Az áruló

III összesen Szentek és zsiványok

Anthony Ryan

Fumax (2025 márc)

Címke:
fantasy, regény

fantasyttt regényttt

Fergeteges lezárásához érkezett a mesteri történetmesélő, Anthony Ryan Szentek és zsiványok-trilógiája!

Alwyn, az Írnok hosszú utat tett meg idáig. Fattyúnak született, útonálló zsiványnak állt, immár pedig lovag és Lady Evadine Courlain legbizalmasabb tanácsadója. Rengeteg csatát nyertek meg együtt, és az Írnok segített úrnőjének rendet tenni a szétforgácsolódott királyságban.

Azonban Lady Evadine már nem ugyanaz a nő, akit egykor Alwyn megismert. Jóindulatú hite helyébe egyre inkább dühös vakbuzgóság lép, Alwyn pedig gyanakodni kezd, hogy mi is állhat valójában úrnője cselekedetei mögött.

Miközben a királyság az utolsó nagy csatára készül, Alwyn lelkiismerete saját háborút vív a szíve ellen. Minden eddiginél fontosabb, hogy a jó oldalra álljon…

„Könyörtelen, izgalommal teli történet árulásról és véres bosszúról. Minden egyes szavát imádtam.” – John Gwynne

A néhai David Gemmel emlékére,
akitől megtanultam, hogy a hős útja
mindig inkább tragédiával,
mintsem diadallal végződik.

Dramatis Personae

Alwyn, az írnok – Zsivány, írnok, majd később Esdeklő Penge a Szövetségi Seregben

Evadine Courlain – Feltámadt Mártír, majd később Felkent Hölgy a Mártírok Szövetségében

Roulgarth Cohlsair – Korábban Alundia Őrlovagja, Oberharfh herceg öccse

Ducinda Cohlsair – A néhai alundiai Oberharth herceg es Celynne hercegné leánya

Merick Albrisend – Lumenstor bárója, házassága nyomán Oberharth Cohlsair unokaöccse

Lohrent Lambertain – Cordwain hercege

Gilferd Lambertain – Lohrent herceg fia és örököse

Viruhlis Guhlmaine – Rhianvel hercege, a Szövetség tanításainak szenvedélyes híve

Lermin Aspard – Dulsian hercege, mohó kereskedelmi érdekek rabja

Therin Gasalle – Dulsiani nagykövet Arthin király udvarában

Jacquel Ebrin – Rhianveli nagykövet Arthin király udvarában

Harldin Behrmain – Rhianveli pap a Felkent Hölgy szolgálatában, a Hölgy Pajzsának társkapitánya, Ildette ikerfivére

Ildette Behrmain – Rhianveli pap a Felkent Hölgy szolgálatában, a Hölgy Pajzsának társkapitánya, Harldin ikernővére

Erchel – Aljas hajlamokkal bíró zsivány

Shilva Sahken – Zsiványvezér a Shavine-lápban

Arthin Algathinet király – Albermaine gyermekkirálya, korábbi nevén Alfric Keville, Leannor hercegnő fia

Leannor Algathinet-Keville hercegnő – A néhai Tomas király nővére, Arthin király anyja és régenshercegnője

Ehlbert Bauldry – Híres harci képességekkel felvértezett lovag, Arthin király bajnoka

Altheric Courlain – Magas rangú veterán lovag, Evadine édesapja, a Király Seregének lovagparancsnoka

Ragyogó Durehl Vearist – A Ragyogók Tanácsának, a Mártírok Szövetségét vezető testületnek a főpapja

Ragyogó Daryhla Ahlpern – A Ragyogók Tanácsának főpapja, a Tiszta Hitű Szekta vezetője

Nagybecsű Arnabus – Magas rangú pap a Mártírok Szövetségében, később a Református Tiszta Hitű Szövetség vezetője

Magnis Lochlain – Albermaine trónjára igényt tartó trónkövetelő, „Igaz Király” néven is ismert

Lorine Blousset (korábban Lorine D’Ambrille) – A Shavine-láp hercegnéje, korábban Deckin Scarl, a Zsiványkirály szeretője és Alwyn szövetségese

Dervan Pressman – Lorine hercegné Kiválasztott Kompániájának kapitánya

Albyrn Swain – Esdeklő és a Szövetségi Sereg kapitánya

Ofihla Barrow – A Szövetségi Sereg Esdeklő kapitánya

Delric Cleymount – Esdeklő és rangidős felcser a Szövetségi Seregben

A Zsákbanya – Caerith bűbájos és gyógyító, akinek arcát takaró zsákmaszkja állítólag borzalmas fizimiskát takar. Caerith nyelven Doenlischként ismerik

Wilhum Dornmahl – Kegyvesztett köpönyegforgató lovag, aki korábban a Trónkövetelő szolgálatában állt. Evadine gyermekkori barátja, a Szövetségi Sereg Lovas Őrségének kapitánya

Eamond Astier – Korábbi Esdeklő-növendék és a Szövetségi Sereg Felderítő Kompániájának önkéntes tagja

Ayin – Katona a Szövetségi Seregben és Lady Evadine Courlain apródja

Juhlina (akit az Özvegyként is ismernek) – Korábban a Legkedvesebb zarándokszekta híve, a Szövetségi Sereg Felderítő Kompániájának katonája

Tiler – Korábbi zsivány és a Szövetségi Sereg Felderítő Kompániájának katonája

Lilát – Caerith vadásznő, Alwyn barátja

Az Eithlisch – Mágikus hatalommal bíró, fontos caerith személy

Estrik – Katona a Szövetségi Seregben, a Hölgy-fok várhadnagya

Desmena Lehville – Lázadó lovag, egykor a Trónkövetelő Magnis Lochlain szolgálatában

Quintrell D’Elffir – Dalnok és kém Lorine Blousset hercegné szolgálatában

Pörge Adlar – Korábbi zsonglőr és a Szövetségi Sereg Felderítő Kompániájának katonája

Archel Shelvane – Althiene hercegségének gondviselő kormányzója

Esdeklő Hilbert Forswith – Callin Mártír Szentélyének korábbi főpapja

Callintor szentélyvárosában

Morieth – Caerith harcos apaelith lovas klánokból

Corieth – Caerith vén a paelith lovas klánokból

Turlia – Caerith vén a toalisch harcos kasztból

Deracsh – Caerith vén és tudós

Shaelisch – Caerith vén

Ami eddig történt…

Levél a Ragyogók Tanácsának a Keleti Református Mártírok Szövetségében – A levéltáros megjegyzése: mindössze töredék. Dátum és szerző ismeretlen, de minden jel szerint több évvel a korábban felfedezett töredék után vetették papírra.

