de molt important preocupava els seus amics. En Ricard els anava seguint, mig ploriquejant altre cop. En realitat havia tingut un pànic terrible.

Finalment arribaren a la petita vall, en la qual havien projectat de passar la nit. Era completament fosc. En Juli va posar-se a cridar ben fort:

—Dick! Anna! On sou?

La Jordi es dirigí vers el lloc on havia amagat la seva bicicleta. Va buscar el far i l’encengué. Allí també hi havia la bicicleta d’en Dick, amb totes les eines escampades per terra però ni rastre d’en Dick, ni de l’Anna. ¿Què havia passat?

—Anna! —va cridar en Juli, alarmat—. Dick! Veniu aquí! Ja som de retorn!

Amb una veueta tota tremolosa, l’Anna va respondre des de dalt de l’arbre:

—Juli! Juli! Sóc aquí dalt!

—És l’Anna! —va exclamar en Juli—. Però, Anna, on t’has ficat?

—Sóc dalt de l’arbre —va contestar l’Anna amb una veu un xic més segura—. Oh, Juli! He tingut tanta por! No gosava baixar perquè tenia por de caure… En Dick…

—On és en Dick? —va preguntar en Juli.

En Juli va sentir com l'Anna es posava a plorar.

—Dos homes horribles varen venir i se l'emportaren. Es pensaven que era en Ricard!

La veu de l'Anna era com una queixa. En Juli va pensar que l'havia de baixar immediatament de l'arbre. Potser es tranquil·litzaria una mica quan estigués amb ells. Va dirigir-se a la Jordi:

—Mira d’enfocar el far cap amunt —va ordenar-li—. Vaig a provar de fer-la baixar.

La Jordi, silenciosament, va enfocar el far cap a la part alta de l'arbre. En Juli va pujar pel tronc com un gat. Va arribar tot seguit on es trobava l'Anna, la qual s’abraçava amb totes les seves forces a una branca.

—Anna, no tinguis por. T’ajudaré a baixar. Vine, no et passarà res. Jo sóc dessota teu. Et guiaré els peus i els posaràs en les branques que et diré.

L’Anna va sospirar sentint-se protegida i amb una ajuda per a baixar. Estava gelada de fred i molt trista i desitjava trobar-se a terra, junt amb els altres. Lentament va anar baixant, amb l’ajuda d’en Juli, el qual va agafaria a coll, tan bon punt varen tocar a terra. La nena va aferrar-se al coll del seu germà.

—Calma’t, Anna. Ara estic amb tu. I també la Jordi i el Timmy.

—Qui és aquest? —digué l'Anna, veient una ombra en la foscor.

—És en Ricard —respongué en Juli, tot enfadat—. S’ha portat molt malament. És per culpa seva i pel seu comportament idiota que ha passat tot això! Anna, ara, a poc a poc i amb detall, explica’ns què ha passat amb en Dick i els dos homes.

L’Anna va començar a explicar-se, sense deixar cap detall. El Timmy estava al seu costat, vigilant, llepant-li la mà sense parar. L’Anna se sentia protegida. El Timmy coneixia immediatament quan algú es trobava en alguna trifulga. L’Anna va sentir-se millor quan en Juli va abraçar-la i el Timmy li llepava la mà.

—Veig bastant clar què ha passat —digué en Juli quan l’Anna va acabar el seu alarmant relat—. Aquest home, en Rooky, va reconèixer en Ricard i ell i els dos homes el varen perseguir, van veure que tenien la possibilitat de raptar-lo i venjar-se d’aquesta forma del seu pare. En Rooky era l’únic que coneixia en Ricard i no va ésser ell qui es va trobar amb en Dick. Han estat els altres dos homes i ells no podien saber que no era en Ricard, però, naturalment, en sentir que es deia Dick, que és el diminutiu de Ricard, van arribar a la conclusió que efectivament era el Ricard que cercaven.

—Però en Dick els digué que ell no era en Ricard Kent! —va protestar l’Anna.

—Naturalment, però ells es pensaven que deia una mentida —va objectar en Juli—. Per tant, se’l varen emportar. ¿Com has dit que es diu el lloc on se l’han emportat?

—Em va semblar que deien Owl’s Dene —respongué l’Anna—. Podem anar-hi, Juli? Si tu dius a aquells homes que en Dick no és en Ricard, el deixaran lliure, veritat?

—Espero que sí —respongué en Juli—. En tot cas, tan bon punt l’individu que es diu Rooky el vegi ja els dirà que s’han equivocat. Em fa l’efecte que podrem rescatar en Dick sa i bo!

Va sentir-se una veu en la fosca.

—I què faré, jo? M’acompanyareu a casa, de primer? No vull tornar-me a trobar amb en Rooky!

—No t’ho pensis que t’acompanyem a casa teva —li respongué en Juli, fredament—. Si no hagués estat per tu i per les teves pallassades no ens veuríem ficats en aquest embolic! Vindràs amb nosaltres, doncs. Primerament, cal alliberar en Dick.

—Però, jo no puc de cap manera anar amb vosaltres. Tinc por d’en Rooky! —va ploriquejar en Ricard.

—Bé, doncs, queda’t aquí —va determinar en Juli, que volia donar-li una bona lliçó.

Però això va semblar a en Ricard molt pitjor. Va començar a cridar.

—No em deixeu aquí! No em deixeu aquí!

—Ara, escolta bé: si véns amb nosaltres, et podem deixar sempre a la primera casa que trobem vora el camí, o bé al primer lloc de policia; ja t’encarregaràs que et portin a casa teva d’una manera o altra —respongué, exasperat, en Juli—. Ja ets prou gran perquè t’espavilis. N’estic tip de tu.

A l’Anna li feia llàstima en Ricard, malgrat que fos el causant de tots aquells disgusts. Però sabia per experiència que és terrible tenir por. Va posar afectuosament la seva mà damunt el braç d’en Ricard.

—Ricard! No facis el nen petit! En Juli ja procurarà que tot vagi bé. Ara està molt enfadat amb tu, però ja veuràs com li passarà aviat.

—No n’estiguis pas tan segura, Anna! —li respongué en Juli, fent veure que estava més enfadat del que realment estava—. El que en Ricard necessita és un bon escarment. És mentider, fals i sembla una criatura!

—No ho faré més —va ploriquejar en Ricard, al qual mai ningú no havia parlat en aquell to. Volia odiar en Juli perquè li deia totes aquelles coses, però, cosa estranya, no podia pas. El respectava i l’admirava cada vegada més.

En Juli va creure que ja n’hi havia prou de renyar-lo. Va pensar que era un noi feble, però que era molt empipador haver de carregar-se’l amb ells. No els serà de cap ajuda, al contrari, serà un destorb.

—Què farem, ara, Juli? —va preguntar la Jordi, que fins aleshores s’havia mantingut en silenci. S’estimava molt en Dick i estava molt preocupada. ¿On deuria caure Owl’s Dene? ¿Fóra possible d’arribar-hi aquella mateixa nit? I aquells homes tan terribles, qui devien ésser? ¿Com tractarien en Juli quan aquest els digués d’alliberar en Dick? En Juli no tenia por i era molt atrevit, però això no els deuria agradar, a aquells homes.

—Sí, què es el millor que podem fer? —va repetir en Juli, i va callar.

—És inútil de demanar ajut a la masia —va afegir la Jordi, després d’una pausa.

—No, de cap manera —respongué en Juli ràpidament—. Aquell vell no ajuda ningú. A més a més, no hi ha telèfon, tal com ja hem vist. No, de cap manera! Quina llàstima!

—On és el mapa? —va preguntar la Jordi, com si una idea li passés pel cap—. Vols dir, potser, que Owl’s Dene no hi figura?

—No pas si es tracta d’una casa —respongué en Juli—. Només hi ha els llocs geogràfics, els poblets. Es necessitaria un mapa enorme si haguessin de figurar-hi els noms de les cases.

—Bé, malgrat tot, donem un cop d’ull al mapa i veurem si hi ha masies o altres pobles pels voltants —va proposar la Jordi, que volia fer alguna cosa, encara que només fos mirar el mapa. En Juli el va treure i el va desplegar. Ell i les nenes varen inclinar-se damunt el mapa ajudats per la claror que feia el far de la bicicleta. En Ricard va apropar-se, també, mirant per damunt les espatlles dels nens i el Timmy també va intentar-ho ficant el cap per entre els braços dels nois.

—Fora, Timmy! —digué en Juli—. Mireu, som aquí, Middlecombe Woods, veieu? Mare de Déu!, sí que estem aïllats! No hi ha cap poble en molts de quilòmetres!

Era cert, no figurava cap poble pels voltants d’aquella petita vall, en el mapa. Tota aquella part de camp es veia plena d’arbres, els boscos, amb algun rierol, aquí i allà, i unes carreteres de tercera categoria, però no se senyalava cap poble, ni cap església, ni tan sols cap pont.

L’Anna, de sobte, va fer una exclamació i va assenyalar amb el dit un punt en el mapa:

—Mireu! Llegiu el nom d’aquest turó!

—«Owl’s Hill»! —va llegir en Juli—. «Puig de l’Òliba»! Sí, ja veig què vols dir, Anna. Si es construís una casa en aquest puig, podria dir-se’n Owl’s Dene, Casa de l’Òliba, que és el nom del puig. Encara hi ha més: el mapa sembla que indica una casa! No posa el nom, naturalment. Pot ser una masia, o unes runes o un gran casalot, o alguna cosa per l’estil.

—Jo també penso el mateix —va dir la Jordi—. És segurament la casa que busquem. Agafem les bicis i marxem.

Un gran sospir d’en Ricard els va cridar l’atenció.

—Què et passa ara, a tu? —li preguntà en Juli.

—Res. Només que tinc molta gana —respongué en Ricard.

De sobte, tots els altres també varen adonar-se que estaven afamats. De fet, tenien fam! Des de l’hora del te havia passat molt de temps.

En Juli va recordar-se del menjar que havien comprat, la Jordi i ell, a la masia. Podrien menjar-s’ho ara, o bé s’ho menjarien pel camí, cap a Owl’s Dene.

—Serà millor que mengem pel camí —va decidir en Juli—. Cada minut que passa representa un minut més d’angúnia que deu estar passant en Dick.

—Estic pensant què li faran quan en Rooky vegi que no és el nen que està buscant —digué de sobte en Ricard.

—El deuran deixar anar, crec jo —va contestar la Jordi—. Uns bandits com ells l'abandonarien encara que fos en un desert, sense preocupar-se de si trobaria o no el camí. Cal que el trobem i saber què passa: si és a Owl's Dene o fora d’allí.

—No puc anar amb vosaltres —va lamentar-se en Ricard.

—Per què, no? —preguntà en Juli.

—Perquè no tinc la meva bici —digué en Ricard, dolent-se’n—. L’he abandonada pel camí i qui sap on és. Mai més no la tornaré a tenir!

—Pots agafar la d’en Dick —va proposar l’Anna—. És aquí, amb la roda ja arreglada.

—Oh, sí! —va acceptar en Ricard, content—. Déu meu, he pensat durant un moment que hauria de que-dar-me sol aquí.

Interiorment, en Juli desitjava poder deixar-lo endarrera. En Ricard donava més feina del que valia.

—Bé. Agafa, doncs, la bici d’en Dick —va dir-li—, però no facis ximpleries amb la bici. Res de circular sense agafar-te, ni equilibris d’aquesta mena. La bici és d’en Dick i no és teva!

En Ricard no digué res. En Juli sempre el renyava. Va suposar que s’ho mereixia, però no era gens agradable. En agafar la bicicleta d’en Dick va veure que li mancava el far. Potser en Dick l’havia agafat? Va buscar-lo i finalment va trobar-lo per terra. Potser en Dick l’havia deixat caure i s’havia apagat quan va topar amb el sòl. Quan en Ricard va prémer el botó, s’encengué el llum. Magnífic!

—I ara, endavant! —digué en Juli, tot muntant la seva bicicleta—. Pel camí us donaré alguna cosa per menjar. Cal que trobem el camí que condueix al Puig de l’Òliba al més aviat possible.

CAPÍTOL IX

AVENTURA AL CLAR DE LLUNA

Tots quatre anaren pedalejant amb infinites precaucions pel viaró selvàtic i escarpat. Varen sentir-se contents quan varen arribar al camí. En Juli va ordenar d’aturar-se per tal de decidir quina direcció calia prendre.

—Segons el mapa, ara hauríem d’anar cap a la dreta, aleshores, agafar a l’esquerra; més avall, donar la volta a un pujol i després recte durant dos o tres quilòmetres, arribarem a una petita vall, i d’allí fins arribar al peu del Puig de l’Òliba.

—Si trobéssim algú podríem preguntar-li si sap on és Owl’s Dene —digué l’Anna, optimista.

—No trobarem ningú aquesta nit per aquests indrets! —li respongué en Juli—, per la senzilla raó que estem lluny de qualsevol poble i durant molts quilòmetres no trobarem cap masia, ni cap policia, ni cap vianant. No podem esperar ningú!

La lluna es trobava ja bastant alta, i el cel s’havia anat aclarint, a mesura que havien anat fent camí. Aviat seria tan clar com si fos de dia!

—Apagarem els llums i així estalviarem les bateries —va dir en Juli—. Ara que hem sortit del bosc podem veure-hi perfectament. Sembla un espectacle de màgia, oi?

—El clar de lluna sempre em sembla una cosa fantàstica, perquè encara que ho il·lumina tot, no pots veure els colors —va dir l’Anna. Ella també va apagar el seu far. Va donar una ullada al Timmy.

—Apaga els llums del teu cap, Timmy! —va dir-li, cosa que va fer riure en Ricard.

Donava gust veure l'Anna de bon humor, altra vegada.

—Els ulls del Timmy són com uns llums del cap, no trobeu? —va dir en Ricard—. I del menjar, què hi ha, Juli?

—Sí, no me’n recordava —va dir en Juli, ficant la mà dins el cistell de la seva bicicleta. Però resultava molt difícil de treure les coses amb una sola mà i repartir-ho als altres.

—Serà millor que ens aturem uns minuts —digué, finalment—. Em sembla que m’ha caigut un ou dur! Veniu! Deixarem les bicis a la cuneta i en tres minuts menjarem alguna cosa, per tal de matar aquesta gana que tots tenim!

En Ricard ho va trobar molt bé. Les nenes estaven tan afamades que també trobaren bona la idea. Deixaren les bicicletes en un lloc il·luminat per la lluna i es dirigiren vers un petit bosquet que hi havia al costat. Era una petita pineda i el terra estava cobert per les agulles dels pins.

—Quedem-nos un parell de minuts aquí —digué en Juli—. Què hi ha allà al davant?

Tots varen mirar en la direcció que va assenyalar en Juli.

—Sembla com una barraca enrunada o alguna cosa per l’estil —respongué la Jordi. I s’apropà per tal de veure-la millor—. Sí, és una casa enrunada. Només resten les parets del costat esquerre. Sembla una casa embruixada.

Varen seure sota els pins i en Juli els donà el menjar. El Timmy també va rebre la seva part, però no pas tant com ell hauria volgut! Menjaren amb gana a l’ombra dels pins i enllestiren al més aviat possible.

—Escolteu!… Jo sento alguna cosa… —va dir en Juli aixecant el cap—. Sembla un cotxe…

Tots es posaren a escoltar. En Juli tenia raó. Un cotxe s’acostava, silenciosament, a través del camp. Quina sort!

—Si almenys vingués cap aquí —digué en Juli—. El faríem aturar i els demanaríem ajuda. Fins i tot ens podria portar fins al pròxim comissariat de policia.

Varen deixar el menjar sota els pins i avançaren pel caminet. No es veia la claror de cap llum, però oïen perfectament el soroll del cotxe.

—És un cotxe molt silenciós —va dir en Juli—. Probablement és un cotxe molt potent. No porten els fars encesos, perquè hi ha clar de lluna.

—Es va acostant —digué la Jordi—. Mira, ve per aquest camí. Sí!

Efectivament, s’acostava el cotxe. El soroll del motor ja podia sentir-se cada vegada més a prop. Els nens anaven ja a saltar al camí, per tal de deturar el cotxe quan passés pel seu costat.

Tot d’un plegat el soroll del motor va callar. La lluna va il·luminar un cotxe llarg que s’havia deturat en el caminet per dessota la carretera. No hi havia llums, ni tan sols en els costats. En Juli, amb el braç, va deturar els nens, que anaven a precipitar-se al camí.

—Espereu! —els digué—. Això és molt estrany!

Varen romandre quiets, protegits per l’ombra. El cotxe s’havia deturat prop del casalot ruïnós. Va obrir-se una de les portelles del cotxe. Va sortir de l’interior un home, el qual va córrer cap a l’ombra d’uns arbusts propers. Semblava que portés un paquet.

Es va sentir un xiulet. A continuació varen poder oir el crit d’una òliba. «Això és un senyal convingut! —va pensar en Juli, intensament encuriosit per tot aquell misteri—. Déu meu!, què deu estar passant?».

—No us mogueu! —va dir en veu molt baixa als altres—. Jordi, procura que el Timmy no grinyoli ni faci cap soroll!

Però el Timmy ja sabia perfectament quan era hora d’estar absolutament silenciós. Va quedar-se com una estàtua: amb les orelles dretes i els ulls albirant el camí.

Durant un moment no va passar res. En Juli va moure’s amb cautela d’un arbre a un altre per poder observar millor la casa.

Des d’on era es podia veure molt bé el casalot. Va poder veure una ombra que sorgia del bosc, movent-se per entre els arbres. Va veure un home que estava esperant, probablement l’home del cotxe. Qui eren? ¿Què feien en aquell lloc i en aquelles hores de la nit?

L’home que havia sortit d’entre els arbres va apropar-se al qui estava esperant, que era l’home del cotxe. Varen tenir un ràpid intercanvi de paraules, però en Juli no va poder captar-ne cap. Estava segur que aquells dos homes no tenien cap idea que hi havia uns nens que es trobaven tan a prop d’ells. Amb tota mena de precaucions va anar cap a un altre arbre i va seguir observant, provant de veure què succeïa entre aquells homes.

—Bé, no triguis —va sentir que deia un dels homes—. No portis les coses al cotxe. Deixa-les dins el pou.

En Juli no podia veure què feia aquell home, però va pensar que potser es canviava la roba que duia. Sí, en efecte, ara se n’estava posant una altra, probablement la roba que havia tret del cotxe el primer home. En Juli cada vegada se sentia més intrigat. Quines coses tan estranyes! Qui era el segon home? Un refugiat? Un espia?

L’home que s’havia canviat els vestits va agafar els que s’havia tret i se’n va anar cap a la part de darrera del casalot. Va tornar sense la roba, i va seguir el primer home pel caminet on estava esperant el cotxe.

Abans que la porta del cotxe s’acabés de tancar, el motor ja estava posat en marxa. Es va dirigir cap a la pineda on estaven amagats els nens i va passar per davant d’ells, allunyant-se a gran velocitat.

En Juli s’ajuntà als altres.

—Molt bé —els digué—. ¿Què us en sembla de tot això? Un assumpte molt curiós, oi? He vist com l’altre home es canviava de roba, no sé pas per què. La que s’havia tret la va anar a deixar en algun lloc de darrera la casa. Em va semblar sentir l’altre que li deia que la deixés dins d’un pou. Anem-ho a veure?

—Sí, anem-hi —va replicar la Jordi—. ¿Us heu fixat en el número del cotxe? Jo només he vist les lletres KMF.

—Jo he vist el número —contestà l’Anna—. El 102. Era un cotxe Bentley, negre.

—Sí, un Bentley negre, matrícula KMF, 102 —respongué en Ricard—. Segurament feien alguna cosa sospitosa.

Varen dirigir-se al casalot en runes, cap a un pati de la part del darrera; estava tot ple de matolls i herbotes molt altes.

També varen descobrir un pou en runes, que estava tapat amb una tapadora de fusta. En Juli la va aixecar. Pesava força malgrat que estava mig podrida pel temps. Va intentar de mirar el fons del pou però no li fou possible descobrir res. Era massa profund i no es podia veure el fons amb el feble llum de la bicicleta.

—No hi ha pas gaire cosa per veure aquí —va dir en Juli, tot tornant a posar la tapadora del pou—. Suposo que devia ser la seva roba el que ha llençat aquí dins. Per què ha hagut de canviar-se de roba, em pregunto?

—¿Vols dir que no és un presidiari que es deu haver escapat? —preguntà, de cop, l’Anna—. Potser s’ha canviat la roba de la presó, no trobes? Això per ell era el més important que li calia fer. Hi ha alguna presó per aquí?

No ho sabia ningú.

—No recordo haver vist cap indicació en el mapa —va contestar en Juli—. No, no crec pas que aquell home fos un evadit d’una presó; més aviat penso que devia ésser un espia que havien deixat en aquest país desolat i li han portat roba, o potser és un desertor de l'exèrcit. Segurament és això!

—Molt bé; tot això no m’ha agradat gens ni mica i estic contenta que el cotxe s’hagi endut el presoner, el desertor, l’espia, o el que sigui —va comentar l’Anna—. Ja és una bona casualitat que nosaltres ens trobéssim aquí a la vora quan ha succeït tot això! Aquests homes no podran sospitar mai, mai, que hi havia quatre nens i un gos prop d’ells mirant el que feien!

—Quina sort que no ho hagin sospitat! —va replicar en Juli—. Amb tota seguretat que no els hauria agradat gens! Ara, endavant! Hem perdut molt de temps. Anem a acabar de menjar. Espero que el Timmy no s’ho hagi acabat mentrestant! Ho hem deixat tot abandonat per terra!

El Timmy no havia tocat ni una sola molla! Estava assegut pacientment al costat del menjar, ensumant-ho de tant en tant. Tot aquell pa, el pernil i els ous durs, esperant allí i no hi havia ningú per menjar-s’ho!

—Formidable gos! —va dir la Jordi, picant-li l’esquena—. Ets molt i molt fidel, Timmy! Et donaré un gran tros de pa i pernil com a premi!

El Timmy va ficar-s’ho tot a la boca, però no n’hi havia més per a ell. Tots els altres tenien una ració molt curta i varen menjar-se fins les molles. En pocs minuts varen acabar, s’aixecaren i es dirigiren vers les bicicletes.

—Ara, cap al Puig de l’Òliba, altra vegada —digué en Juli—. I esperem no topar amb més coses estranyes aquesta nit. Ja en tenim prou!

CAPÍTOL X

OWL’S DENE AL PUIG DE L’ÒLIBA

Varen allunyar-se pedalejant a tota velocitat, a la llum de la lluna. Fins i tot quan els núvols tapaven la lluna hi havia prou claror perquè no fos necessari d’encendre els fars de les bicicletes. Varen caminar durant molta estona; els semblava que ja havien fet molts de quilòmetres i, finalment, varen arribar a un alt turó.

—És això el «Turó de l’Òliba»? —va preguntar l’Anna, per a prosseguir el camí a peu. Era massa escarpat per a poder pujar en bicicleta.

—Sí —va dir en Juli—. Al final penso que hem arribat, a no ser que ens hàgim equivocat. Però no ho crec. Ara, la qüestió és: ¿trobarem la casa allà dalt, Owl’s Dene, o no? I com sabrem que es tracta d’Owl’s Dene?

—Podem trucar el timbre i ho sabrem si preguntem —va contestar l’Anna.

En Juli va posar-se a riure. Allò era ben bé de l’Anna!

—Potser ho haurem de fer —va dir—. Però primer donarem un tomb a la casa.

Van empènyer les bicicletes per un camí costerut i pedregós. Es veia limitat amb matolls per ambdós costats i es veien uns camps darrera d’ells. Pel que els nens podien observar, no hi havia animals per aquells indrets: ni cavalls, ni bens, ni vaques.

—Mireu! —exclamà l'Anna, tot d’un cop—. He vist una casa. I veig unes xemeneies!

Tots van mirar cap a l’indret on assenyalava l’Anna. Sí, efectivament, allò eren xemeneies, unes altes xemeneies de rajoles, que semblaven molt antigues.

—Sembla un casal elisabetà —va opinar en Juli. Va aturar-se i mirà detingudament—. És molt gran. Segurament estem arribant en algun camí que ens hi porti.

Varen anar seguint, empenyent les bicicletes. Gradualment va anar apareixent la casa. Més que un casal, semblava un palau i a la llum de la lluna semblava de gran bellesa.

—Aquí hi ha el portal —digué, tot content, en Juli. Ja estava cansat de tant empènyer la bicicleta costa amunt—. És tancat. Suposo que no hi haurà posat el pestell!

Varen apropar-se a la reixa, que era molt gran, de ferro forjat, la qual anava obrint-se lentament. Els nens es quedaren molt sorpresos. Com és que els obrien? No pas per a ells, certament!

Aleshores varen sentir el soroll d’un motor de cotxe, llunyanament. Naturalment, per això s’obria el reixat. Però el cotxe no pujava pel turó, sinó que baixava pel camí interior de la finca.

—Amagueu-vos! De pressa! —va ordenar en Juli—. Cal que no ens vegin encara!

Varen ajupir-se darrera d’una excavació, emportant-se les bicicletes. El cotxe va anar apropant-se lentament fins al reixat. En Juli va quedar sorprès i va donar un cop de colze a la Jordi.

—Veus? Altra vegada el Bentley negre KMF 102!

—Tot això és un misteri! —respongué la Jordi, estupefacta—. ¿Què dimoni fa aquest cotxe rodant per aquests camins, portant gent d’un costat a l’altre? Voldria saber si això és Owl’s Dene, o no!

Va passar el cotxe i va desaparèixer en un revolt de la muntanya. Els nens sortiren del seu amagatall amb les bicicletes, seguits pel Timmy.

—Anirem fins al reixat —va dir en Juli—. Ha quedat obert. És molt estrany com va obrir-se quan havia d’arribar el cotxe. No he vist ningú que l’obrís!

Varen arribar fins al reixat, que era obert.

—Mireu! —va dir en Juli, enfocant els murs de pedra que voltaven el jardí. Varen mirar i quedaren corpresos en veure el nom del casal.

—Molt bé! Això vol dir que hem localitzat Owl’s Dene, després de tot!

—Si, ja veieu ben bé el nom amb lletres metàl·liques: «Owl's Dene»! L’hem trobat!

—Endavant! —va dir en Juli, muntant la bicicleta i travessant el reixat—. Entrarem i farem un xic d’investigacions. Potser tindrem la sort de trobar en Dick en algun lloc.

Varen travessar tots el reixat. Una vegada a l’altra banda, l’Anna va aferrar-se al braç d’en Juli, tota espantada. Silenciosament, va assenyalar darrera d’ells.

El reixat es tornava a tancar! Però no hi havia ningú que el tanqués. Es tancava, lentament i silenciosament, per si mateix. Hi havia com un misteri en tot allò.

—Qui el tanca? —va mormolejar l’Anna, amb veu ofegada.

—Ho deuen fer per mitjà d’una maquinària —va respondre-li en Juli—. Probablement des de dins. Anem a veure si podem descobrir el mecanisme.

Recolzaren les bicicletes en un costat del camí i caminaren cap al reixat. En Juli va mirar si trobava algun pes-tell o maneta per a obrir. Però fou en va.

Va empènyer el reixat. No va moure’s. Era completament impossible d'obrir-lo. Estava ben tancat per una mena de mecanisme automàtic i no hi havia manera d’obrir-lo sense fer funcionar la maquinària des de dintre.

—Caram! —va exclamar en Juli i se’l veia tan enrabiat que els altres varen mirar-lo sorpresos.

—Què passa? —va preguntar la Jordi.

—Que no ho veieu? Ens trobem tan presoners, aquí, com el mateix Dick, si és que encara és aquí. No podem sortir pel reixat, perquè ja heu vist que hi ha uns murs altíssims que volten tot el jardí de la propietat. Segur que no hi deu haver cap pas, ni obertura en tot el voltant. Encara que volguéssim, no podríem sortir-ne.

Retornaren, tots consirosos, allà on havien deixat llurs bicicletes.

—Serà millor d’empènyer-les fins aquells arbres i amagar-les allí —va opinar en Juli—. Ens farien nosa. Les deixarem allí i anirem a tafanejar una mica al voltant de la casa. Suposo que no hi haurà gossos.

Varen deixar ben amagades les bicicletes entremig dels arbres que hi havia en un costat de l’ample camí, el qual no estava gaire ben conservat. Estava humit i l’herba creixia espessa. Només quedava net per on havien passat les rodes del cotxe.

—Anirem seguint el camí o bé fora del camí? —va preguntar la Jordi.

—Serà millor que anem per fora —respongué en Juli—. Ens podrien descobrir fàcilment amb el clar de lluna, si anem pel camí.

Així, doncs, varen anar avançant pel costat del camí, protegits per l’ombra dels arbres. Varen seguir els giravolts del llarg camí, fins que la casa va presentar-se davant els seus ulls.

Era, en realitat, molt gran. L’edifici havia estat construït en forma de «E», però sense el traç del mig. Davant l’edifici hi havia un gran pati on creixien gran profusió d’herbotes. Una paret baixa, que amb prou feines arribava al genoll, voltava el pati.

Hi havia llum en una de les cambres de dalt i també en una de les de la planta baixa. Excepte això, la casa per aquell costat estava tota fosca.

—Donarem la volta, a poc a poc —va dir en Juli en veu baixa—. Déu meu! Què és això?

Un crit fantasmal va alarmar a tots. L’Anna es va agafar fortament al braç d’en Juli.

Varen aturar-se, escoltant.

Alguna cosa va caure i fregà, silenciosament, els cabells de la Jordi, que per poc es posa a cridar. Però abans de fer-ho, el xiscle va tornar a fer-se sentir altre cop; va allargar la mà per agafar el Timmy, el qual estava estupefacte i molt espantat.

—Què és això, Juli? —va preguntar la Jordi.

—No us espanteu, no és res —va mussitar en Juli—. És una òliba! És el crit d’una òliba!

—Mare meva! I és clar! —va sospirar la Jordi, tranquil·litzada. Sóc una beneita de no haver-hi pensat abans! És una òliba que va de cacera! Anna, t’has espantat?

—I és clar que m’he espantat! —respongué l’Anna, deixant el braç d’en Juli.

—Jo també m’he espantat! —va dir en Ricard, al qual petaven les dents de por—. D’un pèl com no em poso a córrer per salvar la meva vida! Ho hauria fet si hagués pogut, però semblava que tenia les cames clavades a terra!

L’òliba va tornar a xisclar una altra vegada, un xic més lluny, a la qual va respondre una segona i a aquesta, una tercera va afegir-se al concert. En veritat, la nit s’estava posant espantosa amb tota aquella mena de xiscles.

—M’agradaria de tenir una petita òliba, algun dia, que digués: Uuuu!, uuu!, uuuh! —va dir la Jordi—. Això és un soroll agradable. Però aquests xiscles són horribles!

—No és estrany que en diguin el «Puig de l’Òliba». Deu ésser un planter d’òlibes!

Els quatre nens i el Timmy començaren a caminar silenciosament al voltant de la casa, mantenint-se sempre dins l’ombra. La part de darrera la casa també estava fosca, excepte dues grans finestres. Volien mirar a través dels vidres, però les cortines eren corregudes. Malgrat això, en Juli va intentar tafanejar a l’interior per unes separacions de les cortines.

Finalment va trobar un lloc on les cortines no s’ajustaven bé. Va mirar a l’interior.

—És la cuina —va dir als altres—. Una habitació enorme, il·luminada per un gran llum d’oli. La resta queda en la penombra. Al fons hi ha una gran llar de foc, amb uns grans troncs que cremen.

—Hi ha algú? —va preguntar la Jordi, intentant també mirar per la separació de les cortines. En Juli va separar-se i li va deixar el lloc.

—Jo no hi veig ningú —respongué en Juli.

La Jordi va fer una exclamació així que va començar a mirar. En Juli la va fer anar a un costat, per tal de tornar a mirar ell.

Va veure com entrava en aquell moment un home, un tipus estrafolari, una mena de nan, geperut, amb el cap tort. Tenia un rostre de malvat. Darrera d’ell hi anava una dona, seca, molt morena i amb cara de desgraciada.

L’home va deixar-se caure damunt d’una cadira i va començar a omplir una pipa. La dona va agafar una mena de tetera gran, va separar-la del foc i va començar d’omplir, en un racó, unes bosses d’aigua calenta.

—Deu ésser la cuinera —va pensar en Juli—. Pobra dona, quina cara de llàstima que fa! Suposo que aquest home deu ésser l’home que serveix per a tot. Quina cara de dolent que fa!

La dona va dirigir-se, temorega, a l’home que estava assegut a la cadira. Naturalment, en Juli no podia sentir ni una paraula del que es deia a l’altra banda de finestra. Semblava que la dona li demanés quelcom. L’home va contestar-li furiós, pel que es veia. Semblava que ella li suplicava alguna cosa. El geperut va posar-se rabiós i va agafar l’atiador del foc i va amenaçar la pobra dona. En Juli va quedar horroritzat. Pobra dona. No era, doncs, estrany que fes aquella cara de misèria si la tractaven així.

No obstant, l’home no va fer res més sinó amenaçaria i aviat va deixar l’atiador al seu lloc i va tornar novament a seure a la cadira. La dona no va tornar a dir res, sinó que va anar a acabar d’omplir les ampolles d’aigua calenta. En Juli va preguntar-se a qui anirien destinades.

Va explicar als altres allò que acabava de veure. No els va agradar gens.

Si aquell parell de la cuina feien totes aquelles coses, a quina part de la casa es trobaven els altres?

Varen separar-se de les finestres de la cuina i seguiren al voltant de la casa la seva inspecció. Varen arribar a una altra finestra on hi havia llum dintre, a la planta baixa. Però aquí les cortines no eren gens separades i els va ésser completament impossible de veure l’interior.

Varen mirar enlaire i veieren una finestra il·luminada al pis de dalt. S’hi trobaria en Dick? Potser l’havien tancat a l’àtic de la casa i estaria sol… Els hauria agradat molt de saber-ho!

I si llancessin una pedra? Varen discutir si ho farien o bé no ho farien. No semblava que hi hagués cap mitjà per a poder entrar a la casa. La porta principal era molt ben tancada. També hi havia una altra porta en un costat lateral de la casa, però també estava tancada i barrada, ho sabien per què havien intentat d’obrir-la. No hi havia tampoc cap finestra que es pogués obrir.

—Jo crec que el millor serà llançar una pedra —va dir en Juli, finalment—. Estic segur que en Dick és a dalt, si és que l'han portat aquí. ¿Estàs segura d’haver sentit els homes que deien «Owl’s Dene», Anna?

—Completament segura —respongué l’Anna—. Llança la pedra, Juli! Estic molt preocupada pel pobre Dick!

En Juli va buscar una pedra per terra. En va trobar una entremig del fang que hi havia pertot arreu. La va balancejar en la seva mà; aleshores va llançar la pedra cap amunt, però no va arribar a la finestra. En Juli en va agafar una altra. La va llançar i aquest cop va trencar el vidre. Immediatament algú va apropar-se al vidre.

Era en Dick? Tots estaven amb els ulls fixos, però la finestra es trobava massa lluny. En Juli va tornar a llançar una altra pedra; tocà també la finestra.

—Em sembla que és en Dick —digué l’Anna—. No, em sembla que no és ell. No ho pots veure tu, Juli?

Però la persona que s’hi havia acostat, ja havia desaparegut. Els nens se sentiren com intranquils. ¿I si hagués estat en Dick? ¿I si hagués estat algú que hagués sortit de l’habitació i que anés a buscar-los?

—Anem-nos-en d’aquest costat de la casa —va dir en veu baixa en Juli—. Anem a l’altre costat.

Varen fer el camí silenciosament. Tot d’un plegat en Ricard va estirar la màniga d’en Juli.

—Mira! —va exclamar—. Hi ha una finestra oberta. Què et sembla si entréssim?

CAPÍTOL XI

ATRAPATS!

En Juli va mirar cap a la finestra. Quedava il·luminada per la lluna. Es veia que estava entreoberta.

—¿Com és que no ens hi hem fixat quan hem donat la volta? —va preguntar-se. Va dubtar un moment. ¿Entrarien o no entrarien? Potser seria millor de trucar a la porta; probablement els obriria aquella dona de cara de misèria i li preguntarien allò que desitjaven saber.

D’altra banda, calia pensar que hi havia també el geperut. A en Juli no li agradava gens ni mica aquell home. No, el millor seria pujar per la finestra, veure si en Dick es trobava dalt, alliberar-lo i tornar a fugir tots plegats per la mateixa finestra. Ningú no se n’hauria assabentat. Quan se n’adonessin, l’ocell hauria ja volat i tot hauria acabat bé.

En Juli va dirigir-se a la finestra. Va pujar una cama i va muntar a cavall damunt el marc de la finestra. Va allargar la mà a l’Anna.

—Vinga, Anna! Dóna’m la mà, ja t’ajudaré! —i la va alçar fins a ell. Amb tota cura la va aixecar i la va baixar a l’interior de la casa.

Després va tocar-los el torn a la Jordi i en Ricard. La nena va treure el cap des de dintre per tal d’encoratjar el Timmy, quan va succeir una cosa.

Va encendre’s un llum molt potent. Anava enfocat vers els quatre nens, els quals quedaren enlluernats. Varen quedar-se allí, parats, aclucant els ulls i alarmats. Què era allò?

Quan l'Anna va sentir la veu d’aquell home, la va reconèixer com pertanyent a un dels que varen raptar en Dick.

—Vaja!, vaja!, vaja! Una petita colla de lladregots!

De cop i volta la veu va sonar enfadada.

—Com us atreviu a entrar? Avisaré la policia!

Al defora el Timmy lladrava feroçment. Va fer un salt envers la finestra i gairebé va aconseguir de travessaria. L’home va sospitar immediatament allò que anava a succeir i corregué cap a la finestra, tancant-la de cop. Ara, el Timmy no podria entrar.

—Deixi entrar el meu gos! —va cridar la Jordi, enfadada, i aleshores va cometre la imprudència de voler tornar a obrir la finestra. L’home va donar-li un cop a la mà amb la pila elèctrica que duia i la nena va deixar escapar un crit de dolor.

—Això passa als nens que no són obedients —va dir aquell bandit, mentre la Jordi s’agafava la mà contusionada.

—Escolti —va començar a dir en Juli, en to furiós—, què es pensa que està fent? Sàpiga que nosaltres no som lladres i que ens agradaria molt, però molt, que ens lliurés a la policia.

—Així, us agradaria, oi? —va burlar-se aquell home dirigint-se cap a la porta, des d’on va cridar amb veu forta:

—Aggie, Aggie! Porta de seguida un llum aquí ara mateix!

Es va sentir una resposta des de la cuina, i gairebé immediatament va aparèixer un llum que va il·luminar la foscor d’un passadís. El llum va anar apropant-se, fins que va aparèixer la dona de la cara trista, que portava una gran llumenera d’oli. Va quedar-se sorpresa de veure aquell petit grup de nois. Semblava que anava a dir quelcom quan l’home va donar-li una empenta amb brutalitat.

—Fora d’aquí. I guarda la boca tancada! M’has entès?

La doneta va escapolir-se com una gallina espantada.

L’home va inspeccionar els intrusos. No hi havia gairebé cap moble en aquella cambra. Feia la impressió que era una sala d’estar.

—De manera que us agradaria que us lliurés a la policia, oi? —va preguntar l’home—. És molt interessant, això! Us deveu pensar que la policia aprovaria la manera que heu tingut d’entrar a casa meva…

—Li repeteixo que no hem entrat a robar —li respongué en Juli, decidit a posar en clar al més aviat possible, l’assumpte—. Hem vingut perquè ens consta que vostè té en algun lloc d’aquí, tancat, el meu germà i que hi ha una confusió. Vostès s’han confós de noi.

A en Ricard no van agradar-li gens aquelles explicacions. Tenia un pànic terrible que l’agafessin i el tanquessin en lloc d’en Dick. S’amagava darrera els altres tant com podia.

L’home va mirar fixament en Juli. Semblava capficat.

—Aquí no hi ha cap noi —digué, finalment—. No sé de què em parles. ¿Potser et penses que cm dedico a anar pel món raptant nens i fent-los presoners?

—Jo no sé a què es dedica vostè —contestà en Juli—. Tot el que jo sé és que ha raptat en Dick, el meu germà, aquesta tarda a Middlecombe Woods, creient que era en Ricard Kent; doncs bé, no ho és, és el meu germà Dick, i si no el deixa anar de seguida, aniré a denunciar-ho a la policia.

—Pobre de mi! D’on has tret tot això? —va preguntar l’home—. ¿On éreu quan ell fou raptat, segons tu dius?

—N’hi havia un de nosaltres —respongué fermament en Juli—. Ho va veure tot des de dalt d’un arbre. És d’aquesta manera com hem pogut informar-nos-en.

Va seguir un silenci. L’home va treure’s un cigarret de la butxaca i va encendre’l.

—Bé. Esteu en un error —digué—. Aquí no tenim cap noi presoner. Tot això és completament ridícul! És molt tard, ja. ¿Voleu passar la nit aquí i us n’anireu demà al matí? No m’agrada la idea que una colla de noiets vagin sols a mitjanit. Aquí no tenim telèfon, altrament, avisaria a casa vostra.

En Juli dubtava. Estava segur que en Dick es trobava dins d’aquella casa. Si acceptava de passar-hi la nit, potser hi hauria possibilitat de saber si en Dick, realment, hi era o no. Havia comprès perfectament que aquell home no tenia ganes d’heure-se-les amb la policia. Hi havia quelcom de sinistre i de misteriós a Owl’s Dene!

—Bé, ens quedem —va dir, finalment, en Juli—. Els nostres pares són fora i no es preocuparan de nosaltres.

De moment s’havia oblidat completament d’en Ricard. Els seus pares sí que se’n preocuparien! Però no es podia fer res més. Primerament calia trobar en Dick. Segurament quan aquells homes estarien convençuts que no era el noi que cercaven, el deixarien anar. Probablement en Rooky, el bandit que ja coneixia en Ricard, i, per tant, no podia haver vist en Dick, encara no havia arribat. Aquesta havia d’ésser la raó per la qual aquell home desitjava que passessin la nit allí. Molt bé. Naturalment, esperarien que arribés en Rooky i quan aquest digués: «No, aquest no és el noi que busquem!» deixarien anar en Dick. Caldria que ho fessin.

L’home va tornar a cridar l’Aggie. Aquesta va presentar-se immediatament.

—Aquests nois s’han perdut. Els he dit que es quedessin a passar aquesta nit aquí. Prepara un dels dormitoris, posa uns matalassos a terra i els dónes unes mantes. Dóna’ls alguna cosa per a menjar, també!

Aquella dona semblava sorpresa. En Juli va deduir que no devia estar acostumada que aquell home socorregués ningú. Ell va posar-se a renyar-la.

—No et quedis aquí com un estaquirot! Fes el que et mano! Emporta’t els nens!

L’Aggie va cridar els quatre nens. La Jordi va girar-se imperiosa:

—Bé. Què hi ha del meu gos? —va preguntar—. Sento com grinyola. No puc ficar-me al llit sense el gos.

—Doncs ho hauràs de fer —respongué bruscament l’home—. No vull gossos dins de casa.

—S’abraonarà a qui se li acosti —digué la Jordi.

—No et preocupis, no trobarà ningú allà al defora —li respongué l’home—. I escolta. ¿Com heu pogut passar el reixat?

—En aquell moment sortia un cotxe i vàrem poder entrar abans que el reixat tornés a tancar-se —va explicar la Jordi—. Per cert, com es tanquen les portes? ¿Hi ha una maquinària?

—Ocupa’t de les teves coses —replicà l’home, i se n’anà pel passadís en direcció contrària.

—Quin home tan amable! —digué en Juli a la Jordi.