Korábbi leveleimben Áldott Fivéreimnek a Tanácsban neveztelek benneteket, ám ezt többé nem teszem. Mostanra nyilvánvalóvá vált, hogy nem áldottak, hanem átkozottak vagytok. Erre az igazságra jutottam Alwyn, az írnok testamentumának tanulmányozásával. Az igazságra, amely miatt orgyilkosokat küldtetek rám. Mára földönfutó, vándor koldus lettem, kinek egyetlen vagyona kéretlen igazsága. Mivel ez az egy fegyver maradt a kezemben, használni is fogom.

Korábban már elregéltem, hogyan emelkedett Alwyn, az írnok, a bordélyházba született árva új szerepében a Feltámadt Mártír, Evadine Courlain bizalmas helyettesének posztjára. Hosszú útját árulás, erőszak és titkok sötétlő tengere szegélyezte, mely utóbbiak közül a legfontosabb az, hogy Tomas Algathinet király önnön bajnoka, Sir Ehlbert Bauldry fattya volt, ennélfogva jogtalanul bitorolta Albermaine trónját. Másodsorban pedig Evadine Courlain feltételezett isteni feltámadása nem Szerafilok műve volt, hanem a Zsákbanya néven ismert caerith javasasszony okkult tevékenységeinek folyományaként következett be. Továbbá részleteztem már, miként fogta el a Feltámadt Mártírt a szövetségi papok és az albermaine-i nemesség társulása, és miként vetették alá kirakatpernek koholt vádak alapján. Csak Alwyn, az írnok közbelépésének és a Sir Althus Levalle-lal vívott párbajának köszönhető, hogy végül kiszabadult, amihez hozzájárult a Feltámadt Mártír hűséges, a Szövetségi Seregben szolgáló katonái és egyéb hitbuzgó parasztok indította összehangolt támadás is. Ezek elmenekültek a Shavine-erdőbe, és magukkal vitték a súlyosan megsebesült Alwynt.

Alwyn lassan gyógyult. A Sir Althus kezétől elszenvedett legsúlyosabb sérülése nyomán rendre visszatérő, kínzó fejfájás gyötörte. Továbbá álmában minduntalan kísértette Erchel, néhai romlott társának jelenése, akit joggal ölt meg, ám akinek fantomja meglepően pontos látomásokat közölt a jövőbeli megpróbáltatásokról.

Az erdőben bujdosás rövid időszakát Evadine atyjának, Lord Altheric Courlainnek az érkezése szakította félbe, aki fegyverszüneti és egyezkedési ajánlatot hozott Tomas királytól. Balsejtelmei ellenére Alwyn azt tanácsolta Evadine-nek, hogy álljon rá a dologra, és a Szövetségi Sereg megindult Athiltor székesfővárosa felé. Az utazás közben a hadtest megannyi hitbuzgó lélekkel gazdagodott, akik az erdőben töltött idő alatt sereglettek Evadine zászlója alá. Az athiltori egyezkedés kimenetele a feljegyzésekből ismeretes, ezért itt mindössze nyúlfarknyi summázást kíván: Evadine-t hivatalosan is elismerték Feltámadt Mártírként, miután hűséget fogadott Tomas királynak.

Most, hogy hűségeskü kötötte a koronához, Evadine kénytelen volt elfogadni Tomas király megbízását, és elutazni Alundia dúlt hercegségébe, hogy ott elfoglalja Walvern romos várát, ezzel nyilvánítva ki a király és a Szövetség hatalmát. Mielőtt azonban útra kelhetett volna, Alwyn kutatást végzett Alundiáról a Szövetség Könyvtárában, ahol újra találkozott a Nagybecsű Arnabusszal, a pappal, aki a Feltámadt Mártír kirakatperén ülnökölt. Mivel gyanúját felkeltette a pap Zsákbanyára tett burkolt célozgatása, Alwyn megkísérelt további értesüléseket kicsikarni belőle, ám ebben megzavarta Leannor hercegnő, Tomas király nővére. A találkozás során nyilvánvalóvá vált, hogy főként a hercegnő felelős azért, hogy fivére huzamosabb ideje a trónon ül, és ezt saját személyes kémhálózatával biztosítja.

Az Alundiába vezető út során Alwyn álmát továbbra is zaklatta a baljós Erchel kísértete. A szellem figyelmeztető nyaggatására Alwyn éppen időben ébredt ahhoz, hogy Evadine-nel együtt megmeneküljenek a felbérelt orgyilkosok támadásától, habár a martalócok megbízójának kilétéré nem derült fény. Az alundiai határhoz érve Evadine és Alwyn feszült hangulatú találkozót bonyolított Celynne Cohlsair hercegnével, Oberharth herceg hitvesével és Lord Roulgarth Cohlsairrel, a herceg fivérével és seregeinek parancsnokával. Nyilvánvalónak látszott, hogy nem fogadják őket tárt karokkal ezen a vidéken.

A tántoríthatatlan Evadine mindazonáltal tovább vezette a Szövetségi Sereget Walvern várához, amelyet igen roskatag állapotban találtak. Evadine elrendelte az erőd újjáépítését, és nekilátott járőrözni a környező vidéken. Alwyn és Wilhum Dornmahl, korábbi nemesúr és Evadine gyermekkori barátja, mostanra lovas őrségének a parancsnoka, felfedezett egy kiégett szentélyt, tele a fanatikus alundiai eretnekek által lemészárolt zarándokokkal. A gonosztevők nyomába eredve néhányat elfogtak, a többit megölték, és kiszabadították a mészárlás egyetlen túlélőjét, Juhlina asszonyt, akire Alwyn ezt követően egyszerűen az Özvegy névvel utal.

Nem sokkal ezután megérkezett tekintélyes seregével Lord Roulgarth, és azt követelte, hogy a foglyokat adják át az ő őrizete alá. Alwyn egyértelműen leírja, hogy a Feltámadt Mártír ezt követő tetteit az a vágy vezérelte, hogy forráspontra hevítse az Alundiában forrongó viszályt: megengedte a bosszúálló Özvegynek, hogy kivégezze a foglyokat. Lelógatta őket a várfalról, ami után Lord Roulgarthnak nem maradt más választása, mint hogy ostrom alá vegye az erődöt vagy fejet hajtson a Korona előtt.

A Walvern-várért folytatott, ezután következő ostromot Alwyn fárasztó és elhúzódó csatározásként írja le, amelyet csak az abbéli reményben tudtak elviselni, hogy Tomas király teljesíti az ígéretét, és a Feltámadt Mártír segítségére siet, amennyiben az bajba kerülne. Ám a Korona serege csupán maga Oberharth herceg és hercegsége teljes összetoborzott haderejének érkezését követően volt szíves megjelenni, Leannor hercegnő személyes vezetésével. A rá következő csetepatéban Evadine halálra sújtotta a herceget, és az ostromban kimerült alundiai csapatokat hamar megfutamították.

Ekkor már egész Alundia ki volt szolgáltatva az Algathinet-trón kénye-kedvének, kivéve Highsahl kikötővárosát, ahol még mindig Celynne hercegné uralkodott. A gyászba állítólag beleőrült hercegné minden, béketárgyalásra vonatkozó felhívást elutasított, így Leannornak nem maradt más választása, mint hogy támadást indítson. Alwyn leírja, hogyan öregbítette tovább saját katonai hírnevét, amikor megszervezte a betörést a leomlott falon át. Maréknyi előőrsét a hercegnéi erődhöz vezényelve iszonyodva látta, hogy Celynne és egész udvartartása inkább mérget vett be, mint hogy hagyják magukat elfogni. Mindössze a csecsemőkorú Lady Ducinda Cohlsair infánsnő maradt életben, akit Alwyn sietve a Szövetségi Sereg gyógyítójához, Esdeklő Delric felcserhez vitetett.

Highsahl bukását követően Lady Ducindát Tomas király udvarába vitték, hogy hozzáadják Leannor hercegnő fiához, Alfrichoz. Leannor hercegnő megparancsolta Alwynnak és Sir Ehlbert Bauldrynak, hogy vadásszák le Lord Roulgarthot, aki akkoriban az alundiai lázadók egyre fogyatkozó csapatának élére állt. Törvényen kívüli tapasztalataira támaszkodva Alwyn egy korábbi zendülő nyomára bukkant, és a bűntudattól szenvedő nyomorultat maguk mellé állították, miután Roulgarth egy vagyont ígért neki. A köpönyegforgató útmutatásával a caerith uradalmat határoló hegyekig követték Roulgarthot és unokaöccsét, Merick Albrisendet.

Alwyn elmeséli, miként került szemtől szembe a dacos Roulgarthtal, ám még mielőtt bármelyikük is lesújthatott volna a másikra, a köpönyegforgató, akit minden bizonnyal megőrjített saját árulása, olyan erejű kiáltást hallatott, amely meglazított egy jókora hó- és jégtömböt a felettük magasodó hegyormon. Alwynt meglepetésére lavina sodorta el, és kékre-zöldre verve, de túlélőként bukkant fel a caerithek vidékén.

Miközben eszméletlenül feküdt egy hókupac alatt, újfent meglátogatta Erchel álmokat megzavaró szelleme. A gúnyolódó jelenés ezúttal Tomas király hamarosan bekövetkező halálát jövendölte a sérültnek.

Alwyn, akit kelletlen caerithek mentettek meg, elmeséli, hogyan szabadult az azonnali halálos ítélettől azáltal, hogy korábban dolga volt a Zsákbanyával. A caerithek között Doenlisch néven ismert asszony nagy tekintéllyel bírt arrafelé, és a caerithek feltétel nélküli tiszteletét élvezte. A bennszülöttek Roulgartht és Mericket is elfogták, de Alwyn kérésére megkímélték az életüket. Alwyn összebarátkozott egy Lilát nevezetű vadásszal, aki megmutatta neki egy valaha dicsőséges, ám mostanra leáldozott civilizáció ősi romjait. Miután verést szenvedett el a lehangolt és bosszúszomjas Roulgarthtól, Alwyn rábeszélte a száműzött nagyurat, hogy tanítsa meg neki a kardvívás mesterségét. Csak annyit kellett tennie, hogy felhívta Roulgarth figyelmét: így lehetősége lesz mindennap eltángálni őt.

Alwyn vendégeskedésének a caeritheknél egy Eithlisch nevezetű jós érkezésével vége szakadt. A lenyűgöző termetű alak csak egy hajszálnyival volt kevésbé káprázatos figura, mint a Doenlisch. Az Eithlisch megparancsolta Alwynnak, hogy kövesse egy közeli hegy gyomrába, ahol az írnok egy barlangot talált, telis-tele egymásra hányt ősi csontokkal. Alwyn leírása itt komoly akadályt állít az elkötelezett tudós elébe, hiszen olyan eseményről ad számot, amelyet csakis misztikusnak és természetellenesnek nevezhetünk.