—Oh, un caràcter molt afectuós! —respongué la Jordi.

La dona els va mirar tota sorpresa. Semblava no haver comprès que deien, justament, el contrari del que pensaven! Varen dirigir-se escales amunt.

Varen arribar a una petita cambra on hi havia una catifa per terra, un llit petit en un racó i un parell de cadires. No hi havia absolutament res més.

—Us portaré uns matalassos i us els posaré a terra —va dir la doneta.

—Ja l’ajudaré —respongué en Juli, que pensava que seria una bona ocasió de donar un cop d’ull a la casa.

—Molt bé —va contestar la dona—. Vosaltres us quedareu aquí quiets.

Se’n va anar, seguida d’en Juli. Es dirigiren cap a un armari i la dona va treure de dins dos grans matalassos. En Juli va ajudar-la Semblava impressionada per la seva ajuda.

—Moltes gràcies. Pesen molt —digué.

—No deuen venir molts nens per aquí, veritat? —va preguntar en Juli.

—És estrany que vosaltres arribéssiu just després de… —va començar a dir la dona. Però, de sobte, va callar, mossegant-se els llavis, mirant amunt i avall del passadís.

—Arribéssim just després de què? —li preguntà en Juli—. Just després de l’altre noi, vol dir?

—Calla! —digué la dona tota esparverada—. ¿Què saps tu de tot això? No havies d’haver dit res. El senyor Perton m’arrencarà la pell si sap que has dit això. Es creurà que t’he explicat alguna cosa. Així és que millor que ho oblidis!

—Vostè es refereix al nen que ha tancat a les golfes, no és veritat? —va preguntar en Juli, tot ajudant-la a transportar un dels matalassos al gran dormitori. Ella va deixar anar un dels costats del matalàs, molt alarmada.

—I ara! Vols ficar-me en un terrible embolic? I vosaltres, també? ¿Vols que el senyor Perton cridi el Geperut perquè us apallissi? No coneixes pas aquest home. És un malvat!

—On és en Rooky? —va preguntar en Juli a la pobra dona, esperant espantar-la més. Però això era més del que podia suportar; les cames li tremolaven, mirant en Juli com si no pogués creure el que deia.

—Què saps d’en Rooky? —va preguntar en veu baixa—. Ha de venir aquí? No em diguis que ha de venir aquí!

—¿Per què? No el troba simpàtic? —va preguntar en Juli, posant-li la mà damunt l’espatlla—. Per què està tan espantada i té tanta por? Què passa? Digui-m’ho! Potser jo podré ajudar-la.

—En Rooky és un pervers —digué la dona—. Jo em creia que era a la presó. No em diguis que n’ha sortit altre cop! No em diguis que vindrà aquí, fes-me el favor!

Estava tan espantada que no va poder afegir res més. Va posar-se a plorar i en Juli no va voler turmentar-la més fent-li altres preguntes.

En silenci varen transportar els matalassos al dormitori que els havia estat destinat.

—Us portaré alguna cosa perquè mengeu —va dir la pobra dona—. Trobareu mantes en aquell armari, quan vulgueu posar-vos a dormir.

Després va desaparèixer. En Juli va explicar als altres en veu molt baixa tot el que havia descobert.

—Miraré de localitzar en Dick, tan bon punt no se senti cap soroll a la casa —va dir—. Aquesta és una casa molt sospitosa, plena de secrets, d’anades i vingudes molt estranyes. Sortiré fora de l’habitació i miraré de veure què passa. Jo crec que aquell home que es diu Perton està esperant que arribi en Rooky i que aquest vegi si en Dick és en Ricard o no. Quan veurà que s’han equivocat, no dubto que ens deixaran lliures a ell i a nosaltres.

—I jo, què? —va preguntar en Ricard—. Un cop m’hagi descobert, estaré perdut. Sóc el noi que estan buscant. Odia el meu pare i m’odia a mi, també. Em raptarà, em portarà en algun lloc i demanarà un enorme rescat per venjar-se!

—Bé, caldrà fer alguna cosa per tal que no et vegi —va contestar en Juli—, encara que no sé per què ha de veure’t! Ell no ha d'interessar-se per aquells que es pensa que són els germans i germanes d’en Dick. I ara, fes el favor, no comencis a ploriquejar, perquè aleshores seré jo mateix qui et lliuraré a en Rooky! Ets un veritable covard! No ets ningú!

—I tot això que estem passant és degut als teus enganys i a les teves mentides —va afegir la Jordi, furiosa—. Per culpa teva se’ns ha espatllat l’excursió, en Dick és presoner i el pobre Timmy és a fora, sense mi!

En Ricard es va quedar tot parat. Se’n va anar en un racó sense dir cap paraula. Se sentia molt desgraciat. Ningú no l’estimava i ningú no tenia confiança en ell. Veritablement, en Ricard se sentia que era molt poca cosa.

CAPÍTOL XII

EN JULI INVESTIGA PELS VOLTANTS

La dona va portar-los una mica de menjar. Solament es tractava de pa amb mantega i confitura, amb una mica de cafè calent per a beure. Els quatre nens, realment, no tenien gaire gana, però tenien molta set i begueren el cafè amb gust.

La Jordi va obrir la finestra i va cridar, baixet, el Timmy.

—Timmy! Aquí hi ha una cosa per a tu!

El gos era a baix, observant i esperant. Sabia on era la Jordi. Durant algun temps va estar bordant i plorant, però ara ja s’havia tranquil·litzat.

La Jordi estava decidida a fer-lo entrar, fos com fos. Li va donar tot el seu pa amb confitura, anant-li llançant trosset per trosset i sentia com s’ho menjava. D’aquesta manera demostrava al vell Timmy que algú pensava en ell i ell ho comprenia!

—Escolteu! —digué en Juli, venint de fora, on havia passat una estona al passadís, observant—. Jo crec que caldria apagar aquest llum i que vosaltres us poséssiu a dormir damunt els matalassos. Però jo posaré com un farcell allargassat en el meu lloc i així, si ve algú, es pensarà que sóc jo. Però no hi seré.

—On aniràs, doncs? —va preguntar l’Anna—. Fes el favor, no ens deixis sols.

—M’amagaré dins l’armari del passadís —va explicar en Juli—. El cor em diu que el nostre amable senyor Perton vindrà a tancar-nos amb pany i clau i no tinc cap ganes que m’hi enxampi! Abans segurament inspeccionarà la cambra amb la seva pila per veure si dormim. Quan se n’hagi anat us obriré!

—Oh, és una idea estupenda! —va dir l’Anna, tapant-se amb la flassada—. És millor que vagis a ficar-te a l’armari, Juli, no fos cas que ens tanquin amb clau per tota la nit.

En Juli va apagar el llum. Va anar de puntetes fins a la porta i va sortir, deixant-la entreoberta. Un cop al passadís, va orientar-se fins a recordar on havia vist l’armari; finalment, el va trobar i va mirar si era tancat amb clau o no. Va agafar el tirador i va veure que s’obria. Va ficar-se dintre i va ajustar la porta, deixant només una escletxa per on podria veure què succeïa. Va estar esperant allí dins cosa de vint minuts. L’armari feia olor de florit i era molt avorrit trobar-se allí dintre sense fer res en absolut.

De sobte, per l’escletxa li va semblar veure una mica de llum que anava avançant. Ah!, algú s’acostava.

Va mirar per l’escletxa i va veure el senyor Perton caminant de puntetes pel passadís amb un llum d’oli a la mà. Es dirigí cap al dormitori dels nens i va mig obrir la porta. En Juli l’anava observant sense gairebé gosar respirar.

¿S’adonaria que el pilot que hi havia damunt d’un dels matalassos era format per una manta enrotllada, tapada amb una altra manta? En Juli va pregar fervorosament que l’home no se n’adonés, altrament tots els seus plans se n’anirien a rodar!

El senyor Perton va aixecar la llàntia d’oli enlaire per tai de veure tot el dormitori. Va veure quatre farcells damunt els matalassos: els quatre nens!, va pensar.

Tots dormien. Amb moltes precaucions, el senyor Perton va tancar la porta i va donar volta a la clau. En Juli el vigilava, ple d’ansietat per veure si la treia i se la ficava a la butxaca. Però, no. La va deixar al pany. Quina sort!

L’home anà allunyant-se, a poc a poc. No va baixar al pis de sota, sinó que va desaparèixer a l’interior d’una habitació. En Juli va sentir com tancava la porta. Després va sentir el soroll del pany que es tancava. Amb tota seguretat, es malfiava, també, del seu company, fos qui fos. O potser sospitava del geperut o fins i tot de la dona.

En Juli va esperar una llarga estona abans de sortir de l’armari. Va apropar-se a la cambra per on havia desaparegut el senyor Perton i va mirar pel forat del pany per veure si el llum ja s’havia apagat. En efecte, l’habitació estava a les fosques. Dormia el senyor Perton? En Juli no podia assegurar-ho.

De totes maneres, en Juli no volia esperar fins a sentir-lo roncar. Calia trobar en Dick! La primera cosa que calia fer era tractar de mirar les golfes.

«Estic segur que el senyor Perton havia pujat a dalt a veure en Dick quan jo vaig llançar les pedres —va pensar en Juli—. Aleshores va baixar i va obrir la finestra per tal d’atrapar-nos dintre a tots. Hem caigut a la trampa. Ell devia esperar-nos dintre l’habitació. No m’agrada gens aquest home. Té idees massa lluminoses!».

Va dirigir-se cap a l’escala que pujava a les golfes, caminant molt a poc a poc per tal de no fer cap soroll, espantat perquè els graons grinyolaven i a cada grinyol en Juli es deturava i escoltava, tremolant per si algú l’havia sentit.

Quan va arribar dalt, va trobar-se amb un llarg passadís ple de portes. S’aturà reflexionant d’on sortia la llum que van veure des de baix. Quin camí calia prendre? Estava segur que devia ésser en aquest passadís. Bé, aniria mirant a cada forat de pany per veure si veia llum en alguna habitació.

Va anar passant de porta en porta. En Juli les va anar obrint totes, una per una, però tot era fosc i algunes d’aquelles golfes eren plenes d’andròmines i estris diversos. Finalment va arribar a una porta que era tancada. Va mirar pel forat del pany. No hi havia cap llum dintre l’habitació.

En Juli va trucar suaument. Una veu —la veu d’en Dick— va respondre immediatament: «Qui hi ha?».

—Calla! Sóc jo, en Juli! —va dir en veu molt baixa—. Et trobes bé, Dick?

Va sentir-se cruixir un llit i unes passes damunt el terra. La veu d’en Dick, a l’altre costat de la porta, va arribar, velada, i amb precaució.

—Juli! Com has pogut arribar fins aquí? Déu meu! És fantàstic! Pots obrir la porta i deixar-me sortir?

En Juli va buscar la clau, però no n’hi havia cap. El senyor Perton se l’havia enduta, per si de cas!

—No, no hi ha la clau —respongué en Juli—. Dick, què t’han fet?

—No pas gran cosa; no et preocupis. Varen arros-segar-me fins al cotxe, i m’empenyeren cap a dintre —contestà en Dick—. L’home que es diu Rooky no hi era. Els altres el varen esperar durant força estona i per fi ens n’anàrem. Aquells homes varen pensar que havia anat a veure algú. Així és que encara no l’he vist. Segurament vindrà demà al matí. Es quedarà parat quan vegi que jo no sóc en Ricard!

—En Ricard també ha vingut —va dir-li en Juli—. Tant de bo no ho hagués fet! Si en Rooky l’arriba a veure, el raptarà, n’estic segur! L’única esperança que hi ha és que en Rooky només et vegi a tu, i com que els altres homes es pensen que tots som una mateixa família, ens vulguin deixar marxar. ¿Has vingut directament aquí amb el cotxe, Dick?

—Sí —respongué en Dick—. Quan vàrem arribar, les portes del reixat varen obrir-se com per art de màgia, perquè jo no vaig veure ningú. Aleshores varen portar-me aquí i em varen tancar. Un dels homes va explicar-me tot el que en Rooky em faria quan em veiés i, de cop i volta, va marxar, escales avall, i no ha tornat més.

—Caram! Devia ésser quan vaig llançar les pedres contra els vidres d’aquesta finestra —va dir ràpidament en Juli—. No les vares sentir?

—Oh! Així, doncs, era això allò que vàrem sentir! L’home es va acostar a la finestra. Et devia veure immediatament. Una cosa: com has pogut arribar fins aquí? De veritat hi sou tots? Suposo que devia ésser el Timmy que lladrava aquí fora.

Ràpidament, en Juli va explicar a en Dick el que havia succeït des que ell i la Jordi varen trobar en Ricard, cridant, fins al moment en què havia pujat a les golfes i l’havia trobat.

Es va fer un silenci després d’haver acabat la seva explicació. Després va arribar la veu d’en Dick a través del forat del pany.

—No val gran cosa de fer plans, Juli. Si tot surt bé, sortirem d’aquí demà al matí, quan en Rooky se n’adoni que jo no sóc el noi que cerca. I si surt malament, almenys estarem tots junts i podrem intentar de fer quelcom. Em pregunto què pensarà la seva mare en veure que aquesta nit no arriba a casa.

—Probablement pensarà que s’ha quedat a casa la seva tia —va contestar en Juli—. Em sembla que aquest noi no és pas de fiar. Que vagi al diable! Ell és la causa de tots aquests embolics en els quals estem ficats! Bé. Espero que aquests homes hauran d’inventar alguna història per tal d’explicar el motiu pel qual t’han tingut tancat, quan demà al matí vegin que no ets en Ricard —va prosseguir—. Deuran dir que els tiraves pedres al cotxe o qualsevol cosa per l’estil, o bé que estaves ferit i que t’havien portat aquí per curar-te. De totes maneres, diguin el que diguin, no aixecarem la llebre de moment. Ens n’anirem tranquil·lament i després actuarem amb rapidesa. No sé pas què deu passar aquí, però, per descomptat, hi ha coses molt estranyes. Caldrà que la policia s’encarregui d’esbrinar-ho!

—Escolta! És el Timmy, altre cop —va dir en Dick—. Suposo que lladra per cridar la Jordi. És millor que te’n vagis, Juli, no fos cas que es despertés algun d’aquests homes i et trobés aquí. Estic molt content de saber que estàs a prop. Gràcies per haver vingut a bus-car-me!

—Bona nit! —va acomiadar-se en Juli.

Se n’anà passadís enllà, aprofitant els llocs il·luminats per la llum de la lluna i mirant, espantat, els llocs de fosca, per si el senyor Perton o qualsevol altre estigués esperant-lo.

Però no va trobar ningú. El Timmy ja no feia lladrucs. Un silenci profund regnava en tota la casa. En Juli va baixar l’escala fins al dormitori on els altres dormien. Va aturar-se un moment abans d’entrar. ¿I si explorés una mica més? Era una bona oportunitat.

Es va decidir a fer-ho. El senyor Perton devia dormir profundament, va pensar. Potser també el geperut i la dona devien haver-se ficat al llit, ja. Va preguntar-se què s’havia fet de l’altre home, aquell que va portar en Dick fins a Owl’s Dene. No l’havia vist enlloc. Potser se n’havia tornat en aquell Bentley negre que havien vist sortir pel reixat quan ells arribaven.

Va baixar fins a la planta baixa, mogut per una idea lluminosa que se li va ocórrer. Provaria d’obrir el reixat principal i faria que els nens se n’anessin. Només es quedaria ell per no abandonar en Dick.

Després va canviar de parer. «No —va pensar—. L’Anna i la Jordi no se n’aniran sense mi». Suposant que poguessin travessar el cancell sense entrebancs i baixar pel camí, com podrien sortir de la finca? El reixat funcionava per mitjà d’un mecanisme especial, que era accionat des de la casa.

De manera que la seva idea lluminosa no podia realitzar-se. Va determinar d’anar a inspeccionar totes Ics habitacions de la planta baixa de la casa. Primerament va dirigir-se a la cuina. El foc era gairebé apagat. La llum de la lluna entrava per les separacions de les cortines i il·luminava un xic la fosca i silenciosa habitació. El geperut i la dona devien trobar-se en algun altre lloc.

A la cuina no hi va trobar res d’interessant i, per tant, va continuar cap a la cambra del davant. Es tractava d’un gran menjador, amb una llarga taula molt polida, uns canelobres a les parets i una xemeneia en la qual hi havia restes de foc de llenya. Tampoc no va trobar res d’interessant.

Després va entrar en una nova habitació. ¿Què era allò? Un taller? Una habitació de treball? No, un despatx. Allí hi havia una ràdio i un gran escriptori. També hi havia un instrument molt curiós, amb una roda i una maneta. En Juli va pensar tot seguit que podria ésser la maquinària per a obrir el reixat! Sí, això mateix! En un costat hi havia una etiqueta enganxada que deia: «Porta esquerra. Porta dreta. Totes dues portes».

«És això el mecanisme que serveix per a obrir les dues portes o només una de sola. Si fos possible de treure en Dick de les golfes, ens en podríem anar tots en un moment». En Juli va moure el volant de la roda. ¿Què passaria ara?

CAPÍTOL XIII

SECRET DESCONCERTANT

Es va sentir un soroll molt curiós, com si un poderós mecanisme s’hagués posat en marxa. En Juli va córrer a fer retrocedir el volant fins a la posició inicial. Si feia tant de soroll, no valia la pena de provar d’obrir les portes! El senyor Perton es despertaria i el faria sortir corrents d’aquella habitació!

«Malgrat tot, resulta molt enginyós!», va pensar el noi, examinant l’aparell a la llum dels febles raigs de la lluna que entraven per la finestra. Va mirar al seu voltant. Li va arribar un soroll fins a les seves orelles, que el va fer deturar.

«És algú que ronca —va pensar—. Més val no tocar res d’aquí. On deu ésser el qui dorm? Segurament no deu trobar-se gaire lluny d’aquí».

Va caminar de puntetes fins a la porta següent i va treure el cap a l’interior. Era una mena de sala, però no hi havia ningú i no se sentia cap ronc allí.

En Juli estava desconcertat. No semblava que hi hagués cap més altra habitació més enllà. Va tornar al despatx i va tornar a sentir els roncs. No hi havia dubte: es tractava d’algú que roncava. Hi havia algú allí a prop, però no prou per a poder-lo sentir amb tota claredat, ni veure’l. Tot plegat, molt estrany!

En Juli s’anava desplaçant amb tota mena de cautela per l’habitació, provant de localitzar el lloc des d’on els roncs se sentien més forts. Sí, en efecte, allí, prop de la llibreria, que arribava fins al sostre. Però… ¿d’on procedia el soroll? ¿Hi hauria alguna habitació darrera la paret del despatx? No li fou possible de trobar-la. Pel que ell podia veure, solament hi havia la paret del passadís. I cada vegada ho veia més misteriós.

Va tornar novament al despatx i va apropar-se a la biblioteca. Sí, altre cop se sentia. Algú dormia i roncava allí mateix… però on?

En Juli va començar a examinar la llibreria. Era plena de llibres, oprimits els uns contra els altres: novel·les, biografies, tots barrejats. En va treure uns quants i va examinar la part posterior de la llibreria. Era de fusta molt sòlida.

Va tornar a posar els llibres al seu lloc i va tornar a estudiar la llibreria. Tota ella era construïda sòlidament. En Juli va inspeccionar meticulosament tots els llibres a la llum de la lluna. Un prestatge va semblar-li diferent dels altres —menys ordenat— i amb menys quantitat de llibres. ¿Per quina raó un prestatge havia d’ésser diferent dels altres?

Va anar traient amb molta cautela tots els llibres d’aquell prestatge. Al darrera s’hi veia la fusta altre cop. En Juli va apropar la mà, palpant. Va trobar una maneta amagada en un racó. Una maneta! ¿Per a què servia?

Amb tota mena de precaucions va fer girar la maneta. No va passar res. Aleshores la va empènyer. Res, tampoc. La va estirar cap a ell i aleshores va desplaçar-la uns quinze centímetres.

Després tot el tauler d’aquesta singular prestatgeria va lliscar cap avall, deixant una obertura prou gran perquè una persona pogués passar-hi. En Juli va quedar-se sense respiració. Un tauler que s’esmunyia! ¿Què hi hauria al seu darrera?

Una pàl·lida claror es filtrava a través l’espai buit. En Juli va esperar fins que va acostumar-se a la penombra, després d’haver estat durant tant de temps sota la llum de la lluna. Estava tremolant d’excitació. Els roncs se sentien tan forts que en Juli va pensar que qui dormia estava molt a prop d’ell.

Aleshores, gradualment, va descobrir una habitació molt petita, amb un llit molt estret, una taula i un prestatge en el qual hi havia uns quants objectes. En un racó hi havia una espelma encesa. Damunt del llit hi havia un home que dormia. En Juli no podia veure’l bé, només va veure que es tractava d’un home gran i robust i que roncava amb tota tranquil·litat.

«Vaja! —va pensar en Juli—. Aquesta sí que és bona!». Un amagatall secret, un lloc excel·lent per a amagar-se! Li haurien hagut de dir a aquest home que no ronqués! Ell mateix s’havia descobert!

El nen no va gosar quedar-se més estona allí, observant aquella curiosa habitació. Havia estat construïda en l’espai comprès entre la paret de l’estudi i la paret del passadís. Probablement era de l’època en què la casa s’havia construït.

En Juli va buscar la maneta. Va empènyer-la fins a tornar-la al seu primitiu lloc i el tauler va relliscar altra vegada immediatament. Era evident que s’havien preocupat molt de mantenir el mecanisme en bon estat.

Ara els roncs se sentien més apagats. En Juli va tornar a posar els llibres al seu lloc primitiu, esperant que resultarien, més o menys, tal com els havia trobats.

Se sentia en un estat de gran excitació. Havia descobert un dels secrets d’Owl’s Dene. La policia s’interessaria molt per aquell amagatall i potser encara més per la persona que s’hi trobava.