Alwyn ugyanis azt állítja, hogy midőn ujjával hozzáért egy varjú ősrégi koponyájához, az elméje valamiképpen egy letűnt korba röpült. A Lilát mutatta toronyban találta magát, amelyből rálátott a közeli – ezúttal ép és romlatlan – városra, és egy magát történésznek nevező férfival társalgott. Egyértelművé vált Alwyn számára, hogy korábban találkoztak már, habár nem őrzött emléket az esetről. Lassan megértette, hogy jövőbeli énje volt az, amely értekezett már a történésszel, akiről kiderült, hogy a caerith könyv szerzője, amelyet a Zsákbanya bízott Alwyn gondjaira. Mielőtt eme titokzatos látogatásnak vége szakadt volna, Alwyn végignézte, ahogyan a lakosok elpusztítják a saját városukat, és ebben felismerte az általunk Csapásnak nevezett esemény kezdetét.

Midőn felébredt, Alwyn egyedül találta magát a hegyekben Lilattal. Amaz tudatta vele, hogy Alwynt a saját népéhez küldték vissza, őt magát pedig azért szalasztották, hogy bukkanjon rá a Doenlisch nyomára. Roulgarthnak és Mericknek megengedték, hogy a caerithek körében maradjanak, és az Eithlisch elnevezte az alundiai urat Vahlischnek, a Pengék Mesterének.

Alwyn és Lilát együtt eljutott a Walvern-várba. A távolléte alatt kíméletlenebbre fordult háború tépázta vidéken utaztak keresztül, amelyet a Feltámadt Mártír nevében elkövetett kegyetlenségek közepette fosztottak ki. Az Evadine Felderítő Kompániájának parancsokává kinevezett Alwyn gyakorlatilag a Feltámadt Mártír kémmesterévé lett, amely feladat minden eddiginél testhezállóbb volt számára.

Nemsokára királyi futár hozott hírt, hogy a Trónkövetelő lázadása újraéledt. Magnis Lochlain, Albermaine trónjának hamis követelője újra felbukkant, és szövetséget kötött Althiene hercegével. A csatában elesett Celynne hercegné apjaként Guhlton Pendroke herceg megszegte az Algathinet-dinasztiával kötött szövetségét és bosszút esküdve elszánta magát, hogy felleli unokáját.

Hogy hű maradjon a Tomas királynak tett fogadalmához, Evadine nem fogadta meg Alwyn tanácsát, mármint, hogy ne avatkozzon be a válságba, hanem várja ki a végét, és kössön békét a győztessel. A Szövetségi Sereg a főváros felé indult, útközben regrutákat toborozva. Menetelésük történetét jól ismerheti mindenki, aki valaha tanulmányozta a Feltámadt Mártír életútját. Ez az időszak a végkimerülésben vagy nélkülözésben elpusztult közkatonák nagy száma miatt az „Áldozatmenet” nevet kapta. A veszteségektől vissza nem rettenő, hitbuzgó parasztok roppant tömege végül összetalálkozott a Korona seregével Leannor hercegnő parancsnoksága alatt.

Ezen a ponton a Trónkövetelő hírnököt küldött Lady Desmena Lehville személyében a hírrel, hogy Tomas királyt elfogták, ám Alwyn a lidérces álmában kísértő Ercheltől tudta, hogy az állítás szemenszedett hazugság. Megértvén, hogy Evadine biztonsága a jövőben attól függ, milyen gyorsan képesek lezárni a válságot, azt javasolta, hogy Leannor hercegnő bocsátkozzon tárgyalásba a Trónkövetelővel. Látszólag meghallgatja majd a feltételeit, de valójában arra használják a találkozót, hogy Alwyn latba vesse képességét, amellyel felismeri a hazug szót.

A két sereg egy sekély völgyben találkozott össze Couravel székesfővárostól északra. Alwyn az ezt követő egyezkedés során döbbenten értesült róla, hogy Tomas királyt nem a Trónkövetelő vágta le, hanem Guhlton herceg. A feltáruló igazságtól feldühödött Leannor hercegnő tőrt rántott, ledöfte a herceget, és azonmód kitört az ütközet. Annak köszönhetően, hogy Alwyn alapos gonddal helyezte el a Szövetségi Sereg csapatait, a Trónkövetelőt a küzdelem során elfogták, és a hordáját a véres mészárlásban végleg legyőzték. A Völgy Csatája néven elhíresült ütközet végleg lezárta a Trónkövetelő Háborúját.

A győzelem után az elfogott Trónkövetelő kérelmezte, hogy a kivégzését megelőzően Alwyn vesse papirosra a végakaratát. Az együtt töltött idő alatt Alwyn megtudta, hogy Magnis Lochlain valójában Tomas király koronázás előtt elhalálozott bátyjának, Arthinnak a fattya. Miután végignézte Lochlain véres elveszejtését, Alwyn keserű, részeg tivornyázásról ad számot, melyet kémei érkezése szakított félbe, akik a tudtára adták, hogy a Ragyogók Tanácsa saját Szövetségi Kompániát toboroz, és a Feltámadt Mártír ellen szervezkednek.

Evadine kénytelen-kelletlen engedélyt adott Alwynnak, hogy felkutassa az úgynevezett Iszonyat Erődje feltételezett helyét a Shavine-erdőben. Ám érkezésükkor Alwyn azon nyomban fogságba esett az Özveggyel, Erdésszel és Tilerrel együtt. A félig lerombolt erődben töltött fogságuk ideje alatt Alwyn újra szemközt találta magát egy bizonyos Danick Thessillel, a zsiványvezérrel, akivel pedig legjobb tudomása szerint már végzett a Moss Hill-i mészárlás során. Thessil most a Ragyogók Tanácsának egyre gyarapodó hadserege fölött parancsnokolt. A titokzatos Nagybecsű Arnabus szintén megjelent ezen a ponton, a Ragyogó Durehl Vearisttal egyetemben. Ők ketten megkísérelték rávenni Alwynt, hogy megvallja a Feltámadt Mártír újjáéledésének igaz történetét.

Kínzatásának első csörtéjét követően Arnabus egyedül jött el hozzá a cellájába, és felfedte, hogy valójában ősi, misztikus lélek, a Zsákbanya régi szövetségese, valamint, hogy sok-sok éve próbál már visszaférkőzni a látó kegyeibe. A magára hagyott, végzetét váró Alwynt végül Lilát szabadította ki kötelékeiből. Alwyn még a Völgy Csatája előtt menesztette a vadászt, de amaz az Iszonyat Erődjéig követte a társa nyomait, és különös képességével, amellyel könnyedén beférkőzik ősi helyekre, kiszabadította. Együtt megmentették az Özvegyet és a többieket, majd megpróbáltak elmenekülni az erődből.

Alwyn sarokba szorult társai a csetepaté kellős közepébe vetették magukat, és a soron következő vagdalkozásban Favágó elesett. A lovas őrség élén érkező Evadine és Wilhum mentette meg őket, akik csakhamar megfutamították a Tanács katonáit. Alwyn elmenekült az erdőbe Arnabust üldözve, de helyette Ragyogó Durehlt találta ott. Nagy nehézségek árán végül elfojtotta bosszúszomját, és megálljt parancsolt gyilkos pengéjének. Evadine-nek azonban mindez nem sikerült.

Ebben rejlik hát az, Átkozott Testvéreim, amit ti végső istenkáromlásnak neveznétek. Röviden szólva, szembemenve a Református Szövetség Tanaival, Alwyn, az írnok azt állítja, hogy a Ragyogó Durehl nem önkezétől lelte halálát. Nem bizony, hanem meggyilkolták, mégpedig a Feltámadt Mártír keze fogta a kést. Továbbá Alwyn azzal súlyosbítja lelkének menthetetlenségét, hogy leírja, miszerint ő és Evadine Courlain a meggyilkolt pap vérében fürödve buja ölelkezésben egyesült. És még a legmihasznább történész is tudja, hogy mindaz, ami ezután következett, ebből a bűnös cselekedetből eredeztethető.

Természetesen több mondanivalóm is van ennél, további igazságok, melyeket hamis Szövetségetek ellen vethetek. Lázas buzgalommal remélem, hogy ezek az igazságok a veszteteket okozzák majd, Átkozott Testvéreim, hiszen bizonyosan kiérdemeltétek bukásotokat mindazzal, amit nagy örömmel és aprólékos részletességgel fogok most elmesélni…

ELSŐ RÉSZ

Testvérkirálynőknek nevezitek magatokat, de üres eme cím. Mert maguk a Szerafilok nyilvánították ki nekem, hogy a hatalmatok csalárdságból ered. Kegyetlen trónbitorlásotok semmi máson nem alapul, mint az általatok isteneknek nevezettek üres legendáin, és aljas elnyomással tartjátok fenn azokat.

Hazugok vagytok, én mondom.

Tolvajok vagytok, én mondom.

Gyilkosok vagytok, én mondom.

Hamis királynők vagytok, míg én a Mártírok Áldott Szövetségének isteni közbenjárása által egyetlen igaz uralkodó vagyok a zsarnokok között. A válaszomat kértétek, átkozott nővérek. Most megkaptátok.

Részlet Evadine Mártír Ascarlia Testvérkirálynőinek írott leveléből

Első fejezet

– Mit tudsz a Maleszitekről, Alwyn?

A szavak a bujálkodást követő zavarodottság ködén át értek el hozzám. A mellkasom, amely ragacsos volt a verejtéktől és az erdőtalaj törmelékétől, Evadine meztelen testével együtt emelkedett és süllyedt, aki ugyanúgy bemocskolta magát. Halkan felnyögött, ahogy megmoccantam, és sötét fürtjei szemem elé csúsztak, ahogy növekvő riadalommal, sűrűn pislogva szemléltem a környezetemet. Tucatnyi lépésnyire onnan a Ragyogó Durehl Vearist holtteste feküdt egy vén tölgy gyökerei között. Félig lehunyt szeme vakon dülledt, a vér többé nem folyt a nyakán tátongó mély vágásból. Evadine vágásából – jutott eszembe. – A gyilkosság nyomán, amelyet a Feltámadt Mártír követett el… vagy az első igazságos kivégzés az önnönmagát megkoronázó Nagybecsű Királynő által?

Mit tudsz a Maleszitekről, Alwyn? A kérdés újra a fülembe zengett Sihlda hangján annyi évvel azelőttről, abban a kutató hangnemben, amely inkább értesüléseket ígért, mintsem remélt. Még emlékeztem a napra, amikor megkérdezte tőlem, mert nem sokkal azután történt, hogy lekerültem a Gödörbányába. A tanításai akkor még nem ivódnak belém, az általa mutatott betűk lemásolására tett kísérleteim felfedték ügyetlenségemet, és megannyi kérdése rávilágított egy fiatalember szégyenteljes ostobaságára, aki világinak képzelte magát. Ám felkeltette az érdeklődésemet. Ajánlata túl csábító ígérettel kecsegtetett, ezért amikor a Maleszitekről kérdezett, azonnal és engedelmesen feleltem.

Minden gonosz belőlük ered ebben a világban – mondtam neki. Ezt az igazságot minden szövetségi hitben vagy annak határvidékén nevelkedett gyermek tudta. – Ők a rosszak, a Szerafilok a jók.