Ara era absolutament essencial que ell i els altres poguessin escapar d’allí. Però, ¿estaria bé d’anar-se’n sense en Dick? No. Si els homes sospitessin que era un cop baix per la seva part i descobrissin que coneixia el secret de l’amagatall, per exemple, potser es venjarien amb en Dick. Sentit-ho molt, en Juli va decidir que no podien escapar-se si no ho feien tots plegats, incloent-hi en Dick.

No va seguir explorant. De sobte va sentir-se molt cansat i va pujar lentament l’escala. Va pensar que li calia ficar-se al llit i meditar detingudament. Es trobava massa cansat per fer qualsevulla altra cosa.

Se’n va anar cap al dormitori. La clau encara era posada al pany. Va entrar a la cambra i va tancar la porta. L’endemà al matí, el senyor Perton trobaria que la clau no era girada, però segurament pensaria que no l’havia tancada bé. En Juli va jeure al damunt del matalàs al costat d’en Ricard. Tots els nens estaven dormint profundament.

En Juli volia pensar en tots els problemes que se li presentaven, però així que va tancar els ulls, va quedar adormit com un soc. No va sentir els lladrucs del Timmy, que havia començat a fer aldarull altra vegada. No va sentir tampoc els xiscles de l’òliba que comunicaven a tot el turó una sensació de terror. No va veure com la lluna anava desplaçant-se en el cel.

No fou pas el senyor Perton qui va anar a despertar els nens l’endemà al matí, sinó la dona. Va entrar al dormitori i els va despertar.

—Si voleu esmorzar, baixeu —els va dir.

Varen asseure’s ràpidament damunt d’aquells rudimentaris llits preguntant-se on es trobaven.

—Bon dia! —digué en Juli, mig adormit—. ¿Ha parlat d’esmorzar? Això està molt bé. Escolti, ¿hi ha algun lloc on ens podríem rentar un xic?

—Us podeu rentar a la cuina, a baix! —respongué la dona amb brusquedat—. No cregueu que hagi de fregar els banys per a vosaltres!

—No tanqui la porta, perquè puguem sortir —va dir-li en Juli, amb aire innocent—. El senyor Perton ens va tancar amb clau.

—Això és el que va dir —va contestar la dona—. Però no la va tancar! Jo no l’he trobada pas tancada amb clau aquest matí. Us ho pensàveu vosaltres, veritat? Si ho haguéssiu sospitat, hauríeu corregut xafardejant per tota la casa, oi?

—Potser sí —va respondre-li en Juli, fent l’ullet als altres. Ells ja sabien que en Juli havia anat a explorar per la casa cercant en Dick. No obstant, ignoraven, encara, tot el que en Juli havia descobert en la seva ronda nocturna. En Juli no havia volgut despertar-los per explicar-los-ho.

—No trigueu a baixar —va advertir la dona, deixant la porta oberta.

—Suposo que haurà pujat alguna cosa per esmorzar al pobre Dick —va dir amb un sospir en Juli. Els altres s’aproparen.

—Juli, vares trobar en Dick? —li digué en veu baixa l’Anna.

El seu germà va assentir amb el cap. En veu baixa i amb poques paraules els va explicar tot el que havia descobert, on estava tancat en Dick i els roncs que havia sentit i com havia descobert el plafó de la prestatgeria i el petit recambró on havia vist l’home que roncava, sense sospitar que l’estaven observant.

—Juli! És emocionant! —va exclamar la Jordi—. Qui s’ho havia de pensar!

—Sí, molt emocionant. També vaig descobrir el mecanisme que obre les portes del reixat —va dir en Juli—. Està en el mateix despatx. Bé, anem cap a baix. Si no baixem de pressa, aquella dona vindrà a buscar-nos altra vegada. Espero que el geperut no hi sigui. No m’agrada gens!

No obstant, el geperut sí que hi era, acabant d’esmorzar en una tauleta. Va mirar amb mals ulls els nens, els quals varen fer com si no el veiessin.

—Heu trigat molt a baixar —va rondinar la dona—. Allí hi ha la pica si voleu rentar-vos. Us he posat una tovallola. Aneu molt bruts!

—Té raó —va contestar alegrement en Juli—. Ens feia força falta un bany ahir a la nit, però no es pot pas dir que ens reberen amb els braços oberts en aquesta casa!

Quan varen acabar de rentar-se, varen dirigir-se a una llarga taula, ben fregada. No hi havia estovalles. La dona els havia preparat pa i mantega, ous durs i un gerro de xocolata ben calenta. Varen seure al voltant de la taula i començaren a servir-se. En Juli parlava alegrement, fent l’ullet als altres perquè fessin el mateix. No volia que el geperut es pensés que estaven acovardits o preocupats.

—Calleu! —va ordenar, de cop i volta, el geperut.

En Juli no li’n va fer cap cas. Va seguir enraonant i la Jordi, amb valentia, li va anar seguint el corrent, però l’Anna i en Ricard, atemorits per la veu furiosa de l’home, varen callar.

—No heu sentit el que us he dit? —va cridar el geperut, aixecant-se d’una revolada de la seva tauleta—. Calleu d’una vegada! Venir a la meva cuina i fer tota aquesta gresca! A callar, he dit!

En Juli va aixecar-se també.

—No accepto ordres de vostè, sigui qui sigui! —va dir-li, i semblava un home gran—. Calli vostè primerament o, almenys, sigui més ben educat.

—Oh, no li parlis en aquest to, fes el favor! —va suplicar la doneta tota esparverada—. Té un geni de mil dimonis i és capaç d’apallissar-te amb un bastó!

—També a mi m’agradaria d’apallissar-lo, però no ho faig perquè és més petit que no pas jo —respongué en Juli, tot enfadat.

No se sap què hauria succeït si el senyor Perton no s’hagués presentat a la cuina! Va entrar i va mirar furiós al seu voltant i va endevinar que hi havia gresca.

—Altre cop el teu mal geni, Geperut? —li va dir—. Guarda-te’l per a quan sigui necessari. Ja te’l demanaré en el moment oportú, si aquests nois no es porten bé!

Va mirar els nois amb expressió emmurriada. Després va dirigir-se a la dona.

—En Rooky arribarà aviat —va dir-li—. També vindrà amb dos o tres més. Prepara dinar, un bon dinar. Que aquests nois no es moguin d’aquí, Geperut. Vigila’ls! Potser els necessitaré després.

I dit això, va sortir de la cuina. La dona estava tota tremolosa.

—Arribarà en Rooky —va dir al Geperut.

—Vés a la teva feina, dona —va contestar el geperut—. Encarrega’t d’anar a cercar les verdures. Jo haig de vigilar aquests marrecs.

La pobra dona anava d’un costat a l’altre, nerviosa. L’Anna se’n va compadir i s’hi va apropar.

—¿Vol que li fregui els plats de l’esmorzar i li arregli la cuina? —va preguntar-li—. Vostè té molta feina i jo, ja veu que no tinc res a fer.

—L’ajudarem entre tots —va exclamar en Juli.

La dona els va mirar sorpresa i agraïda. Es veia que no estava acostumada a tractar amb persones ben educades.

—Ja!, ja! —va exclamar, burlant-se’n, el geperut—. A mi no m’enganyareu pas amb les vostres finors!

Ningú no va fer-li’n cas. Els nens varen començar d’endreçar les coses de l’esmorzar dins l’aigüera i es disposaren a fregar-les.

—Ja! —va repetir el geperut.

—I vostè, també Ja! —va escarnir-lo en Juli, bromejant. Tots varen riure, però el nan es va enfurismar de tal manera que els ulls no se li veien sota les celles!

CAPÍTOL XIV

EN ROOKY ESTÀ MOLT ENFADAT

Aproximadament una hora més tard va sentir-se de cop un estrident garranyic. En Ricard, la Jordi i l’Anna quedaren sorpresos. Però en Juli ja sabia de què anava.

—Estan obrint les portes —els explicà. Aleshores ells varen recordar allò que en Juli els havia explicat respecte al mecanisme d’obrir el reixat, aquell mecanisme que tenia una roda i una maneta amb l’etiqueta «Porta dreta», «Porta esquerra», «Dues portes».

—Com ho saps? —va preguntar-li el nan, sorprès i malfiat.

—Perquè sóc un bon endevinaire —va respondre en Juli, alegrement—. Rectifiqui’m si m’equivoco. He comprès immediatament que estaven obrint les portes i endevino, també, que ara deu estar entrant en Rooky.

—Ets massa espavilat, noi, i potser algun dia ho sentiràs! —va rondinar el geperut, dirigint-se a la porta.

—Això mateix m’ho va dir la mare quan jo tenia dos anys —li contestà en Juli, i tots els altres varen posar-se a riure. Si calia contestar, en Juli sempre tenia la resposta a punt.

Tots anaren cap a la finestra. La Jordi la va obrir. El Timmy era allí fora assegut. La seva mestressa li havia dit a la dona que el deixés entrar, però ella va negar-s’hi.

Li havia donat unes restes de menjar i va dir a la Jordi que podia beure aigua d’un toll que s’havia format al pati. No podia fer res més per a ell.

—Tim! —va cridar la Jordi, quan va sentir el soroll d’un cotxe que venia pel camí—. Timmy, no et moguis d’aquí!

Tenia por que el Timmy es llancés damunt el primer que sortís del cotxe. El gos va mirar-la com preguntant-li què volia dir. No comprenia res del que passava. ¿Per què no podia entrar a la casa on hi havia la seva mestressa? Ell ja sabia que hi ha molta gent als quals no agraden els gossos, però la Jordi, per regla general, ja no anava en aquelles cases. També el deixava desconcertat el fet que la Jordi no sortís a veure’l.

La Jordi seguia abocada a la finestra. Ell sentia la seva veu, fins i tot podria llepar-li la mà, si es posés dret damunt les potes del darrera i recolzant-se a la paret.

—Tanca la finestra i entra cap aquí —li digué el geperut, perversament. Fruïa veient que la Jordi estava nerviosa perquè no tenia el seu gos.

—Ja arriba el cotxe —va exclamar en Juli.

Varen donar una ullada a l’exterior i varen mirar-se entre ells. Naturalment, era el KMF-102.

El Bentley negre va passar per sota les finestres de la cuina i va avançar fins a l’entrada principal. Varen sortir tres homes del cotxe. En Ricard es va fer enrera, amb la cara molt pàl·lida.

En Juli va mirar-lo fixament, aixecant les celles, com preguntant-li si havia reconegut en Rooky. En Ricard, amb un aire molt trist, va assentir amb el cap. Estava molt espantat.

Es va sentir novament un garranyic. Segurament estaven tancant el reixat. Varen sentir-se veus a l’entrada. Els homes varen entrar en una habitació i tancaren la porta. En Juli va preguntar-se si podria sortir de la cuina sense que se n’adonessin i anar a comprovar si en Dick estava bé. Va intentar moure’s pensant que el geperut estava massa entretingut amb un munt de sabates brutes. Però immediatament va sentir-se la seva desagradable veu.

—On vas? Si no em creus, bo diré al senyor Perton i t’asseguro que te’n recordaràs.

—Molt aviat els homes d’aquesta casa també se’n recordaran —va respondre-li en Juli, tot content, cosa que va crispar els nervis al geperut—. Tingui compte, geperut!

L’home perdé els estreps i va llançar a en Juli el raspall amb el qual estava netejant les sabates. En Juli el va pescar al vol amb destresa i el va deixar damunt la xemeneia.

—Gràcies —li digué—. No en té cap més?

—Oh!, no el facis enrabiar —li digué gairebé plorant la dona—. No saps com es posa quan treu el geni. Fes el favor, no bo facis!

La porta de l’habitació en la qual havien entrat els homes va obrir-se i varen sentir-se les passes d’algú que pujava les escales. «Van a buscar en Dick», va pensar en Juli. T es disposà a escoltar.

El geperut va agafar un altre raspall i seguí netejant sabates, mormorejant, tot enfadat. La dona, mentrestant, anava preparant el menjar. Els altres nens escoltaven, com en Juli, amb atenció. Havien endevinat que l’home havia pujat a buscar en Dick per portar-lo davant en Rooky.

Varen tornar a sentir-se passes, aquesta vegada eren dues passes diferents i baixaven les escales. Sí, eren en Dick i l’home. Varen reconèixer la veu del seu company.

—Deixi’m anar el braç! Ja puc caminar sense que m’arrosseguin! —varen sentir com deia la veu d’en Dick, molt indignada.

Aquest Dick! No consentiria que l’arrosseguessin sense manifestar la seva protesta.

Varen fer-lo entrar a la cambra on hi havia els tres homes esperant. Aleshores va sentir-se una forta veu, enfurismada.

—Aquest no és el noi! Estúpids! Us heu equivocat de noi!

El geperut i la dona varen sentir aquestes paraules i es miraren sorpresos. Hi havia alguna cosa que no rutllava. Es dirigiren fins a la porta i varen escoltar silenciosament. Els nens estaven just darrera d’ells. Amb moltes precaucions, en Juli va atreure en Ricard més enrera.

—Frega’t els cabells amb sutge de la xemeneia —li digué— fins que siguin tan foscos com puguis. Si vénen els homes cap aquí no et reconeixeran tan fàcilment si veuen que tens els cabells foscos. De pressa, ara que ningú no et veu!

En Ricard va avançar la mà tremolosa i va agafar un grapat de sutge i es va fregar el cap.

—Més —va ordenar-li en Juli—, molt més. Segueix! Em posaré davant teu perquè els altres no vegin què fas.

En Ricard va empastifar-se força els cabells amb sutge. En Juli li digué que era suficient. En Ricard semblava tot un altre. En Juli esperava que l’Anna i la Jordi no farien cap exclamació quan veiessin en Ricard.

A l’entrada s’havia originat, naturalment, una gran discussió. Les veus anaven augmentant de volum, però no era possible de distingir moltes de les paraules des d’on estaven escoltant els nens, a la porta de la cuina.

De sobte va sentir-se, molt clara, la veu d’en Dick:

—Ja els ho deia que estaven en un error. Ara, deixin-me sortir.

De cop i volta el geperut va empènyer brutalment a tots els nois, separant-los de la porta, excepte el pobre Ricard, que va quedar-se en el racó més fosc que va trobar, tremolant de por.

—Ja vénen! Fora d’aquí!

Tots varen obeir. El geperut va tornar a les seves sabates; la dona va començar a pelar patates i els nens es posaren a fullejar unes revistes velles que varen trobar.

Unes passes s’aproparen a la porta de la cuina. Algú la va obrir de bat a bat. Era el senyor Perton i darrera d’ell anava un altre home. No hi havia equivocació respecte a qui era.

Uns llavis gruixuts i un nas enorme… sí, era el bandit Rooky, que havia estat guardaespatlles del pare d’en Ricard, l’home que odiava el nen perquè havia anat amb xafarderies respecte d’ell al seu pare i per això havia estat acomiadat.

En Ricard va ajupir-se en el seu racó, darrera els altres. L’Anna i la Jordi varen donar-li un cop d’ull, estupefactes de veure el seu cabell, però cap de les dues va dir ni una sola paraula.

El geperut i la dona no varen trobar res de particular.

En Dick va aparèixer entremig de dos homes i va dirigir als nens un gest amistós. En Juli li va somriure. Aquest bon Dick!

En Rooky va mirar els quatre nens. Els seus ulls es fixaren un instant en Ricard, però tot seguit els desvià. No el va reconèixer!

—Bé, senyor Perton —va dir en Juli—. Estic content que hagi fet baixar el meu germà de l’habitació on el va tancar la nit passada. M’imagino que ara ens en podrem anar tots, veritat? No comprenc com el va portar cap aquí, raptant-lo.

—Escolta’m —respongué el senyor Perton en un to de veu molt diferent del que havia emprat fins aleshores—. Mira, ens vàrem equivocar, francament. No necessites saber el perquè ni el com. Això no és cosa vostra. Senzillament, aquest no és el noi que busquem.

—Però és que ja li vàrem dir que era el nostre germà —va dir l’Anna.

—Sí, és cert —respongué el senyor Perton amablement—. Sento no haver-vos cregut. Això passa moltes vegades. Ara volem fer-vos un present per tal de rescabalar-vos dels contratemps que heu pogut sofrir. Us donaré deu lliures perquè us compreu gelats i alguna cosa que us agradi. Ja podeu anar-vos-en quan vulgueu.

—I no aneu explicant fantasies a ningú, sentiu? —va dir en Rooky amb veu de tro—. Què voleu? Ens hem equivocat, però que no se’n parli més, entesos? Si dieu alguna bestiesa ho desmentirem i direm que hem trobat aquest noi perdut en el bosc; ens va fer llàstima i vàrem recollir-lo portant-lo aquí per tal que passés la nit i que vosaltres us havíeu introduït furtivament en la nostra finca, heu comprès?

—Perfectament —digué en to glacial en Juli—. Així, doncs, podem anar-nos-en?

—Sí —va respondre el senyor Perton. Va ficar-se la mà a la butxaca i en va treure un munt de bitllets. Va donar a cada nen dues lliures. Tots varen mirar en Juli per saber si havien d’acceptar-les o no. No els feia cap gràcia rebre diners del senyor Perton, però sabien que no havien de refusar-ho si en Juli els indicava que ho acceptessin.

En Juli va acceptar els dos bitllets que li oferien i se’ls va ficar a la butxaca sense donar les gràcies. Els altres varen fer el mateix. En Ricard va tenir tota l’estona el cap baix, pregant perquè els dos homes no s’adonessin que li tremolaven les cames. Estava completament terroritzat per la presència d’en Rooky.

—Ara, fora d’aquí —digué en Rooky un cop repartides les deu lliures—. Oblideu tot el que ha passat o si no us costarà molt car, heu entès?

Va obrir la porta que donava al jardí. Els nens varen sortir silenciosament, en Ricard procurava ocultar-se enmig dels altres. El Timmy els estava esperant. Va llençar un lladruc d’alegria i corregué cap a la Jordi, llepant-la com un boig. Va mirar cap a la porta de la cuina com preguntant! «Voleu que n’envesteixi algun?».

—No —li digué la Jordi—. Tu véns amb nosaltres, Timmy. Sortim d’aquí ben de pressa!

—Doneu-me els vostres bitllets d’una lliura —digué en Juli en veu baixa, quan van haver donat la volta a la casa i estigueren fora de la vista de les finestres. Tots varen donar-li els diners. Què en volia fer, en Juli?

La dona havia sortit al jardí per veure com se n’anaven. En Juli la va cridar amb un gest. Ella va apropar-s’hi temorenca.

—Tingui. Per a vostè —va dir-li en Juli posant-li els diners a les mans—. Nosaltres no els necessitem.

La dona se’ls mirava, astorada. Els ulls se li ompliren de llàgrimes.

—Oh, per què? Això és una fortuna! No, no! És vostre. Sou molt bons, molt bons!

En Juli va fer mitja volta, deixant la dona sorpresa i contenta, esperant que se n’anessin. En Juli va posar-se a córrer per atrapar els altres.

—Has tingut una excel·lent idea, Juli —va dir-li l’Anna, entusiasmada, i els seus companys també ho afirmaren. A tots els feia llàstima la pobra dona!

—Endavant! —exclamà en Juli—. No hem d’arribar amb retard per quan obrin les portes! Escolteu! Ja han fet funcionar el mecanisme per obrir-les. Gràcies a Déu som lliures i en Ricard també. Quina sort hem tingut!

—Oh, sí! Tenia tanta por que en Rooky em reconegués, malgrat haver-me empastifat els cabells amb sutge! —respongué en Ricard, el qual ja se sentia més animat—. Oh, mireu! Ja es veu el final del camí: el reixat ja és obert! Ja som lliures!

—Ara recollírem les bicicletes —digué en Juli—. Ja recordo on les vàrem deixar. Tu podràs pujar a la barra de la meva, Ricard, perquè ara ens en falta una. En Dick ara agafarà la seva. Mireu! Són aquí!

Varen muntar a les bicicletes i avançaren pel camí, quan l’Anna, de sobte, va fer un crit.

—Juli! Mireu, mireu! Les portes s’estan tancant! De pressa, de pressa o ens quedarem dintre!

Efectivament, tots varen poder veure horroritzats com les portes s’anaven tancant. Varen pedalejar com uns desesperats, però tot va ésser inútil. Quan varen arribar al reixat, varen trobar les dues portes ben tancades. Varen sacsejar-lo amb força, però estava ben tancat. Quina mala sort, ara que gairebé es trobaven fora de perill!

CAPÍTOL XV

NOVAMENT PRESONERS

Tots plegats varen deixar-se caure damunt l’herba completament desesperats.

—Per què ho han fet en el precís moment que anàvem a sortir? —preguntà en Dick—. ¿Creieu que és un error? Vull dir si pensaven que ja havíem sortit…

—Bé, si ha estat un error, és fàcil de saber-ho —respongué en Juli—. M’arribaré amb la bicicleta a la casa i els diré que han tancat les portes massa aviat.

—Sí, fes-ho —va respondre la Jordi—. T’esperarem aquí.

Però abans que en Juli tingués temps de muntar a la bicicleta, els va arribar el soroll del cotxe que s’apropava pel llarg camí. Els nens s’aixecaren de l’herba. En Ricard va amagar-se darrera uns matolls, mort de por. Estava terroritzat a la sola idea d’haver d’enfrontar-se amb en Rooky altra vegada.

El cotxe va arribar on eren els nois i va frenar.

—Si, encara són aquí —va dir el senyor Perton mentre sortia del cotxe. Darrera d’ell va sortir, també, en Rooky. Varen apropar-se als nois.

En Rooky els va mirar a tots.

—On és l’altre noi? —va preguntar.

—No ho sé pas —digué fredament en Juli—. Potser ha tingut temps de sortir pel reixat. Per què ha tancat les portes tan aviat, senyor Per ton?

Però en Rooky havia descobert en Ricard, amagat darrera els matolls, tremolant. Va anar vers ell, el va agafar i el va treure d’entre les herbes. Se’l va mirar detingudament. Després el va portar cap al senyor Perton.

—Sí, ja m’ho pensava, aquest és el noi que busco! S’ha tenyit els cabells amb sutge perquè jo no el reconegués. Però quan se n’anava, vaig tenir la impressió que em recordava algú, per això he volgut tornar-lo a veure —digué en Rooky, tot sacsejant el pobre Ricard com un gos sacseja una rata.