A tekercsek így tanítják – hajtotta meg a fejét Sihlda egyetértőn, de mint mindig, a lecke ezúttal sem ért véget egyetlen kérdéssel és válaszszák – De láttad-e valaha a Malesziteket? Vagy hallottad-e hangjukat?

Persze hogy nem. Senki sem látta vagy hallotta őket. Még a félőrült, fanatikus Hostler, a törvényen kívüliek leghitbuzgóbbja sem állíthatta, hogy személyesen találkozott volna a Maleszitekkel, habár bosszantó állandósággal hadováit az álnokságukról.

Nem így munkálkodnak – feleltem. – Nem mutatkoznak előttünk, hanem… – Néhai, kevéssé tanult énem botladozva kereste a megfelelő szavakat. – Befolyásolnak, valahogyan belemennek az emberek leikébe.

Belemennek? – kérdezte Sihlda, és a szája apró görbülete és felhúzott szemöldöke azt sugallta, megérkeztünk a leckéje mondanivalójához. – Vagy talán behívjuk őket?

Evadine ismét felnyögött, és a hangban ezúttal kérdés lakozott. Összerándult és egész testében megdermedt, a szeme pedig elkerekedett a meglepetéstől, amikor találkozott a tekintetünk. Egy pillanatra mintha vádaskodást láttam volna benne, és a homlokráncok és elkeskenyedő ajkak mintha korholást jeleztek volna. De mindez hamar semmivé lett, és bágyadt mosoly ült a helyükre, majd Evadine a mellkasomon nyugtatta az orcáját. Meleg, lágy, csodálatos bőrének érintése újra feltüzelte a vágyamat, ahogyan levelekkel és földdel összekent, izmos, nyúlánk testének látványa is. Milyen régóta fekszünk itt, a földön összegabalyodva?

Az események részleteit kutatva rájöttem, hogy minden álomszerű kavargásban suhant el, az önkéntelenül feltörő vágy és zavar közepette. Szeretném valamiféle rejtélyes befolyásnak vagy átmeneti őrületnek nyilvánítani azt, hogy vadállatként párzottunk egy meggyilkolt főpap holttestétől nem messze, kinek vére ráadásul még a bőrömön gyöngyözött. Ám mostanra már tudhatod, nagybecsű olvasó, hogy sohasem traktálnálak aljas hazugságokkal. Az ocsmány, kendőzetlen igazság az, hogy Evadine Courlain, a Feltámadt Mártír és én szántszándékkal estünk egymásnak, még ha vérlucskosan is, és nem fogom holmi önáltatással kisebbíteni a jelentőségét mindannak, ami ezután következett.

– Fel kellene… öltöznünk – mondtam, habár nem akartam, ugyanis meztelen testének érintése jobban a fejembe szállt, mint valami bódítószer.

– Igen – értett egyet, majd megmozdította a fejét, és kényelmesebb szögben ismét visszafektette, az ujjai pedig végigcirógatták az arcomat. – Fel kellene…

A Maieszitek – kezdte egy másik hang újabb kérdéssel, ezúttal kimondatlanul. Ettől a hangtól annak idején összerezzentem, mert elhitettem magammal, hogy aljas és szemenszedett hazugságokat mond. Eszembe jutott, mint nevettem rajta először, aztán kijózanodtam, amikor megláttam a tulajdonosa tekintetében rejlő őszinteséget. Éppen akkor fejeztem be a mesét, amelyet kért tőlem, elregéltem életem eseményeit egészen titokzatos találkozónk pillanatáig, és azzal fejeztem be, mennyire vágyom rá, hogy újra Evadine mellett legyek.

Mindenek ellenére? – kérdezte ekkor tőlem, és vonásait ítélkezőn és zavarodottan húzta össze. – Mindazok ellenére, amit tudsz róla?

Igaz, a küldetése kanyargós és bonyolult úton vezet – kezdtem, de ő csak a fejét rázta türelmetlenül.

Nem erről van szó. – Felém hajolt, és a szeme elkerekedett a felismeréstől, miközben arcomat fürkészte. – Te még nem tudod – dünnyögte. – Hát persze!

Mit nem tudok? – förmedtem rá. A düh és őrület vihara odakint egyre közeledett, és nyilvánvalóvá vált, hogy nincsen sok időnk.

Amit meséltél nekem – mondta, aztán felsóhajtott, és lehunyta a szemét. – Amit mesélni fogsz nekem Evadine-ről és a valódi természetéről.

Csak meredtem rá értetlenül, de félelemmel, és nem voltam hajlandó tovább faggatózni, mégis átadta nekem, amit akart.

– Evadine – folytatta – a Malesziteket szolgálja.

Kürtszó késztette végül arra, hogy felálljon. Bosszankodva mordult egyet a távoli, ám félreérthetetlen hívásra. Vadászkürt hangja – ismertem fel. – De ki vadászik kire?

– Vajon hová lett Ulstan? – sóhajtott fel Evadine, majd felült és körülnézett, harci ménjét keresve. Amikor észrevette, hogy az állat nem messze egy borókabokrot szagolgat, felkelt, és leseperte meztelen testéről a leveleket és a földet. Sápadt, ám helyenként vörös bőrének látványa újabb botor vágyhullámot keltett, ezért erőnek erejével elfordítottam a tekintetemet. Szerencsétlenségemre rögtön rabul ejtette Ragyogó Durehl arcának vére vesztett, csüggő üressége.

A birodalom legfőbb papja. A Ragyogók Tanácsának leghangosabbja, aki egy hazug legendától övezett Feltámadt Mártírnak esett áldozatul…

– Alwyn.

Felnéztem. Evadine enyhe ingerültséggel pillantott rám.

– Öltözz fel! – folytatta, miközben a fejére húzta fekete pamutingét.