—Bé, i què penses fer ara? —va preguntar el senyor Perton tot desanimat.

—Ens l’emportarem, naturalment —digué en Rooky—. Em servirà per a venjar-me del seu pare; haurà de deixar anar una bona quantitat si vol tornar a veure el seu fastigós fillet! Ens anirà molt bé de rebre aquests diners, no trobes? I al mateix temps aquest noi me les pagarà totes plegades per totes les mentides que va dir de mi al seu pare. És un podrit!

Va tornar a sacsejar en Ricard. En Juli, pàl·lid i furiós, va avançar-se.

—Ja està bé! —va dir-li—. Deixi estar tranquil immediatament aquest noi! ¿No li sembla prou tot el que ha fet? Ha raptat el meu germà i l’ha tancat durant tota la nit, ens han retingut a nosaltres tota la nit també, i ara vol raptar aquest noi! Acaba de sortir de la presó i es veu que vol tornar-hi!

En Rooky va deixar anar en Ricard i avançà cap a en Juli. Amb un grinyol terrible, el Timmy va abalançar-se entre tots dos i clavà una bona queixalada a la mà de l’home. En Rooky va fer un udol de ràbia i va aga-far-se la mà ferida. Va cridar a en Juli:

—Crida immediatament el gos, sents?

—El cridaré si vostè es decideix a parlar raonablement —va contestar el noi, encara pàl·lid de ràbia—. Ens deixarà sortir d’aquí a tots ara mateix! Vagi a la casa i obri les portes!

El Timmy va emetre un lladruc terrible i en Rooky i el senyor Perton es feren enrera unes quantes passes. En Rooky va agafar una pedra grossa de terra.

—Si gosa llançar-nos aquesta pedra, atiaré el gos contra vostè —va cridar la Jordi, tement per la vida del Timmy. El senyor Perton va fer caure la pedra de la mà d’en Rooky.

—No siguis boig —va dir-li—. Aquest gos ens farà a trossets. Mira-li els ullals! Vaja, Rooky, deixa que se’n vagin!

—No ho vull fins haver aconseguit els meus plans —digué en Rooky rabiosament, fregant-se la mà ferida—. Que es quedin tots presoners dins la finca. No trigarem a aconseguir allò que persegueixo. I et dic que m’emportaré aquesta fastigosa rata ara quan me’n vagi! Ja! Li ensenyaré unes quantes coses, i al seu pare també!

El Timmy va grinyolar novament. Estava tractant d’alliberar-se de la mà de la Jordi. Aquesta l’havia subjectat fortament pel collar. En Ricard tremolava quan va sentir les amenaces que va fer en Rooky. Les llàgrimes li corrien cara avall.

—Plora tant com vulguis —va cridar-li en Rooky—. Miserable! Covard! Mai no has tingut cap valentia! Tot el que saps fer és dir mentides i fer maleses sempre que pots!

—Escolta, Rooky, serà millor que anem a casa a cu-rar-te la mà —va intervenir el senyor Perton—. T’estàs escolant de mala manera. Cal netejar la ferida i desinfectar-la. Ja saps que una mossegada de gos pot ser una cosa molt greu. Anem. Després ja t’ocuparàs d’aquests vailets!

En Rooky es va deixar portar fins al cotxe i va fer un gest amenaçador amb la mà bona als nois. Aquests varen contemplar-lo silenciosament.

—Sou uns pillets! Uns…

La resta de les paraules es va perdre amb el soroll del motor. El senyor Perton va fer marxa enrera, va fer girar el cotxe i va desaparèixer camí amunt. Els cinc nens varen asseure’s damunt l’herba. En Ricard va tornar a posar-se a plorar amb desconsol.

—Ricard! Calla d’una vegada! —va dir la Jordi—. En Rooky tenia raó quan ha dit que ets un covard, sense cap coratge. Ets això! L’Anna és molt més valenta que no pas tu. Tant de bo no t’haguéssim trobat mai!

En Ricard va fregar-se els ulls amb les mans. Les tenia plenes de sutge i va empastifar-se tota la cara. Feia un efecte molt lamentable.

—Em sap molt de greu —va dir, ploriquejant—. Ja sé que no em creureu, però us asseguro que em sap molt de greu. Sempre he estat un xic covard, sí. No hi puc fer més.

—Sí, sí que pots fer-hi —va dir en Juli burlant-se’n—. Tothom pot evitar d’ésser un covard. La teva covardia és que només penses en la teva miserable persona en lloc de pensar en els altres. Fins la petita Anna és capaç de preocupar-se més per nosaltres que no pas per ella mateixa. Això és ésser valent. Ella no podria demostrar covardia encara que ho volgués!

Tot allò eren idees noves per a en Ricard. Va intentar eixugar-se les llàgrimes.

—Jo provaré d’ésser com vosaltres —digué el desgraciat amb un fil de veu—. Sou tan bons nois! No he tingut mai amics com vosaltres. Us asseguro que no tornaré a portar-me malament!

—Bé! Ja ho veurem! —va contestar en Juli dubtant—. En veritat em donaries una gran sorpresa si de sobte et convertissis en un heroi, sí, una gran sorpresa, molt agradable, per cert! Però mentrestant, comença per callar i deixa’ns parlar.

En Ricard va tranquil·litzar-se. Tenia un aspecte completament grotesc, amb la cara plena de sutge. En Juli va girar-se cap als altres.

—N’hi ha per tornar-se boig! —digué—. Precisament quan estàvem a punt d’aconseguir la llibertat! ¿Què faran de nosaltres? Suposo que ens tancaran en alguna cambra fins que ells hagin acabat el seu «treball». M’imagino que el «treball» consisteix a traslladar aquell home en un lloc segur. Em refereixo a l’home que vaig veure a la cambra secreta i que roncava.

—¿No creieu que els pares d’en Ricard denunciaran a la policia la seva desaparició? —va preguntar la Jordi, abraçant el Timmy, que la llepava constantment i se sentia feliç de tenir-la al seu costat.

—Naturalment. Però què hi guanyaran? La policia no té ni el més petit indici d’on es troba —digué en Juli—. Ningú no sap on ens trobem. La tia Fanny de moment no es preocuparà de nosaltres perquè creu que fem l’excursió amb les bicicletes. Ja sap que no li escriurem cada dia.

—¿Tu creus que, realment, aquests homes se m’emportaran amb ells, quan se’n vagin? —va preguntar en Ricard.

—Bé. Esperem que haurem trobat la manera d’escapar abans —va dir en Juli. Mai no li agradava de contestar afirmativament—. No obstant, els seus propòsits eren ben clars.

—I com podrem escapar-nos? —va insistir l’Anna—. Mai no podrem arribar a escalar aquestes parets tan altes. No crec tampoc que ningú vingui per aquí. Els venedors no s’aventuren anant a llocs tan aïllats.

—I el carter? —va preguntar en Dick.

—El més segur és que ells mateixos s’encarreguin d’anar a cercar el correu cada dia —respongué en Juli—. Suposo que no deuen voler que ningú s’acosti per aquí.

O potser hi ha una bústia fora de la reixa. No hi havia pensat.

Intentaren comprovar-ho. Però malgrat que estiraven els colls, no pogueren veure cap bústia. Així és que la mica d’esperança que tenien de donar un missatge al carter es va esfumar.

—Mireu! Aquí ve la dona, Aggie, suposo que es diu —va exclamar la Jordi, i el Timmy va posar-se a lladrar. Tots varen girar el cap en la direcció d’on ella venia a passes ràpides. Anava a sortir de la finca? ¿S’obririen les portes per a ella?

Varen esperar que ella s’apropés.

—Ah, sou aquí! Us porto un missatge. Us donen a escollir entre dues coses: us podeu quedar tot el dia fora i no posar ni un peu dins la casa, o bé entrar a la casa i us tancaran en una habitació —va mirar cautelosament al seu voltant i digué, tot abaixant la veu—: Sento molt que no hàgiu pogut anar-vos-en. Jo també voldria fer-ho, però estic aferrada aquí amb el geperut. Però no s’hi val tancar unes criatures en un lloc com aquest. I vosaltres sou uns bons minyons.

—Gràcies —va contestar en Juli—. Ja que creu que som uns bons nois, potser voldrà ajudar-nos. Digui, ¿vostè creu que hi ha algun lloc per on poder sortir?

—No, no hi ha cap lloc —va respondre la dona—. Quan aquestes portes es tanquen, aquesta propietat es transforma en una presó. Ningú no pot entrar i ningú no en pot sortir sense el permís del senyor Perton i els altres. Així, doncs, és millor que no intenteu escapar. No hi ha escapatòria possible.

Ningú no va contestar. L’Aggie va mirar darrera seu per damunt l’espatlla per si hi havia algú, potser el geperut, que pogués estar escoltant. I va prosseguir en veu baixa:

—El senyor Perton m’ha ordenat que no us doni gaire menjar. També digué al geperut que preparés un xic de menjar barrejat amb una metzina per al gos. De manera que sobretot no mengi res fora del que jo us porti per a vosaltres.

—Quina bèstia! —va exclamar la Jordi, abraçant el Timmy—. Has sentit, Timmy? Quina llàstima que no hagis mossegat també el senyor Perton!

—Calleu! —va exclamar la dona esverada—. No feu soroll! No hauria hagut de dir-vos res, ja ho sabeu, però heu estat tan generosos amb mi… Realment sou uns bons xicots! Ara, escolteu-me bé. Serà millor que us quedeu aquí fora al jardí. Si us tanquen, no gosaré por-tar-vos més menjar. En Rooky podria entrar i veure-ho. Si us quedeu aquí, em serà molt més fàcil de portar-vos menjar extra.

—Moltes gràcies —va dir-li en Juli, i els altres també li ho varen agrair—. De totes maneres, ja estàvem decidits a quedar-nos aquí. Suposo que el senyor Perton té por que descobrim algun secret que deu haver-hi a la casa si som dintre. Molt bé, pot dir-li que preferim que-dar-nos fora. I què hi ha del nostre menjar? ¿Com ens ho arreglarem? No voldríem que vostè s’amoïnés per nosaltres, però a l’hora dels àpats, tenim tanta gana que un bon dinar ens aniria molt bé.

—Deixeu-m’ho per a mi! —digué l’Aggie, rient—. Però sobretot recordeu bé el què us he dit! Que el gos no mengi res del que el geperut li prepari, perquè estarà enverinat.

Algú va començar a cridar dintre la casa. L’Aggie va alçar el cap i va escoltar.

—És el geperut que em crida —va dir-los—. Cal que me’n vagi ja.

I va anar-se’n corrent camí enllà.

—Molt bé, molt bé, molt bé —digué en Juli—. De manera que pensen emmetzinar el Timmy, eh? Caldrà que vagin rumiant una altra cosa, oi, amiguet?

—Bub, bub! —respongué el Timmy, sense moure la cua.

CAPÍTOL XVI

AGGIE I EL GEPERUT

—Em sembla que necessito fer una mica d’exercici —va dir la Jordi quan l’Aggie va haver-se’n anat—. Explorarem el jardí. No se sap mai el que pot trobar-se!

Varen aixecar-se, contents de fer alguna cosa i no pensar en els seus problemes, que, de moment, no podien resoldre. ¿Qui havia de dir ahir, quan anaven tan contents amb les bicicletes a través dels camps assolellats, que avui es trobarien presoners? No se sap mai què pot passar, naturalment; això era la sal de la vida, però en aquest cas els espatllava l’excursió!

No varen descobrir res d’interessant en el jardí, excepte un parell de vaques, gran quantitat de gallines i tota una niuada de petits ànecs. Era evident que ni tan sols el lleter tenia necessitat de proveir Owl’s Dene! Hi havia de tot!

—Suposo que el Bentley negre deu anar cada dia a recollir el correu a la ciutat i comprar carn i peix —va dir la Jordi—. Excepte aquestes coses, a Owl’s Dene poden passar mesos sense tenir cap contacte amb el món. Suposo que deuen tenir emmagatzemades grans piles de conserves.

—Sembla cosa d’un conte de fades l’existència d’un lloc com aquest, amagat en un turó desert, oblidat de tot el món exterior i guardant qui sap els secrets! —va dir en Dick—. Juli, m’agradaria de saber qui és l'home que vares veure en aquella cambra secreta, i que roncava tant!

—Deu ésser algú que no desitja ésser vist ni tan sols per l’Aggie o pel geperut —va contestar en Juli—. Segurament deu ésser algú que la policia té ganes de trobar.

—Tant de bo que poguéssim sortir d’aquí —va sospirar la Jordi, amb recança—. Odio aquest lloc. Es veu de seguida que aquí passen coses horribles. I avorreixo qui pugui tenir la idea d’emmetzinar el pobre Timmy!

—No et preocupis, que no serà emmetzinat —va tranquil·litzar-la en Dick—. No ho permetrem. Es menjarà la meitat de la nostra ració, ¿veritat que sí, Timmy, pobret?

El Timmy va moure la cua, com si ho comprengués. No es movia del costat de la seva mestresseta en tot el matí.

—Bé, ja hem recorregut tot el jardí i, la veritat, no hi ha pas gran cosa per veure —va dir en Juli quan s’apropaven a la casa—. Suposo que deu ésser el geperut que s’ocupa de munyir les vaques i donar menjar als pollets i gallines i recollir les verdures. L’Aggie ja té prou feina amb la casa. Mireu! Allà baix hi ha el geperut! Està preparant el menjar del Timmy!

L’home els feia senyals des de lluny.

—Aquí teniu el menjar per al gos —va cridar.

—No digueu res —va ordenar en Juli en veu baixa—. Farem veure que el Timmy s’ho menja i ho llençarem en algun racó ben allunyat. Es quedaran ben parats en veure demà que encara és viu!

El geperut va desaparèixer en direcció a l’estable, portant una galleda a la mà. L’Anna va esclafir de riure.

—Se m’acut una broma genial, nois; Ja veureu. Farem veure que el Timmy només ha menjat la meitat del menjar i la resta hem anat a donar-ho a les gallines i als ànecs.

—I el geperut es desesperarà pensant que es moriran i li clavaran una bona bronca —va afegir, entusiasmada la Jordi—. S’ho mereix. Anem a buscar el menjar.

Va anar a agafar el gran gibrell que el geperut havia deixat a terra. El Timmy ho va ensumar i va girar cua. Era ben clar que no li hauria fet gens de gràcia si la Jordi li ho hagués fet menjar. El Timmy és un gos molt eixerit!

—Ràpid, Juli, agafa aquesta aixada i cava un clot abans que no torni el geperut —digué la Jordi.

En Juli va posar-se mans a Pobra, tot rient. En un minut el clot ja va estar preparat en una terra tova. La Jordi va buidar el menjar del gibrell, va netejar-lo amb unes fulles i va mirar com en Juli tornava a omplir el clot amb la terra. Ara cap animal no correria el perill d’emmetzinar-se.

—Anem cap al galliner. Quan veurem el geperut el cridarem —va decidir en Juli—. Ens preguntarà què fem i li explicarem el conte. Veniu! Mereix que passi un bon esglai!

S’acostaren al galliner i varen estar observant a través dels filferros del galliner. Quan el geperut va sortir de l’estable, els nens varen girar-se i el cridaren.

La Jordi va fer veure que rascava la resta del menjar del gibrell i ho tirava a les gallines. El nan la va mirar sorprès. De sobte, va posar-se a córrer, tot dient:

—No ho facis! No ho facis!

—Què passa? —va preguntar la nena, amb aire innocent, intentant passar unes miques de menjar a través dels filferros—. ¿No puc donar una mica de menjar a les gallines?

—És aquest el gibrell del menjar del gos? —va preguntar el geperut, de mala manera.

—Sí —va dir la Jordi.

—No s’ho ha menjat tot i ara ho estàs donant a les meves gallines! —va començar a cridar, furiós, el geperut, arrabassant el gibrell de les mans de la Jordi. Ella va fer veure que s’enfadava.

—Deixi’m! ¿Per què no puc donar a les gallines una mica de menjar del meu gos? Tenia un aspecte molt bo. Per què no se’n pot donar també a les gallines?

L’home li va clavar una mirada furiosa.

—Ets un noi idiota! Donar d’aquest menjar a les meves gallines! Et mereixes una bona estomacada!

El geperut es pensava que la Jordi era un xicot, naturalment. Els altres s’ho miraven interessats i divertits. El geperut mereixia passar una bona mala estona patint per les seves gallines, després d’haver intentat matar el pobre Timmy.

L’home, desesperat, no sabia pas què fer. Va anar a cercar una escombra que hi havia en un cobert proper i va entrar al galliner. Naturalment, volia escombrar-ho tot ben bé fins a fer desaparèixer qualsevol mica de menjar que hagués quedat. Escombrava amb tota la força de la qual era capaç, posat de genolls, i els nens s’ho miraven contents de veure que ell mateix es castigava sense saber-ho.

—No havia vist mai escombrar un galliner fins ara —va dir la Jordi en veu alta i demostrant interès.

—Ni jo tampoc —va dir en Dick—. Li deu agradar de tenir les gallines ben netes.

—Em sembla que és una feina molt pesada —va replicar en Juli—. Estic molt content de no haver-ho de fer jo! És una llàstima escombrar el menjar d’aquesta manera!

Tots varen assentir.

—És molt estrany que aquest home s’enfadi tant perquè he donat una mica de menjar del Timmy a les seves gallines —va prosseguir la Jordi—. No sé, però em sembla sospitós!

—Sí, resulta molt sospitós! —respongué en Dick—. Però potser és ell qui té un caràcter sospitós!

El geperut podia sentir perfectament tota aquesta conversa, que era el que volien els nens, naturalment. Va deixar d’escombrar i els va cridar furiosament:

—Fora d’aquí, males pestes! —i els amenaçà amb l’escombra disposat a empaitar-los.

—Mira, sembla una gallina rabiosa —digué l’Anna.

—Ara començarà a cloquejar —digué en Ricard, posant el seu granet de sorra. Tots varen riure. El geperut va córrer a obrir la porta del galliner, vermell de ràbia.

—Se m’acut una idea, i és que potser ha posat metzina al menjar del Timmy —digué en Juli en veu alta—. Per això està tan preocupat per les seves gallines. Molt bé, molt bé… És ben cert aquell adagi que diu: Qui escup al cel, li cau a la cara!

Només de citar la paraula metzina, va frenar immediatament l’escomesa del geperut. Va llançar l’escombra a l’interior del cobert i se n’anà cap a la casa sense dir res més.

—Bé, ja li hem donat el seu merescut! —digué en Juli.

—I vosaltres, gallinetes, no us preocupeu —digué l’Anna, sempre caritativa, acostant la seva carona als filferros del galliner—. No esteu emmetzinades. Nosaltres no volem fer-vos mal.

—L’Aggie ens crida —els digué en Ricard—. Mireu, em sembla que ens porta menjar.

—Tant de bo! —digué en Dick—. Tinc una gana! És estrany, però les persones grans no tenen mai tanta gana com els nens. Em fan molta llàstima!

—Per què? —li preguntà l’Anna mentre anaven cap a la casa—. T’agrada tenir fam?

—Sí, quan sé que m’espera un bon dinar —va dir en Dick—. Altrament, no té cap gràcia. Ai, mare meva! És això tot el que l'Aggie ens dóna per dinar?

Damunt l’ampit de la finestra es veia un pa, que semblava bastant dur, i un tros de formatge bastant grogós. Res més. El geperut es trobava allí, vigilant amb un somriure pervers.

—L’Aggie diu que aquest és el vostre dinar —els digué mentre s’asseia davant d’una tauleta on hi havia una gran quantitat d’un estofat que feia molt de goig.

—Això és una petita venjança pel que ha passat al galliner —digué en veu baixa en Juli—. No m’esperava pas això de l’Aggie. On s’haurà ficat?

En aquell moment sortia per la porta de la cuina, portant una cistella al braç, que semblava plena de roba.

—Vaig a estendre això, geperut. Torno de seguida —va cridar-li. Es va girar cap als nens i els va fer l’ullet.

I en veu alta va dir:

—Allí teniu el vostre dinar, damunt l’ampit de la finestra. Agafeu-lo i aneu a menjar-vos-ho a qualsevol lloc, però lluny d’aquí. Al geperut i a mi no ens agrada que rodeu per la cuina.

De sobte va somriure i va fer un gest indicant el cistell. Els nens ho varen entendre immediatament. El veritable dinar era allí, en el cistell.

Varen agafar el pa i el formatge de la finestra i varen seguir-la. L’Aggie va posar el cistell sota d’un arbre, ben lluny de la casa. Portava una corda i els digué:

—Després vindré a estendre la meva bugada.

I amb un somriure que va transformar completament la seva cara, fent-la molt agradable, va dirigir-se a la casa.

—Pobra Aggie! —va exclamar en Juli, aixecant la roba—. Renoi! Mireu!

CAPÍTOL XVII

EN JULI TÉ UNA IDEA LLUMINOSA

L’Aggie se les havia arranjat per embolicar uns ganivets, forquilles, culleres, gots i plats, posant-ho tot al fons del cistell. Hi havia dues grans ampolles de llet, un pastís de carn cobert amb una pasta deliciosa i una gran quantitat de pastissets, galetes i taronges. Fins i tot els havia fet uns dolços casolans. L’Aggie havia demostrat ésser molt generosa!

Amb gran rapidesa varen buidar el cistell darrera d’unes bardisses. S’assegueren damunt l’herba i es disposaren a liquidar un àpat de primera. El Timmy tingué la seva ració de pastís de carn i moltes galetes. També va engolir un bon tros de formatge dur i suculent.

—Ara podríem esbandir-ho tot en aquella fonteta i tornar-ho a col·locar al fons del cistell —digué en Juli—. No voldria que la pobra Aggie es veiés amb maldecaps per culpa nostra.

Aviat tot va ésser esbandit, eixugat i tornat a posar al fons del cistell. Ho varen tapar tot amb la roba, de manera que no es notava res.