A vadászkürt ismét felrikoltott, ezúttal közelebbről, és a következő néhány pillanatot azzal töltöttem, hogy kétségbeesetten magamra rángattam a ruháimat. Szerencsére a feladattal hamar végeztem, mivel az Iszonyat Erődjéből mindössze egy nadrágban, ingben és csizmában menekültem, ami kardövvel és egyéb lopott fegyverekkel egészült ki. Evadine teljes vértezetben érkezett, amit csak a segítségemmel sikerült felcsatolnia úgy-ahogy, mire közeledő lódobogás visszhangzott az erdőben. Miközben az utolsó vaskesztyűt is a helyére illesztettem, csodálkozva merengtem azon, hogy levenni mindezt csupán egy pillanat művének tűnt.

Kivontam lopott szablyámat, amint az első ló és lovasa megvillant a fák között. Hetven vagy még több szövetségi katona állomásozott az erődben, és okom volt azt feltételezni, hogy néhányan elmenekültek Evadine rohama elől. Ám a mázas páncél jól ismert, kék csillanására leeresztettem a fegyvert.

– Wil! – kiáltott fel Evadine, és üdvözletre emelte a karját. A Szövetségi Lovasság parancsnoka ügetésre ösztökélte a hátasát, hat lovassal a háta mögött. Amint közelebb értek, a pillantásom ismét a meggyilkolt Ragyogóra siklott.

– Törvényszegő volt – mondta Evadine, és amikor felé fordultam, már engem nézett, szemében komor bizonyossággal. – Megszegte a Szövetség és a Korona által lefektetett törvényeket. Halál volt a jussa.

– Tudom – felelten! halkan, miközben Wilhum nem messze onnan lefékezte a lovát, és leszállt a nyeregből. – Mégis, nagyon kérlek, engedd írnokodnak, hogy kicifrázza a mesét. Az igazság itt nem segít.

A bosszúság árnyéka suhant át a vonásain, egy olyan ember arckifejezése, aki biztos az igazában, mégis csalárdságra kényszerül. Csak egy röpke pillanatig látszott, hamar tovaszállt, de úgy gondolok arra a pillanatra, mint Evadine Courlain utolsó racionális mozzanatára. A Nagybecsű Királynő hamarosan hírből sem ismeri majd az ijedelmet, hogy el kell kendőznie a bűneit, mert a szemében azok egyáltalán nem bűnök.

– Nos, jó – mormolta. – Cifrázd csak, szerelmem.

– Evie! – kapta le a fejéről a sisakot Wilhum. Leheletéből párafelhők lettek, és aggodalmas tekintete végigpásztázta Evadine véres arcát és páncélját. – Megsebesültél?

– Egy karcolás sincs rajtam – nyugtatta meg a nő.

– Én is jól vagyok – mondtam Wilhumnak. – Habár elég sok karcolás esett rajtam.

A férfi vidám fintorral mért végig, és a fejét csóválta.

– Mondtam az úrnőnek, hogy a segítségünk nélkül is kimászol bármilyen csávából. – Jókedve azon nyomban elpárolgott, amint észrevette a Ragyogó hulláját. A hosszú idő ellenére, amit Evadine oldalán eltöltött, sohasem számított különösen hitbuzgó léleknek, de még ő is elsápadt a látványtól. – Ez csak nem…?

– De – zártam le a kérdést. – Ragyogó Durehl és én együtt raboskodtunk az Iszonyat Erődjében. Nagybecsű Arnabus csalta oda, az az alattomos alak, aki a peren ülnökölt Ambris várában. Kiderült, hogy Arnabus már évek óta azt tervezgette, erővel átveszi a Szövetség irányítását. – Szomorú sóhajt hallattam, és leguggoltam Durehl hullája mellé. – Elmesélte nekem, hogy Arnabus a fülébe sugdosott a Feltámadt Mártír jelentette veszélyről, és meggyőzte a Tanácsot, hogy toborozzanak saját sereget. Csak az elfogatása után jött rá a szegény vén hülye, milyen hibát követett el. Amikor elszöktünk, mondtam neki, hogy meneküljön be az erdőbe, és később majd megkeresem. Úgy látszik, Arnabus és Danick Thessil előbb talált rá.

– Danick Thessil? – kérdezte Evadine.

– A Szövetségi Sereg parancsnoka. Egy katonából lett zsivány, akit legjobb tudomásom szerint levágtam Moss Hűlnél, de bizton állíthatom, mostanában más néven említik.

– Egy zsivány biztosan sok búvóhelyet ismer ebben az erdőben – mutatott rá Wilhum.

– Nem fog bujkálni – feleltem. – Arnabusszal együtt lélekszakadva Athiltorba sietnek majd, remélve, hogy csapatokat gyűjthetnek. Várható valamiféle szövetségi rendelet, amely eretneknek kiáltja ki a Felkent Hölgyet. – Felálltam, és bocsánatkérő homlokráncolással néztem Evadine-re. – Tudom, hogy el akartad kerülni mindezt, de a Mártírok Szövetsége fel fog bomlani. A hithűek szakadása már nem sokáig várat magára.

– A Felkent Hölgy a köznép és a hívek szeretetét és rajongását egyaránt élvezi – jelentette ki Wilhum.

– Egyáltalán nem. A Szövetség már évszázadok óta létezik jelenlegi formájában. Nemzedékek nőttek fel az állandóságába vetett hit nyugalmában. Ez nem lesz egyik pillanatról a másikra semmivé. – Evadine-re emeltem a tekintetemet, és teljes őszinteséggel beszéltem. – Tévedés ne essék, úrnőm. Hamarosan újabb háborút kell vívnunk.

♦

– Auuu! Bassz…! – Tiler összeszorította a fogát, ahogy Ayin átszúrta a tűjét a legmélyebb vágás peremén. A keskeny arcú kém belereszketett az erőfeszítésbe, amellyel egyrészt a fájdalmat tűrte, másrészt visszafojtotta az alpári szitokszavakat. Ayin hírneve messzire eljutott a Szövetség veteránjai körében, és a legtöbben, igen bölcsen, fékezték a nyelvüket a jelenlétében.