L’Aggie va tornar una mitja hora després. Els nens, en veu baixa, varen agrair-li molt la gentilesa que havia tingut.

—Gràcies, Aggie. Tot era boníssim.

—És una persona excel·lent! Ens ha agradat tot moltíssim.

—Estic segur que el geperut no s’ha delectat pas tant amb el seu dinar com nosaltres!

—Sh…! Calleu! —digué l’Aggie, mig contenta, mig esverada—. No se sap mai on pot estar el geperut escoltant. Té unes orelles com una llebre. Ara, escolteu-me bé. A l’hora del te aniré a recollir els ous al galliner. Portaré un cistell per a posar els ous i a dintre hi haurà el vostre berenar. Deixaré el cistell al galliner i sortiré un moment. Aleshores podreu recollir-lo.

—Vostè és meravellosa, Aggie! —va dir en Juli, admirat—. És ben cert que ho és.

La pobra Aggie estava satisfeta a més no poder. Es veia que mai ningú no li havia fet cap compliment. Ella era una pobra, dissortada i miserable dona que ara era feliç amb aquest petit secret. També s’alegrava de poder enganyar el geperut. Allò, per a ella, constituïa una petita venjança per tota la colla d’anys durant els quals havia estat maltractada.

Va estendre una part de la roba, deixant algunes peces per tal de tapar els coberts del dinar, i va retornar a la casa.

—Pobra vella! —va dir en Dick—. Quina vida tan trista la seva!

—Oh, sí. No m’agradaria pas gens ni mica de veure’m obligat de viure anys i anys amb bandits com en Perton i en Rooky! —va afegir en Juli.

—Em sembla que no ens tocarà altre remei si no ens espavilem a rumiar un pla per a escapar-nos —va dir en Dick.

—Sí, més val que ens dediquem seriosament a aquesta qüestió —va assentir en Juli—. Anem cap a aquells arbres. Podem seure damunt l’herba i parlar ben detingudament, sense por que ens escoltin.

—Mireu, nois! El geperut està netejant el Bentley negre! —va dir la Jordi—. M’hi acostaré i faré que el Timmy el bordi, perquè es convenci que encara és viu!

Va emportar-se el Timmy a la vora del Bentley i, naturalment, el gos va bordar amb totes les seves forces quan la seva mestressa li ho va indicar. El nan va ficar-se ràpidament dintre el cotxe, tancant la portella. La Jordi va somriure.

—Hola! —va dir—. Se’n va a passeig? ¿Ens vol portar el Timmy i a mi, amb vostè?

La Jordi va fer com si anés a obrir la porta i el geperut es va posar a cridar.

—Que no entri el gos! Ja he vist la mà d’en Rooky. Que no s’acosti el gos!

—Porti’ns a passeig, geperut! —va insistir la Jordi—. Al Timmy li agrada molt d’anar en cotxe.

—Fora d’aquí! —va cridar l’home agafant-se a la maneta de la porta, com protegint-se—. Cal que netegi el cotxe del senyor Perton per aquesta tarda sens falta! Deixa’m sortir i acabar la meva feina.

La nena va posar-se a riure i anà a reunir-se amb els altres.

—Bé, ja ha pogut veure que el Timmy està ben viu —digué en Dick rient—. Ha estat una bona idea. Ja estaríem ben arreglats si no tinguéssim el Timmy que ens protegeix!

Varen dirigir-se cap als arbres i varen seure per terra.

—Què ha dit el geperut del cotxe? —va preguntar en Juli.

La Jordi va explicar-li-ho. El noi semblava pensarós. L’Anna ja coneixia aquesta mirada, que volia dir que en Juli estava meditant alguna cosa! La nena el va burxar.

—Juli, has tingut una idea, oi? Què és?

—Bé, estava pensant una cosa… —va començar a dir lentament—. Aquest cotxe i el fet que el senyor Perton se’n vagi amb ell aquest vespre… significa que caldrà que obrin el reixat…

—I què…? —digué en Dick—. ¿Que potser te’n vols anar amb ell?

—Això mateix —respongué en Juli, amb estranyesa de tots—. Ja veureu: si no se’n va fins que sigui fosc, em sembla que aconseguiré de ficar-me dins el portaequipatges i amagar-me fins que el cotxe s’aturi en algun lloc. Després podria obrir-lo, fugir i demanar socors.

Tots varen quedar-se mirant-lo en silenci. Els ulls de l’Anna brillaven.

—Oh, Juli! És fantàstic!

—Em sembla formidable! —digué en Dick.

—L’única cosa és que no em fa gens de gràcia de quedar-me aquí dintre sense en Juli —digué l’Anna, espantada, de sobte—. Quan en Juli és amb nosaltres, tot va bé.

—Podria anar-hi jo —va oferir-se en Dick.

—O jo mateixa —digué la Jordi—. Però… em sembla que no hi haurà lloc per al Timmy.

—El portaequipatges em sembla força gran per fora —digué en Juli—. M’agradaria de poder-me emportar l’Anna, per tal de posar-la fora de perill. Vosaltres estareu bé mentre el Timmy estigui amb vosaltres.

Varen discutir l’assumpte molt detingudament; no varen callar fins que varen veure venir l’Aggie amb el seu cistell per recollir els ous. Va fer-los un gest per tal que no s’apropessin a ella. Possiblement algú els estava mirant. Varen romandre on eren i la varen anar observant, mentre era dintre el galliner. Va quedar-s’hi poca estona i va sortir amb el cistell ple d’ous acabats de pondre. Va allunyar-se en direcció a la casa, sense ni mirar tan sols els nens.

—Vaig a veure si ha deixat alguna cosa en el galliner —va dir en Dick.

Va sortir aviat del galliner, somrient i amb les butxaques plenes. L’Aggie els havia deixat cosa d’una dotzena de sandvitxos de carn, un gran tros de coca de cireres i una ampolla de llet. Els nens varen amagar-se darrera els arbusts i en Dick va buidar-se les butxaques.

—També hi ha un bon os per al Timmy —va dir.

—Suposo que tot serà bo, oi? —va dir la Jordi, dubtant. I ho va ensumar.

—Sembla tot molt fresc —va respondre en Juli, ensumant també—. Aquí no hi ha metzina. L’Aggie no ens jugaria cap mala passada. Nois, a menjar!

Després del te varen avorrir-se una mica fins que en Juli va organitzar unes curses i unes competicions de salts. Naturalment, si el Timmy hi hagués pres part, ho hauria guanyat tot. Però no hi prenia part. Però hi va prendre part a la seva manera, saltant i lladrant com un boig, tant és així que el senyor Perton va treure el cap per una finestra cridant que fessin callar el gos.

—Ho sento —digué la Jordi—. Però avui està tan content!

—El senyor Perton s’estranyarà molt —va dir en Juli rient—. Clavarà un escàndol al geperut per haver fallat l’emmetzinament.

Quan va començar a fosquejar, els nens varen apropar-se al cotxe, amb molta cautela. El geperut ja havia acabat la seva feina de netejar-lo.

En Juli va obrir silenciosament el portaequipatges i va examinar l’interior. Va proferir una exclamació de disgust.

—És massa petit. Caram! Em sembla que no podré cabre-hi. Ni tu tampoc, Dick.

—Ja m’hi ficaré jo —va dir amb una veueta tremolosa l’Anna.

—De cap manera! —va exclamar en Juli.

—Bé, doncs ja m’hi ficaré jo —va decidir en Ricard, davant la sorpresa general—. M’encongiré bé i, encara que molt just, crec que hi cabré.

—Tu!!! —digué en Dick—. Et moriries de por!

En Ricard no va dir res durant uns instants.

—Sí, tindré molta por —va admetre, finalment—. Però estic disposat a intentar-ho. Faré tot el que pugui si m’hi deixeu anar. Al capdavall, o hi vaig jo, o no pot anar-hi ningú. No deixeu que hi vagi l’Anna; no hi ha prou lloc per a en Juli o per a en Dick, ni tampoc per a la Jordi i el Timmy.

Tots estaven sorpresos. No semblava molt propi d’en Ricard d’oferir-se per a una acció de valentia. En Juli no sabia què fer.

—Bé, això és una cosa molt greu, ja ho saps, Ricard. Vull dir que si et decideixes a fer-ho haurà de fer-se com cal, no espantar-te, ni posar-te a plorar, perquè aquests bandits et sentirien i mirarien el portaequipatges.

—Ho sé —va respondre en Ricard amb fermesa—. Crec que puc aconseguir-ho. M’agradaria que tinguéssiu confiança en mi.

—No comprenc el teu oferiment per a una cosa tan difícil com aquesta —va dir en Juli—. És molt estrany. Fins ara no pot pas dir-se que hagis demostrat d’ésser gaire valent!

—Juli! Jo sí que ho comprenc! —va saltar l’Anna, de sobte, estirant la màniga del seu germà—. Per una vegada està pensant en nosaltres i no pas en ell. O, almenys, intenta fer-ho. Crec que val la pena de donar-li una oportunitat perquè demostri el seu valor.

—Això mateix! Us demano una oportunitat! —digué en Ricard en veu baixa.

—Molt bé —contestà en Juli—. Te la donarem. Serà una sorpresa molt agradable si arribes a aconseguir alguna cosa.

—Explica’m exactament què haig de fer —li digué en Ricard fent un enorme esforç perquè no li tremolés la veu.

—D’acord. Tan aviat com t’hagis ficat dins el portaequipatges, nosaltres ens encarregarem de tancar-lo. No sabem pas quanta estona hauràs d’estar ficat allí dins, a les fosques. T’adverteixo que no serà gens còmode. I quan el cotxe es posi en marxa encara serà pitjor!

—Pobre Ricard! —digué l’Anna.

—Tan aviat com el cotxe s’aturi a qualsevol lloc i sentis que els homes surten, espera un o dos minuts fins que s’allunyin. Aleshores surts del portaequipatges i corrent et plantes al primer lloc de policia —va prosseguir en Juli—. Els explicaràs la teva història sense entretenir-te en detalls i els donaràs aquesta adreça: Owl’s Dene, al «Puig de l’Òliba», a pocs quilòmetres de Middlecombe Woods, i la policia ja farà el que sigui convenient. ¿Ho has entès bé, Ricard?

—Sí —va contestar en Ricard.

—¿Segueixes volent-hi anar, ara que coneixes totes les dificultats? —va preguntar-li en Dick.

—Sí —va tornar a repetir en Ricard. Va sorprendre’s en sentir-se abraçat per l’Anna.

—Ricard, ets molt bon noi. Jo que em pensava que no ho eres! —digué l’Anna.

En Juli va donar-li un copet a l’esquena.

—Bé, Ricard, porta aquest assumpte fins al final i oblidarem totes les bestieses que has fet fins ara. ¿Què et sembla si et fiquessis, ja, dins el portaequipatges? No podem saber a quina hora voldran venir aquests homes!

—Sí, ara mateix m’hi ficaré —va dir en Ricard, sentint-se molt valent després de l’abraçada de l’Anna i del copet a l’esquena d’en Juli.

En Juli va obrir el portaequipatges. Va examinar la cara interna de la tapadora.

—No crec que en Ricard pugui obrir des de dintre —digué—. No, no es pot. Ho deixarem una mica obert deixant una minúscula obertura, posant-hi un petit pal. Això et farà rebre una mica d’aire i així et serà fàcil d’obrir-ho quan vulguis. On hi ha un trosset de pal?

En Dick va trobar-ne un. En Ricard va ficar-se al portaequipatges i va encongir-se tant com va poder. No hi havia molt de lloc, ni tan sols per a ell. Potser tindria formigor a les cames. En Juli va tancar la tapadora i va ficar-hi el palet, deixant una escletxa de menys d’un centímetre.

En Dick va donar-li una empenta.

—Vinga! De pressa! Ve algú!

CAPÍTOL XVIII

A LA RECERCA D’EN RICARD

El senyor Perton estava dret davant la porta de la casa i quedava il·luminat pel llum que hi havia al hall. Estava parlant amb en Rooky, el qual, segons semblava, no pensava anar-se’n. Pel que semblava, solament el senyor Perton sortiria amb el cotxe.

—Bona sort, Ricard! —li digué en veu baixa en Juli. I aquest i els altres s’allunyaren per amagar-se per entre les ombres de l’altre costat del camí. Varen romandre, quiets, en la foscor i varen veure que el senyor Perton es dirigia cap al cotxe. Va entrar-hi i va donar un cop de portella. Afortunadament no havia necessitat de posar res en el portaequipatge!

Va engegar el motor i el cotxe va allunyar-se per l’avinguda. I va sentir-se el grinyolar del mecanisme que feia obrir les portes del reixat.

—S’estan obrint les portes perquè passi el cotxe —mormolejà en Dick.

Varen sentir com el cotxe anava baixant pel camí, passant el reixat sense necessitat de frenar. Un cop passat aquest va fer sonar el clàxon, per tal d’avisar els de la casa. Les portes s’havien obert en el moment oportú i ara varen començar de tancar-se, a jutjar pel soroll que se sentia.

La porta principal de la casa va tancar-se també. Els nens varen romandre silenciosos durant un parell de minuts, pensant en el pobre Ricard, tancat en el portaequipatges.

—No hauria sospitat mai que fos capaç d’una cosa així! —va dir la Jordi.

—Ni jo tampoc, però no se sap mai què hi ha dintre de cada persona —va contestar en Tuli, pensarós—. Suposo que el pitjor dels covards, el més dolent, el més facinerós, pot trobar en el fons de si mateix alguna cosa bona si es pren la molèstia de cercar-bo.

—Sí. La cosa resideix a voler-ho fer —respongué en Dick—. Mireu, l’Aggie és a la porta de la cuina. Ens està cridant.

Tots varen dirigir-se a la cuina.

—Ara podeu entrar —va dir-los—. Em sembla que no podré donar-vos gran cosa per sopar. Estic espantada perquè el geperut estarà present aquí, però procuraré deixar-vos un bon tros de pastís a la vostra cambra, dessota les mantes.

Varen entrar a la cuina. Feia bo d’estar-hi amb el gran foc de troncs de llenya a la llar de foc i el suau llum d’oli. El geperut es trobava a l’altre extrem de la cuina, molt enfeinat amb un drap, netejant alguna cosa. Va donar una mala llambregada als nois.

—Traieu immediatament aquest gos d’aquí —digué en veure el Timmy—. I deixeu-lo fora.

—No! —va replicar la Jordi.

—Aleshores, bo diré a en Rooky —va amenaçar l’home.

Ni ell, ni tampoc l’Aggie no s’havien adonat que només hi havia quatre nens, en lloc de cinc.

—És igual, si en Rooky s’atreveix a apropar-se, estic segura que el Timmy li mossegarà l’altra mà —va replicar la Jordi, amb menyspreu—. De totes maneres, ¿no troba que quedarà molt estranyat que el Timmy encara sigui viu?

No es va parlar més del gos. L’Aggie va posar damunt la taula les restes d’una coca de prunes.

—Això és el vostre sopar —va dir.

Va tocar-los un tros molt petit a cada u. Quan s’ho estaven acabant de menjar, el geperut va sortir de la cuina. L’Aggie ho va aprofitar per a dir-los en veu molt baixa:

—He sentit el butlletí de la ràdio de les sis. Han donat un missatge de la policia sobre un de vosaltres, un que es diu Ricard. La seva mare ha denunciat que havia desaparegut i la policia demanava notícies per ràdio.

—De veritat? —preguntà en Dick—. Aleshores aviat els tindrem aquí!

L’Aggie se’l va mirar dubtosa.

—Però qui ho sap que sou aquí? —va preguntar l’Aggie, sorpresa. En Dick va negar amb el cap.

—Encara no, però suposo que aviat trobaran la nostra pista i arribaran fins aquí.

L’Aggie no acabava de creure-ho.

—Ningú no ha estat seguit fins aquí encara i em penso que mai no podran arribar-hi. Una vegada varen venir uns quants agents que buscaven algú i el senyor Perton els va permetre que busquessin per tota la casa, amb molta educació. Varen registrar tota la casa i tota la finca, però no aconseguiren de trobar l’home que cercaven.

En Juli va donar un cop de colze a en Dick. Ell sabia perfectament on la policia podia haver trobat l’home: en el recambró secret darrera el tauler de la llibreria.

—Que és estrany! —va dir en Juli—. No he vist cap telèfon enlloc de la casa. Que no en tenen?

—No —respongué l’Aggie—. Aquí no hi ha ni telèfon, ni gas, ni electricitat, ni aigua corrent, ni res. Solament hi ha secrets, senyals, anades i vingudes i amenaces i…

Va callar de sobte perquè el geperut tornava a entrar i va apropar-se a la gran llar de foc, on una tetera anava escalfant aigua damunt les brases. El geperut va mirar els nens.

—En Rooky vol un noi que es diu Ricard —va dir, amb una ganyota horrible—. Diu que vol donar-li unes quantes bones lliçons.

Els altres quatre varen sospirar, satisfets que en Ricard fos fora. Estaven segurs que les lliçons que li hauria donat, no haurien agradat gens a en Ricard.

Varen mirar-se els uns als altres, aparentant sorpresa, i després miraren al voltant de l’habitació.

—En Ricard? On és en Ricard?

—Què voleu dir amb això? —va contestar el geperut amb veu terrible, tant, que el Timmy li va dirigir un furiós udol—. Un de vosaltres es diu Ricard, no sé res més.

—Caram! Hi havia cinc nens i ara només n’hi ha quatre! —va exclamar l’Aggie, de sobte, molt esverada—. Ara me n’adono! És en Ricard qui falta?

—Déu meu! On s’haurà ficat en Ricard? —va dir en Juli, simulant una gran astorament. Va cridar—: Ricard! Ricard!! Ricard!!! On ets?

El geperut semblava que anés a tenir un atac!

—Prou bromes! Un de vosaltres és en Ricard. Qui és? Apa! Digueu-ho d’una vegada!

—No és cap de nosaltres —contestà en Dick—. Caram! On pot haver-se quedat en Ricard? Juli, ¿no creus que pot haver-se quedat al jardí?

—Potser sí —respongué en Juli. I es dirigí a la finestra de la cuina i l’obrí.

—RICARD! —va cridar molt fort—. RICARD! Et criden!

Naturalment, en Ricard no va aparèixer per enlloc. Es trobava a bastants quilòmetres d’allí, ficat en el portaequipatges del Bentley negre.

Va sentir-se soroll de passes a l’entrada i la porta de la cuina va obrir-se d’una revolada. Va aparèixer en Rooky, molt enfadat i amb una mà embenada. Amb un lladruc d’alegria, el Timmy va fer un salt endavant. La Jordi va poder agafar-lo a temps.

—Aquest maleït gos! ¿No et vaig manar que l’emmetzinessis? —va cridar, rabiós, en Rooky—. Geperut, per què no m’has portat el noi que t’he dit?

El geperut semblava espantat.

—Ells diuen que no hi és —digué, tractant de disculpar-se—. Potser és un d’aquests.

En Rooky se’ls va mirar.

—No, no és cap d’aquests! On és en Ricard? —va preguntar a en Juli.

—Jo l’he cridat —va contestar en Juli, tot sorprès—. Quina cosa més estranya! Tot el dia ha estat amb nosaltres, fora, i ara no el trobem enlloc. ¿Puc anar a cercar-lo a fora?

—El cridaré una altra vegada —digué en Dick, amb molt bona voluntat, apropant-se a la finestra i cridant—: RICARD!!

—Calla! —va dir en Rooky—. Hi aniré jo mateix i us asseguro que l’atraparé. On és la meva pila? Agafa-la, Aggie! Quan el trobi, us asseguro que ho sentirà… però molt!

—Jo també sortiré —digué el geperut—. Tu aniràs per un costat i jo per l’altre.

—Crida en Ben i en Fred que ens ajudaran —va dir-li en Rooky.

El nan se’n va anar a cercar en Ben i en Fred. Els nens varen suposar que es tractava dels homes que havien arribat la nit anterior amb en Rooky.

En Rooky va sortir per la porta de la cuina amb la seva potent pila. L’Anna va esgarrifar-se, però estava consolada pensant que no podrien trobar de cap manera en Ricard, per molt que busquessin. Aviat varen ajuntar-se altres veus a les d’en Rooky i del geperut. Els homes varen dividir-se en dos grups, buscant en Ricard.

—On deu ésser el pobre nen? —digué, afligida, l’Aggie.

—No ho sé pas —contestà en Juli, sense dir cap mentida. No volia explicar-li la veritat a l'Aggie, malgrat l’amistat que els demostrava.

La dona va abandonar també l’habitació i els nens s’agruparen, parlant en veu baixa.

—Ha estat una gran sort que se n’hagi anat en Ricard i no pas un de nosaltres —digué la Jordi.

—I tant! No m’ha agradat gens la mirada d’en Rooky quan ha entrat a la cuina —digué en Juli.

—Bé, en Ricard ja ha tingut una recompensa per haver-se mostrat tan valent en ficar-se al Bentley —va dir l’Anna—. S’ha lliurat dels maltractes d’en Rooky!

En Juli va mirar el rellotge de la cuina.

—Mireu. Són gairebé les nou. Aquí hi ha una ràdio, veurem què diuen i si donen alguna noticia sobre nosaltres o sobre en Ricard.

Va endollar la ràdio i cercà fins a trobar l’emissora local. Després d’uns minuts de notícies, varen donar el missatge que ells esperaven tan ansiosament:

«Manca de casa seva, des de dimecres, un noi de dotze anys, Richard Thurlow Kent, d’estatura regular, cabells rossos, ulls blaus, que vesteix pantalons curts de color gris, jersei gris i un blazer escolar. Probablement viatja en bicicleta…».

El missatge acabava donant el número del telèfon de la comissaria de policia on es podia trucar. No hi havia cap missatge referent a en Juli i els altres. Varen tranquil·litzar-se.

—Això vol dir que la mare no en sap res i, per tant, no està preocupada —va dir la Jordi—. Però això també significa que si en Ricard no aconsegueix demanar socors, no serà possible de trobar-nos en aquest lloc. Si no se’ns dóna com a desapareguts, no ens buscaran i, francament, aquest lloc no m’agrada gens!

A cap d’ells no els agradava aquell lloc, com és natural. Totes llurs esperances les posaven en Ricard. No semblava pas que fos un puntal molt sòlid, però no se sap mai… Potser arribaria a escapar-se del portaequipatges i podria arribar fins a un comissariat de policia.

Al cap d’una hora, aproximadament, en Rooky i els seus còmplices varen retornar, fets una fúria. En Rooky, rabiós, va dirigir-se a en Juli.

—On s’ha ficat aquest bordegàs? Tu ho saps!

—Bup! —va intervenir immediatament el Timmy—. Grrrrr!!!

En Rooky va indicar a en Juli que sortís al hall. Va tancar la porta de la cuina i novament va cridar en Juli.

—Bé, ja has sentit què t’he preguntat. ¿On és el bordegàs?

—Que no és al jardí? —va preguntar en Juli amb mirada espantada—. Mare meva! Què pot haver-li passat? Li asseguro que tot el dia ha estat amb nosaltres. És ben cert, l’Aggie pot dir-li-ho i també el geperut.

—Ja m’ho han dit —respongué en Rooky—. Però al jardí no hi és. Ho hem mirat tot. On és?

—Potser s’ha amagat en algun lloc dintre la casa —va dir innocentment en Juli.

—No pot ésser de cap manera —respongué en Rooky—. La porta principal ha estat tancada tot el dia, excepte quan ha sortit en Perton. I el geperut i l’Aggie asseguren que no ha entrat a la cuina.

—Això és un veritable misteri, no és veritat? —va dir en Juli—. Em permet que el busqui per la casa? Els altres em podrien ajudar. El gos ho ensumaria tot seguit!

—No vull que el gos es mogui de la cuina —digué en Rooky—. I cap de vosaltres, tampoc! Suposo que aquest dimoni de noi deu estar rient-se de tots nosaltres. I suposo, també, que tu saps on és.

—No ho sé —va assegurar en Juli—. I pot creure que li dic la veritat.

—Quan el trobi, li… li… —començà en Rooky. I callà perquè no va trobar paraules prou fortes per a dir què faria al pobre Ricard.

Va dirigir-se cap on eren els altres, mormolejant amenaces. En Juli va respirar quan va retornar a la cuina. Estava molt content que en Ricard es trobés lluny. S'havia lliurat per una pura casualitat. ¿On era en Ricard? ¿Què estava fent? Es trobava encara dins el portaequipatges? Tenia en Juli unes ganes de saber-ho!

CAPÍTOL XIX

EN RICARD CORRE LA SEVA PRÒPIA AVENTURA

En Ricard en aquell moment estava molt nerviós i excitat. Havia marxat dins el cotxe, arrupit dins el portaequipatges, i se li clavava una caixa d’eines a l’esquena i una olor terrible de gasolina li regirava l’estómac.

El cotxe va travessar les portes i va emprendre la baixada del turó. Anava a gran velocitat, i una vegada va frenar de sobte. En tombar una cantonada va estar a punt de topar amb un camió i per això el senyor Perton es veié obligat de frenar en sec. El pobre Ricard estava aterrit. Va donar-se un cop fort al cap contra la tapa del portaequipatges i va gemegar.

Seguia encongit dins el seu amagatall minúscul, se sentia espantat i marejat. Va començar d’arrepentir-se d’haver pretès voler ésser un heroi i hauria volgut demanar socors. Qualsevol classe d’heroïcitat era difícil, però aquell camí en el qual es trobava per a ésser un heroi, resultava espantós.

El cotxe anava fent quilòmetres; en Ricard no tenia ni idea de la direcció que havien pres. Al principi no se sentia cap soroll de tràfic; després va començar a sentir soroll de rodes per la carretera i va deduir que s’anaven apropant en alguna ciutat. En algun moment degueren passar a la vora d’una estació de ferrocarril, perquè en Ricard va sentir ben clarament el xiulet d’un tren i el seu esbufec.

Finalment, el cotxe va aturar-se. En Ricard va posar-se a escoltar amb intensitat. Potser s’havia aturat per causa d’algun semàfor, ¿o bé el senyor Perton sortia del cotxe? Si fos això darrer, era una oportunitat per a poder escapar!

Va sentir com tancava la porta del cotxe. Això volia dir que el senyor Perton havia sortit del Bentley. En Ricard va esperar un moment i va empènyer la tapa del portaequipatges. En Juli la va tancar gairebé del tot, però finalment va obrir-se. En caure la tapa endarrera va fer molt de soroll.

En Ricard va mirar al seu voltant amb cautela. Es trobava en un carrer fosc. Algunes persones circulaven per la voravia contrària. Una mica més enllà hi havia un fanal. ¿Era aquell el moment de sortir o el veuria el senyor Perton?

Va treure una cama fora per tal de saltar a terra, però havia estat tanta estona encongit que se li havien adormit les cames i no podia moure’s. Li va agafar una rampa i es va sentir profundament desgraciat. Va intentar estirar-se.

El pobre Ricard ara es veia gairebé lliure, i fent un esforç va començar de moure’s a poc a poc. Els seus braços i cames es movien amb lentitud. Va romandre cosa de mig minut amb el portaequipatges obert, sense poder sortir i fent tota mena de proves.

I aleshores va sentir la veu del senyor Perton! Baixava les escales de la casa davant la qual estava aturat el cotxe. En Ricard va horroritzar-se. No havia calculat que l’home podria retornar tan aviat!

Va tornar a intentar sortir del portaequipatges i va caure a terra. El senyor Perton va sentir el soroll que Va fer en caure i, pensant que algú intentava robar alguna cosa de la part posterior del cotxe, va córrer cap aquell indret.

En Ricard va tenir temps d’escapolir-se de la mà que li anava a caure al damunt. Va precipitar-se a l’altre costat de carrer tan ràpidament com varen permetre-li les seves entumides cames, amb l’esperança que no li fallarien. El senyor Perton va córrer darrera d’ell.

—Ei! Atura’t! Què feies dintre el meu cotxe? —va cridar-li el senyor Perton. En Ricard va esquivar un transeünt i va seguir corrent d’una manera desenfrenada. No l’havien d’agafar! No l’havien d’agafar!

El senyor Perton, però, va aconseguir d'agafar-lo just dessota d’un fanal. Va aferrar-lo pel coll de la caçadora i el va fer girar d’una revolada.

—Deixi’m anar! —va cridar en Ricard. I va començar a donar puntades de peu a les cames del senyor Perton que per poc el fa caure per terra.

Aleshores, el senyor Perton va reconèixer-lo.

—Caram! Ets tu! —va exclamar, sorprès—. El xicot que està buscant en Rooky! Què estàs fent aquí? ¿De quina manera t’has…?

Però en Ricard, amb un darrer i desesperat esforç, va fer-se escàpol, deixant a les mans del senyor Perton la seva caçadora! Les cames anaven recuperant la seva llestesa.

Va girar com un llamp la cantonada i va topar amb un altre noi. Ja es trobava lluny quan el noi va fer un crit. El senyor Perton també va tombar la cantonada i va anar a topar també amb el mateix noi, el qual, no obstant, aquesta vegada estava més preparat i va agafar el senyor Perton per l’abric, amb veritable ràbia.

Mentre el senyor Perton es desfeia com podia d’aquell xicot furiós, en Ricard havia desaparegut completament de la seva vista. L’home va córrer fins a la cantonada pròxima i va mirar aquell carrer que estava escassament il·luminat.

—L’he perdut! Mala pesta! —va exclamar amb ràbia—. Com s’havia pogut ficar a la part del darrera del cotxe? Ah!… Em sembla que el veig allà baix!

En efecte, era en Ricard, el qual s’havia amagat en un jardí, però va espantar-se pels lladrucs d’un gos i es veié obligat a abandonar aquell refugi. Va obrir el tancat i va tornar a posar-se a córrer altra vegada. I el senyor Perton empaitant-lo.

Va córrer fins a arribar a una altra cantonada. Estava sense alè, però esperava de trobar algun vianant el qual pogués aturar. Pobre Ricard! No se sentia gens ni mica heroic i no era pas del seu gust aquella aventura.

Vacil·lant, va poder arribar fins a l’altra cantonada, que era el carrer principal d’aquella ciutat. Allà davant mateix d’ell hi havia un fanal il·luminat amb una paraula que brillava en el vidre:

POLICIA

Gràcies a Déu! En Ricard va pujar una escala i va empènyer la porta del comissariat amb tanta força que quasi va caure. Va trobar-se en una sala d’espera amb un policia assegut davant d’una taula. Va mirar estranyat en Ricard en veure’l entrar d’aquella forma.

—Bé, què passa? —va preguntar.

En Ricard es va girar, espantat, mirant la porta, pensant que potser el senyor Perton entraria en aquell moment. Però no ho va fer. La porta romania tancada. El senyor Perton ja es guardaria molt bé de presentar-se en una comissaria de policia, especialment si en Ricard havia començat la seva història.

El pobre Ricard no tenia alè, fins al punt que, en voler començar a parlar, li fou impossible de pronunciar una sola paraula. Després va sortir tot d’un cop. El policia escoltava astorat, i quan en Ricard va acabar el seu relat, va cridar un senyor molt alt i fort, el qual va resultar que era un inspector molt important.

Va fer repetir a en Ricard tota la història, lentament i tan clar com li fos possible. El noi se sentia molt més bé i orgullós de si mateix! Pensar que havia pogut escapar dins el portaequipatges del cotxe, que n’havia pogut sortir i que havia arribat sa i bo al comissariat de policia, era meravellós!

—On es troba aquest Owl’s Dene? —va preguntar l’inspector. I l’agent li va contestar tot seguit:

—Segurament es tracta d’aquell vell casalot que hi ha al Puig de l’Òliba, senyor. Potser recordarà que una vegada vàrem anar-hi per un assumpte policíac, però semblava que tot estava en regla. En tenen cura un geperut i la seva germana i l’amo és algú que molt sovint és fora. Em sembla que es diu Perton.

—Això mateix! —va exclamar en Ricard—. Precisament he arribat jo fins aquí amb el cotxe del senyor Perton, un Bentley de color negre.

—Saps el número de la matrícula? —va preguntar vivament l’inspector.

—KMF-102 —va respondre sense titubejar en Ricard.

—Bon noi! —li digué l’inspector. Va agafar el telèfon i va donar unes precises instruccions a un cotxe de policia perquè es disposés a localitzar immediatament el Bentley.

—De manera que tu ets en Ricard Thurlow Kent? —va preguntar-li—. La teva mare està passant molta ànsia per tu. M’encarregaré que l’avisin tot seguit. Em penso que el millor serà que t’acompanyin a casa teva amb un cotxe.

—Oh, senyor Inspector, ¿no podria jo anar amb vostès a Owl’s Dene? —va preguntar en Ricard, tot desanimat—. Vostès ara aniran allí, no és veritat? A buscar els altres, l’Anna, la Jordi, en Dick i en Juli, oi?

—És clar que hi anirem —va contestar l’inspector—. Però tu no pots venir amb nosaltres. Ja has tingut prou aventures. El millor és que te’n vagis a casa teva i et fiquis al llit. Cal que reposis. Ja has fet prou escapant-te i arribant fins aquí. Ets un veritable heroi!

En Ricard va sentir-se ple de satisfacció en sentir les paraules que l’inspector va dir-li. No obstant, li hauria plagut molt d’acompanyar els policies a Owl’s Dene. Hauria estat formidable d’anar amb ells i demostrar a en Juli que havia portat a bon terme la seva part en aquell afer. Potser aleshores en Juli no tindria altre remei sinó canviar d’opinió respecte d’ell.

No obstant, l’inspector no considerava oportú que en Ricard anés a Owl’s Dene. L’inspector el va confiar a un jove policia i li digué que esperés fins que arribés un cotxe per acompanyar-lo directament a casa seva.

El telèfon va posar-se a sonar i l’inspector el va agafar.

—No hi ha rastre del Bentley. Molt bé. Gràcies.

Aleshores es dirigí al jove policia.

—No he pensat ni per un moment que poguessin trobar-lo. Probablement s’ha dirigit ràpidament cap a Owl’s Dene a ajuntar-se amb els altres.

—Aviat hi serem, també! —digué, rient, el policia—. El nostre Wolseley és tan ràpid com un Bentley!

Efectivament, quan el senyor Perton va veure que en Ricard pujava mig ensopegant les escales de la comissaria, no va pas aturar-se a pensar què havia de fer. Se’n va anar corrent fins on tenia aparcat el cotxe, va pujar-hi, tancà la porta i engegà el motor, sortint a tota velocitat, segur que la policia no trigaria a ordenar la captura del Bentley KMF-102.

Va llançar-se a una carrera desenfrenada, agafant els viratges a tota velocitat i fent tocar el clàxon sense parar, per tal que tothom li fes pas per la carretera. Aviat va arribar al camp i allí la seva cursa encara es féu més ràpida, il·luminant la carretera amb els seus fars molt potents.

En arribar al Puig de l’Òliba va començar a fer sonar el clàxon insistentment. Necessitava que se li obrissin immediatament les portes del reixat! Va arribar en el moment just que s’estaven obrint. Algú havia sentit el senyal des de la casa. Magnífic! Va agafar l'avinguda i frenà en sec davant la casa, les portes de la qual varen obrir-se així que ell va baixar del cotxe. Allí estava en Rooky, junt amb dos homes més, i tots tenien l'aspecte de preocupats.

—Què hi ha, Perton? Per què has tornat tan aviat? —va cridar-li en Rooky—. Ha passat quelcom?

El senyor Perton es dirigí cap a ells, va pujar els graons, tancà la porta i s’enfrontà amb els tres homes en el vestíbul.

—Ja sabeu què ha passat? Aquest marrec, en Richard Kent, estava ficat dintre el cotxe quan jo he marxat! Us ho imagineu? Amagat darrera o dintre el portaequipatges. No l’heu trobat a faltar?

—Sí! És clar que l’hem trobat a faltar! —respongué en Rooky—. L’has deixat escapar?

—Veuràs… —va dir titubejant—. El fet que jo ignorés que ell es trobava dintre el cotxe i que jo vaig haver d’anar a veure en Ted, li va facilitar l’escapatòria. Si l’haguéssiu vist córrer! Semblava una llebre! Un cop vaig estar a punt d’atrapar-lo, però se’m va escapolir, deixant-me a les mans la seva jaqueta. Finalment es va ficar en una comissaria de policia i vaig decidir que era millor deixar-lo i retornar aquí ràpidament per avisar-te.

—Però la policia es presentarà aquí en menys temps del que et penses —va exclamar en Rooky—. Ets un ximple, Perton. Havies d’haver atrapat aquest xicot fos com fos! El rescat ja se n’ha anat a passeig, i jo que estava tan content de poder-me venjar d’aquest bordegàs!

—Això ja no té remei, de manera que no t’hi escarrassis més! Deixa-ho córrer! —li respongué en Perton—. Què hi ha d’en Weston? Suposa’t que la policia el troba. L’estan buscant. Els diaris des d’ahir només parlen de la desaparició de Ricard Kent i d’en Salomó Weston, així com de la seva evasió de la presó. I estem ficats fins al coll en els dos afers! ¿Tens ganes que et tornin a ficar a la presó, Rooky?… N’acabes de sortir… ja ho saps. ¿Què cal fer, Rooky?

—Cal pensar-ho —va respondre en Rooky amb una veu de pànic—. Entrem en aquesta habitació. Cal pensar-bo bé.

CAPÍTOL XX

LA CAMBRA SECRETA

Els quatre nens havien sentit que el cotxe arribava i havien sentit com el senyor Perton baixava del cotxe. En Juli va apropar-se a la porta de la cuina per tal d’escoltar la conversa. Si el senyor Perton estava de retorn, això volia dir d’una part: que en Ricard havia aconseguit d’es-capar-se i que havia reeixit en la seva empresa, o d’altra part: que havia estat descobert i que el retornava.

Va escoltar tota l’excitada conversa que varen tenir els homes en el vestíbul. Molt bé! Magnífic! Estupend! En Ricard havia pogut escapolir-se i en aquests moments devia estar explicant tota la història als policies. Segurament no trigarien gaire a arribar aquests a Owl’s Dene i amb quantes sorpreses no es trobarien en aquella casa!

Quan els homes varen retirar-se a aquella habitació, en Juli va anar de puntetes a escoltar a la porta. ¿Quins serien llurs plans? Esperava que no farien pagar llur ràbia contra d’ell i els seus companys. És clar que podien comptar amb l’ajuda del Timmy, però en cas d’emergència en Rooky no dubtaria i dispararia contra el gos.

A en Juli no varen agradar-li gens ni mica els projectes que aquells bandits estaven formant en aquella habitació.

—La primera cosa que faré serà donar cops de puny als caps d’aquests bordegassos amb tota la meva ànima —va proferir en Rooky amb tota la ràbia—. Aquell noi més gran… com es diu? Juli, em sembla!, segurament ha estat ell qui ha planejat la fugida d’en Ricard Kent. L’esguerraré, aquest vailet. El deixaré baldat!

—Bé, deixem estar això, Rooky! —va sentir que deia una altra veu—. Què hi ha dels diamants? Caldrà amagar-los en un altre lloc més segur, abans que la policia no arribi. Ja podem anar de pressa.

—Oh!, passarà una bona estona abans no s’adonin que no poden obrir el reixat i bastant temps abans que no puguin escalar el mur. Tenim temps de sobra per a ficar els diamants en el recambró on hi ha en Weston. Si ell està salvat, també ho estaran els diamants en aquell lloc!

—Diamants! —va pensar, tot excitat, en Juli—. Així és que tenen diamants amagats! Què més hi haurà?

—Vés a cercar-los —va ordenar el senyor Perton—. Porta’ls immediatament a la recambra secreta, Rooky. I un xic de pressa! La policia pot arribar d’un moment a l’altre!

—Els explicarem un conte respecte d’aquest marrec i els seus amics —va sentir que deia una quarta veu—. Direm que els hem atrapat pels voltants de la casa i els hem retingut per donar-los una correcció. Però jo crec que si encara hi som a temps, el millor fóra deixar-los en llibertat. Després de tot, ells no saben res de res. No poden confessar res.

En Rooky no estava en disposició de permetre que els nens marxessin. Malgrat això, els seus còmplices acabaren per convèncer-lo. Ell s’havia forjat uns terribles plans respecte als nens, però els altres els hi discutiren.

—Està bé —va dir, enrabiat—. Que se’n vagin si encara hi ha temps! Perton, porta’ls fins al reixat i que toquin el dos. Probablement encara estaran contents d’anar-se’n i es perdran amb la foscor en el bosc. Els estarà bé!

—Molt bé. Aleshores, ocupa’t tu dels diamants —digué en Perton. En Juli va sentir el soroll de la cadira quan va aixecar-se i retornà, ràpidament, cap a la cuina.

No hi havia altra sortida sinó deixar-se portar fins al reixat i fora de la casa. En Juli va decidir que si això succeís, podrien esperar per allí a la vora l’arribada de la policia. No es perdrien pas, tal com ho desitjava en Rooky!

El senyor Perton va entrar a la cuina. Els seus ulls varen posar-se sobre els quatre nens. El Timmy va grunyir.

—De manera que vàreu organitzar un petit plan, i vàreu amagar en Ricard dins el cotxe, oi? —va dir—. Està bé, tindreu el vostre càstig, ja que us traurem a fora; amb la foscor, segurament us perdreu i rondareu dies per aquestes muntanyes. Aquest serà el vostre càstig!

Ningú no va dir res. El senyor Perton va intentar donar un cop de puny a en Juli, però aquest el va esquivar. El Timmy, aleshores, va saltar sobre l’home; la Jordi va agafar-lo pel collar, però el gos per poc no li parteix el braç.

—Si aquest maleït gos es quedés més temps per aquí no dubtaria a engegar-li un tret! —va exclamar el senyor Perton, furiosament—. Vinga, us vaig a portar fora d’aquí!

—A reveure, Aggie! —digué l’Anna.

L’Aggie i el geperut veieren com els nens sortien de la cuina i es perdien en la fosca del jardí. L’Aggie semblava molt espantada. El geperut va escopir darrera d’ells i es posà a renegar.

Però quan ja eren a mig camí vers el reixat, varen sentir un soroll de cotxes que arribaven a la vora de les portes de l’Owl’s Dene! Eren dos cotxes ràpids i amb uns fars molt potents. Devien ésser els cotxes de la policia!

El senyor Perton va aturar-se en sec. Barroerament va empènyer els nens cap a la casa. Ja era massa tard per a deixar-los fora de la finca.

—On és en Rooky? —va dir—. Es torna boig quan li agafa la por i ara es morirà de por quan senti els policies que arriben a les portes d’aquí!

Amb precaució en Juli i els altres varen entrar novament a la cuina. Procurarien per tots els mitjans possibles que en Rooky no els veiés. Allí no hi havia ningú, ni tan sols el geperut, ni l’Aggie.

El senyor Perton va anar cap al hall.

—Heu amagat els diamants? —va cridar.

—Sí —va contestar-li una veu—. Els té en Weston. Tot està arreglat. Has tingut temps de fer fora els nois?

—No, i la policia ja ha arribat al reixat —va remugar el senyor Perton.

Es va sentir una mena de xiscle, probablement fou en Rooky qui va emetre’l.

—La policia, ja! Si tingués aquí en Ricard, li arrencaria la pell. Espereu que cremi unes quantes lletres que no vull que trobin. Aleshores aniré a buscar els altres nois. Algú cal que se les carregui i no miraré qui sigui!

—No siguis boig, Rooky! —es va sentir que deia el senyor Perton—. ¿Et vols tornar a ficar en un embolic més, pel teu mal geni? Deixa estar tranquils aquests vailets!

En Juli estava escoltant aquesta conversa i realment estava molt preocupat. Caldria amagar els nens. Si en Rooky tenia una pistola, el Timmy no podria protegir-los. Però… en quin lloc podria amagar-los?

—En Rooky buscarà per tota la casa per tal de tro-bar-nos i d’aquesta manera venjar-se amb nosaltres, si es va posant cada vegada més furiós —pensava en Juli—. Quina llàstima que no hi hagi algun altre recambró secret on poguéssim ficar-nos!

Però suposant que n’hi hagués algun, ells ignoraven on podia trobar-se. Va sentir com en Rooky i els seus còmplices pujaven les escales. Ara se’ls presentava una oportunitat d’amagar-se. Si, però on podrien fer-ho?

De cop i volta se li va ocórrer una idea. ¿Seria bona o seria dolenta? De moment no podia dir-ho, però va pensar que en un cas o en un altre, calia intentar-ho.

—Cal que ens amaguem —va dir als seus germans i a la seva cosina—. En Rooky perd els estreps quan està desesperat.

—I on podem amagar-nos? —va preguntar l'Anna, alarmada.

—En el recambró secret —va respondre en Juli.

Tots varen quedar astorats, mirant-se’l.

—Però… ja hi ha algú amagat allà. Ens has dit que l'havies vist la nit passada —va dir, finalment, la Jordi.

—Ja ho sé. I no puc fer-hi res. Però aquest home és la darrera persona que ens podria descobrir si ens amaguem on és ell —digué en Juli—. No té cap interès que el trobin. Estarem molt comprimits, perquè és un recambró molt i molt petit, però és l’únic lloc on podrem estar a cobert de perill. És el sol lloc que se m’acut!

—El Timmy també caldrà que vingui —va dir la Jordi amb fermesa. En Juli va assentir.

—Naturalment. Necessitem de la seva protecció contra l’home que és allí —va dir en Juli—. Perquè es posarà furiós de veure que nosaltres envaïm el seu refugi i de cap manera s’ha de posar a cridar en Rooky. Un cop allà dintre, tot anirà bé, perquè el Timmy ja el mantindrà tranquil. A més, li comunicarem que la policia ha arribat a la casa i es guardarà molt bé de cridar.

—Molt bé —va exclamar en Dick—. Som-hi! ¿La costa està lliure?

—Sí. Tots han pujat al pis de sobre per una raó o una altra. Probablement s’han espantat molt i estan destruint papers que no volen que la policia trobi. Anem!

El geperut i l'Aggie no se’ls veia per enlloc. Segurament ho havien oït tot, s’havien esparverat i s’havien amagat ells també! En Juli i els nens entraren amb tota mena de precaucions al despatx.

Anaren cap a la gran i sòlida llibreria que arribava fins al sostre. En Juli es dirigí a un dels prestatges, va retirar tots els llibres i va cercar la maneta.

Ah, per fi la va trobar! Va estirar cap a ell i el tauler de darrera va baixar silenciosament, deixant un espai com si fos una finestra per a passar al recambró secret.

Els nens quedaren estupefactes. Quina cosa tan estranya! Era, en veritat, extraordinari! Varen mirar a través d’aquella finestra i veieren la petita recambra il·luminada per una espelma. Varen descobrir l’home amagat i ell també els va veure! L’home va quedar completament atònit!

—Qui sou? —va preguntar amb veu imperiosa—. Qui us ha dit d’obrir aquest tauler? On són en Rooky i en Perton?

—Venim a fer-li companyia —digué tranquil·lament en Juli—. De manera que no faci soroll.

Primer va fer entrar la Jordi. Aquesta va deixar-se caure per l’obertura, molt estreta, i el Timmy va seguir immediatament, empès per en Juli.

L’home va posar-se dret, enfadat i sorprès. Era molt alt i robust, amb uns ullets petits i mig tancats i una boca cruel.

—Ei! Què us penseu? —va començar a cridar—. Res d’això! On és en Perton? Ep! Per…

—Si diu una paraula més, li engego el gos —va dir la Jordi, a un gest d’en Juli. El Timmy va grunyir tan feroçment que l’home va fer-se enrera.

—Jo… jo… —va començar. El Timmy tornà a grunyir altra vegada ensenyant els seus magnífics ullals. L’home va caure damunt del seu estret llit i allí va quedar-se quiet, mirant furiosament i estranyat. En Dick fou el següent d’entrar i després l'Anna. El petit recambró va quedar ple completament.

—Un moment! —digué en Juli, de sobte, recordant alguna cosa—. Caldrà que jo resti fora perquè s’han de posar els llibres al seu lloc, altrament, en Rooky s’adonarà de seguida que el prestatge és buit i comprendrà que ens hem amagat en el recambró secret. Aleshores ens trobaríem sota la seva mà.

—Oh, Juli, vine amb nosaltres —va exclamar l'Anna tota espantada.

—No és possible, Anna. Haig de tancar el tauler i posar els llibres al seu lloc. No podem arriscar-nos que ens descobreixin abans que la policia no hagi agafat el boig d’en Rooky. No em passarà res, no tingueu por!

—La policia? —va preguntar l’home del recambró secret, i els seus ulls semblava que li sortissin del cap—. Però, és que la policia és aquí?

—La policia és al reixat —va contestar en Juli—. De manera que vostè a callar, si no vol que el trobin immediatament!

I en Juli va fer córrer el tauler i el tirador. Tot va funcionar silenciosament. En Juli va tornar a posar els llibres al prestatge, tan ràpidament com li fou possible. Després va sortir del despatx, perquè els homes no sospitessin ni tan sols que hi havia posat els peus. Estava content perquè en Rooky li havia donat prou temps per a poder realitzar el seu pla.

On podria amagar-se ell? ¿Trigaria gaire la policia a escalar el mur del jardí, o a forçar les reixes? Amb tota seguretat no trigarien pas gaire.

Varen sentir-se passes a l’escala. Era en Rooky. Va veure immediatament en Juli.

—Ah, tu? On són els altres? Ja veuràs què els passa als nois que desbaraten els meus projectes! Ja t’ensenyaré jo…

En Rooky portava unes xurriaques a la mà i semblava completament foll. En Juli tingué molta por. Va córrer cap al despatx i va tancar la porta. En Rooky va començar a colpejar-la. De sobte, es varen sentir uns grans cops i en Juli va comprendre que l’estava colpejant amb una cadira. La porta podria caure d’un moment a l’altre!

CAPÍTOL XXI

UN FINAL MOLT EMOCIONANT

En Juli era un xicot molt valent, però en aquell moment se sentia envaït pel pànic. ¿Què pensarien els nens amagats en el recambró secret? La pobreta Anna devia estar aterrida pels crits terribles d’en Rooky i els cops que donava a la porta.

De repent va passar-li una meravellosa idea pel seu cervell. Com podia ésser que no se li hagués acudit abans? Podria obrir el reixat ell mateix perquè la policia entrés! Coneixia el mecanisme i allí hi havia la roda, a l’abast de la seva mà. Una vegada les portes obertes, seria qüestió de pocs minuts l’arribada de la policia davant la porta de la casa.

En Juli va córrer en direcció a la roda. Va donar-li una volta amb tota la seva força. Es va sentir un cruixit estrident tan bon punt el mecanisme va posar-se en marxa.

En Rooky seguia donant cops de cadira contra la porta. Ja una part s’havia estellat. Però així que va sentir el garranyic del mecanisme que feia obrir les portes, va quedar-se en suspens, envaït pel pànic. El reixat s’estava obrint! Aviat arribaria la policia i l’atraparien!

Va oblidar immediatament totes aquelles històries que s’havia inventat i que pretenia explicar a la policia; va oblidar els projectes que ell i els altres havien fet; va oblidar-se de tot, excepte que li calia amagar-se. Va llançar la cadira a terra i va arrencar a córrer.

En Juli va seure en una cadira que tenia al costat; el seu cor bategava com si hagués corregut una cursa. El reixat era obert. En Rooky havia fugit; la policia estava a punt d’arribar! I mentre estava pensant tot això va sentir el soroll d’uns potents cotxes per l’avinguda. Després, els motors varen parar i les portelles dels automòbils varen obrir-se.

Varen trucar a la porta principal.

—Obriu en nom de la llei! —va cridar una veu forta i es va sentir un altre cop.

Ningú no va anar a obrir. En Juli va obrir la porta mig estellada del despatx on es trobava i va sortir lentament al vestíbul. No es veia ningú.

Va anar fins a la porta, va donar volta a la clau, va treure la pesada cadena de seguretat, tremolant de por per si algun dels homes compareixia. Però no va presentar-se ningú.

La policia va empènyer la porta i va entrar ràpidament. Eren vuit agents de la policia, els quals quedaren molt sorpresos de veure un nen allí.

—Qui ets tu? —va preguntar l’inspector.

—Sóc en Juli, senyor —digué—. Que content que estic que hagin arribat. Les coses es posaven molt malament!

—On són els homes? —va preguntar l’inspector, avançant.

—No ho sé pas —respongué en Juli.

—Cerqueu-los —va ordenar l’inspector, i els seus homes varen separar-se en dos grups. Però abans d’haver pogut entrar en cap habitació, va sentir-se una veu seca des del fons del passadís.

—Puc preguntar què significa tot això?

Era el senyor Perton, aparentment molt serè, fumant un cigarret. Va romandre al llindar de la seva sala d’estar, impassible.

—¿Des de quan s’entra d’aquesta forma en una casa, sense raó que ho justifiqui?

—On són els altres còmplices? —va preguntar l’inspector.

—Són aquí dins —respongué el senyor Perton—. Teníem una petita conferència quan hem sentit els cops a la porta. Sembla que d’una manera o altra, vostès han aconseguit d’entrar. Em sembla que els costarà molt cara aquesta invasió.

L’inspector va avançar-se per tal de mirar a l’interior de la sala. Va donar-hi una ullada i digué:

—Vaja! Però si és el nostre amic Rooky! —exclamà—. Fa només dos o tres dies que has sortit de la presó, Rooky, i ja tornes a estar ficat en un altre embolic? ¿On és en Weston?

—Què vol dir? —respongué en Rooky, malhumorat—. Com vol que jo sàpiga on és? Darrerament era a la presó. No sé res d’ell.

—Sí, era a la presó, però va escapar-se —respongué l’inspector—. Algú ha hagut d’ajudar-lo, Rooky; algú va planejar la seva fugida —amics teus— i algú sap on són els diamants que va robar i on son amagats. Estic segur que us els haureu distribuïts entre tots, en pagament d'haver-li preparat la fuga. On és en Weston, Rooky?

—Li repeteixo que no ho sé —negà en Rooky—. Aquí, no, això per descomptat, si és això que vostè vol dir. Pot regirar tota la casa si li plau. A en Perton no li farà res, veritat, Perton? I cerqui també els diamants, al mateix temps. Jo no en sé res.

—Perton, el tenim per sospitós des de fa molt de temps —digué l’inspector, dirigint-se al senyor Perton, el qual, tranquil·lament, anava fumant el cigarret—. Suposo que vostè és a l’origen de totes aquestes fugues de la presó; per aquest motiu va comprar aquesta casa tan aïllada, no és veritat? Així poden treballar sense que els destorbin. Vostè planeja les fugides; arregla el canvi de roba i li prepara un bon amagatall fins que l’home pugui sortir del país.

—Tot això són fantasies! —digué el senyor Perton.

—Vostè solament ajuda els criminals que han comès robatoris importants i que han aconseguit de guardar la rampinya abans que els atrapin —va prosseguir l’inspector en to amenaçador—. D’aquesta forma vostè té assegurat el pagament a la seva feina. Perton, en Weston és aquí i els diamants també! On són?

—No són pas aquí —digué en Perton—. Té llibertat per a mirar i regirar-ho tot. No trobarà res contra meu, inspector. Jo sóc innocent.

En Juli escoltava tota aquella conversa, astorat. Havien caigut dintre d’un niu de lladres i bandits! Molt bé, però ell sabia perfectament on era en Weston i els diamants. Va avançar-se.

—Ja m’explicaràs la teva història més tard, fill meu —li digué l’inspector—. Ara tenim altra feina.

—Bé, senyor, però jo puc estalviar-los molta feina —contestà en Juli—. Jo sé on és l’amagatall on hi ha el presoner i fins i tot on són els diamants!

En Rooky va fer un salt i va fer un grinyol de ràbia. El senyor Perton va mirar-se amb fúria en Juli. Els altres homes es miraren entre ells, nerviosos.

—Tu no pots saber res —va cridar-li en Rooky—. Mentider! Si només ets aquí des d’ahir!

L’inspector va mirar seriosament en Juli. Li agradava aquell noiet de bones maneres i d’ulls sincers.

—Saps el que significa això que dius? —va preguntar-li.

—Oh, sí senyor! —respongué en Juli—. Vingui amb mi.

Va girar-se i sortí de l’habitació. Tots varen seguir-lo, els policies, en Rooky i els seus còmplices, però varen posar-se tres policies darrera d’aquests.

En Juli va guiar-los fins al despatx. La cara d’en Rooky va anar tornant-se moradenca, però en Perton el va empènyer i no va dir res. En Juli va anar fins a la llibreria i va treure d’un cop tots els llibres d’un cert prestatge.

En Rooky va fer un xiscle terrible i va voler abraonar-se sobre en Juli.

—Atura’t! Què fas? —va cridar.

Dos policies varen agafar-lo fortament i el varen fer retrocedir. En Juli va girar la maneta i el plafó del fons va baixar, com sempre, silenciosament, deixant un espai buit darrera la paret.

Des del recambró secret, quatre cares aparegueren —tres de nen i una d’home—, també el Timmy hi era, però estava estirat a terra. Durant uns segons, ningú no va dir res, ni una paraula. Els del recambró secret estaven astorats de veure una tal quantitat de policies i els del despatx quedaren estupefactes de veure tants nens en una habitació tan petita!

—Bé! —digué l’inspector—. Enhorabona! Aquí tenim en Weston en persona!

En Rooky va intentar atacar un policia. Sentia una ràbia terrible contra en Juli.

—Aquest bordegàs! —cridava—. Deixeu-me’l agafar! Maleït sigui aquest vailet!

—Té els diamants aquí, Weston? —va preguntar alegrement l’inspector—. Faci el favor de donar-me’ls.

En Weston estava molt pàl·lid. No va moure’s. En Dick va allargar la mà fins a sota el llit i va treure una bossa.

—Són aquí —digué amb un somriure—. Bona cosa deu haver-hi. Almenys pesa molt! ¿Podem sortir d’aquí, ja, Juli?

Els policies varen ajudar els tres nens a sortir per l’obertura. A en Weston varen posar-li les manilles abans de sortir del recambró. En Rooky va trobar-se que també les hi havien posades i el senyor Perton tingué la desagradable sorpresa de sentir el clic! que varen fer les seves en tancar-se al voltant dels seus punys.

—Això sí que és un botí esplèndid —va exclamar entusiasmat l’inspector, mirant dintre la bossa.

—Què has fet de l’uniforme de la presó, Weston? Portes un bon vestit, però no és pas el que portaves a la presó.

—Jo puc dir-li on és —digué en Juli, recordant.

Tothom el va mirar, estranyats, excepte la Jordi i l’Anna, que també ho sabien.

—És ficat en un pou que hi ha en un pati d’una casa enrunada en el camí de Middlecombe Woods —va explicar en Juli—. Els el podré ensenyar quan vulguin.

El senyor Perton es mirava en Juli com si no pogués creure allò que sentien les seves orelles.

—Com ho saps? —va preguntar-li secament—. És impossible que ho sàpigues!

—Doncs ho sé —respongué en Juli—. I encara li diré més, vostè va portar-li un vestit nou i va arribar en aquest pati amb el seu Bentley negre, matrícula KMF-102, no es veritat? Jo ho vaig veure!

—Això el compromet, Perton —va dir l’inspector, somrient, satisfet—. El posa a vostè en mala posició, no li sembla? És un bon xicot aquest noi, descobreix tota una sèrie de coses molt interessants. No m’estranyaria que algun dia formés part del cos de policia. Necessitem gent com ell!

En Perton va escopir el cigarret i va aixafar-lo amb força, tal com hauria volgut aixafar en Juli. Maleïts xicots! Si aquell idiota d’en Rooky no s’hagués fixat en Ricard pel camí, res de tot això no hauria succeït. En Weston seguiria amagat i fora de perill; els diamants es vendrien i després en Weston hauria tocat el dos del país.

I ell, en Perton, seria l'amo d’una fortuna. Mentrestant, tota una colla de bordegassos ho havia espatllat tot.

—Hi ha algú més a la casa? —va preguntar l’inspector a en Juli—. Sembla que tu ets qui està més ben assabentat de les coses, fill meu, i potser podràs contestar-me.

—Sí, senyor. Hi ha l’Aggie i el geperut —va contestar ràpidament en Juli—. Però no sigui sever amb la pobra Aggie, senyor. Ella ha fet tot el que ha pogut per nosaltres, i el seu germà, el geperut, la té terroritzada.

—Tindrem present el que ens dius —va prometre l’inspector—. Nois! Escorcolleu tota la casa. Que vinguin l’Aggie i el Geperut. També els necessitarem com a testimonis. Que dos homes es quedin de guàrdia aquí. Els altres ens n’anirem.

Varen tenir necessitat dels dos cotxes de la policia i del Bentley negre per tal de cabre-hi tots fins a la pròxima ciutat. Hagueren de deixar les bicicletes, perquè no cabien en els cotxes. Varen haver de comprimir-se com varen poder.

—Anireu a casa aquesta nit? —va preguntar l’inspector a en Juli—. Us acompanyarem. ¿I la vostra família? Segurament deuen estar passant ànsia.

—No. No són a casa, són fora —va explicar en Juli—. I nosaltres estàvem fent una excursió amb bicicleta De manera que els nostres pares no saben res de tot això. En realitat, no sabem on anar a passar la nit.

Però aviat ho varen saber. Hi havia un missatge que estava esperant l’inspector dient que la senyora Thurlow Kent estaria molt contenta si en Juli i els seus germans i cosina volien passar la nit a casa d’ella amb en Ricard. Tenia desigs d’escoltar les extraordinàries aventures.

—Perfectament! —digué en Juli—. Això ho soluciona tot. Hi anirem. Vull donar un bon cop a l’esquena a en Ricard, felicitant-lo S’ha portat com un heroi, finalment!

—Us caldrà quedar-vos alguns dies per aquí —els digué l’inspector—. Us necessitem, perquè haureu d’explicar aquesta formidable història al jutge. Ens heu ajudat molt!

—Està bé. Ens quedarem per aquí —va assentir en Juli—. I li ho agrairem molt si ens vol fer el favor de fer-nos portar les nostres bicicletes.

En Ricard els esperava al cancell de la porta principal de casa seva, malgrat que era molt tard. Portava roba neta i se’l veia tot polit, comparat amb els seus companys d’aventura, que anaven tots tan bruts.

—Com m’hauria agradat d’estar amb vosaltres fins al final! —va exclamar en Ricard—. Però varen enviar-me a casa, malgrat que jo estava furiós. Mare! Pare! Aquests són els nens amb els quals jo me’n vaig anar!

Precisament el senyor Thurlow Kent havia acabat d’arribar d’Amèrica. Va donar-los a tots una encaixada de mà.

—Entreu! —va dir-los—. Us hem preparat coses bones! Deveu sentir-vos famèlics!

—Expliqueu-m’ho tot de seguida! —va demanar en Ricard.

—Primer necessitem un bon bany —va protestar en Juli—. Estem fets una brutícia!

—Molt bé. Però pots explicar-m’ho mentre et banyes. Necessito saber-ho immediatament! —respongué en Ricard.

Era una veritable delícia de poder prendre un bon bany calent i posar-se roba neta.

A la Jordi li varen donar uns pantalons curts igual com als seus cosins, perquè el senyor i la senyora Kent es pensaven que era un noi. La Jordi, naturalment, va riure, però no va protestar.

—Jo estava molt enfadat amb en Ricard quan vaig saber el que havia fet —digué el senyor Kent, quan ja tots estaven asseguts a taula, menjant amb bona gana—. Va fer-me avergonyir.

En Ricard semblava completament abatut. Va mirar en Juli com implorant-lo.

—Sí —digué en Juli—, en Ricard va portar-se com un boig i ens va causar moltes peripècies i dificultats. Mereix un bon escarment, senyor!

En Ricard va semblar encara més abatut! Va sufocar-se i només mirava les estovalles.

—Però —va prosseguir en Juli— ja ha pagat prou la seva imprudència, senyor. Es va oferir a ficar-se en el portaequipatges i escapolir-se per tal de poder avisar la policia. Per a això es necessitava molt de coratge, li ho asseguro. Jo el tinc en gran estima, en Ricard!

I dient això va donar-li uns copets a l’esquena. En Dick i les nenes també ho feren i el Timmy va llançar a l’aire un alegre lladruc d’aprovació.

Ara en Ricard va tornar-se tot vermell d’alegria.

—Moltes gràcies —digué tot emocionat—. Me’n recordaré sempre.

—Procura de fer-ho, fill meu —va dir-li el seu pare—. Tot això podia haver acabat d’una forma molt diferent.

—Però no ha estat així —replicà l’Anna, tota contenta—. Ha acabat d’aquesta manera. Podem respirar altra vegada!

—Fins a la pròxima vegada —digué en Dick, somrient—. Què hi dius tu, Timmy?

—Bup! —respongué el Timmy donant cops de cua a terra—. Bup!

ENID BLYTON (East Dulwich, Londres, 11 d’agost de 1897 - Londres, 28 de novembre de 1968) és, sens dubte, l’autora de llibres infantils i juvenils més llegida del món sencer.

Quan va acabar el col·legi va estudiar la carrera de Magisteri. Des de petita, Enid Blyton va voler ser escriptora i va començar a escriure molt aviat, però van haver de passar molts anys abans que pogués publicar el seu primer llibre. Va escriure unes set-centes obres plenes d’acció i suspens entre els anys 1915 i 1968, any en què va morir. Només en els deu últims anys es van vendre al món més de cent milions d’exemplars dels seus llibres.

Entre les seves sèries més famoses hi ha les de «Noddy», «El Club dels Cinc», «Els Set Secrets», «Santa Clara» o «Torres de Malory».