– Ne visíts, kismalac! – dorgálta a lány, és sima, gyakorlott mozdulatokkal fűzte be a sebbe a cérnát.

– Szerencséd volt – tudattam Tilerrel, amikor megszemléltem a sebesülését, az állkapcsától a nyakáig futó, tízcentis hasadást. – Ha kicsivel lejjebb talál el, most te is köztük feküdnél.

Az egymásra halmozott hullák felé intettem a fejemmel. A kupac túlnyomórészt szövetségi katonákból állt, két kivétellel: ott feküdt Wilhum két lovasa, akiknek nyoma veszett a csetepatéban, és egy testesebb, vértezetlen alak. Az Özvegy a holttest mellett guggolt. Ő vállalta magára, hogy előkészíti Favágó Liahmot a temetésre: megmosta a férfi arcát és kezét, majd a mellkasára fektette őket. Nem gondoltam rájuk úgy, mint barátokra, és igazából csak néhány alkalommal hallottam, hogy szót váltott volna a néhai favágóval. De mindig is fura asszonynak ismertük, és a cselekedeteit nem mindig volt könnyű megérteni.

– A holtak törődjenek csak a holtakkal – mondta Tiler. Törvényen kívüliek között jól ismert mondás volt ez. Mohó pillantást vetett a körbekerített foglyokra. Húszán voltak, vért és fegyverek nélkül aprónak tűntek, és idegesen reszkettek őreik tekintetének kereszttüzében.

– Megígérted nekem, uram – mondta Tiler olyan hangon, amiből rögtön eszembe jutott, miért nem szívelhetem a fickót.

– Danick Thessilt ígértem neked – emlékeztettem. – Így hát várnod kell, legalábbis amíg Athiltorba nem érünk. – Odafordultam Ayinhoz, és néztem, ahogyan csomóval zárja le az öltések csinos sorát. – Amikor végeztél, kerten kutassátok át ezt a helyet iratok után! A hullákat is. Minden papírfecnit látni akarok, akár írtak rá, akár nem.

Lilatot egy romos oszlop tetején találtam meg, amely valaha az erőd kisebb, nyugati kapujának részét képezte. Homlokán tűnődő ránc húzódott, úgy nézte, amint a szövetségi katonák sírgödröt ásnak a közelben.

– A földbe teszitek őket – mondta caerith nyelven, ahogyan szokásunk volt, amikor magunkra maradtunk. – Azért, hogy bevessétek a talajt?

– Azért, mert… – kezdtem, de aztán elhallgattam. Sohasem gondolkodtam még el rajta, hogy miért szokásunk eltemetni a halottainkat. A caerithek egyszerűen kivitték elhunyt szeretteiket az erdőbe, és hagyták őket elrothadni. Eltekintve attól a kevés kiválasztottól, akiket a hegy gyomrába vittek – emlékeztettem magam, és a csonthalmok emléke kellemetlen borzongást szült. – Itt egyszerűen így csináljuk – mondtam, aztán elgondolkoztam a megfelelő szón, és hozzátettem: – Jurihm. – A kiejtéstől függően jelenthetett szokást vagy hagyományt.

– Jurihm – ismételte ő elgondolkodva, és bólintott. A vadásznő megdermedt egy pillanatra, amikor arrafelé emelte a tekintetét, ahol Evadine állt az erőd valaha központi udvarul szolgáló területén. Az egyik fogoly előtte térdepelt hátrakötött kézzel, és lehajtott fejjel reszketett a Felkent Hölgy tekintetének súlya alatt. Evadine kérdéseket tett fel a fickónak, amelyeket nem hallottam, de arcán nem látszott az a higgadt nyomatékosítás, amire foglyokkal való korábbi találkozásaiból emlékeztem. Tudtam, hogy ellenségeinkkel szemben tanúsított viselkedése megváltozott a külön töltött idő alatt, azokban a hónapokban, amikor halottnak hitt engem, és az alundiai lázadás még javában zajlott. A Szövetségi Seregben megannyi halkan suttogott történet járt körbe arról, milyen megvető dühvel viseltetik az alundiai lázadók iránt, és közülük nem egy hurok végén kapálózva végezte, ha nem volt hajlandó utánamondani eretnek tanait.

– Együtt háltál vele – mondta Lilát egyszerűen, tényszerűen egy olyan nyelven, amelyet hallótávolságon belül senki sem érthetett. Ennek ellenére önkéntelenül is összerándultam kendőzetlen őszinteségét hallva. – Érzem rajtad a szagát – tette hozzá magyarázatképpen, és továbbra is kifejezéstelen tekintettel, de felhúzott szemöldökkel nézett rám.

Az üres szempárba nézve képtelen voltam kifürkészni, milyen érzelem fűződik a kijelentéséhez. Eltűnődtem rajta, vajon féltékeny-e, de azt nem találtam valószínűnek. Talán feldühítette az óvatlanságom, mert még ő is tudta, milyen veszélyeket rejtettek magukban az erdőben történt események. Azonban a tehetségem, amellyel arckifejezésekből és testtartásokból olvastam, ugyanolyan jól működött, mint valaha. Egy pillanat műve volt, és Lilát szemöldökének alig észrevehető összerándulása olyan érzelmet hozott napvilágra, amely még a féltékenységnél vagy a haragnál is jobban aggasztott: a vadász csalódottnak érezte magát.

A legritkább érzés vett rajtam erőt, azaz rájöttem, hogy nincs mit mondanom. Mindössze annyira voltam képes, hogy ostobán viszonoztam a tekintetét, amíg csak újra Evadine-re nem irányította azt.

– Morkleth – szólt. – Emlékszel erre a szóra?

Emlékeztem, de nem tetszett, amit közölni akart vele.

– Nincsen megátkozva – tiltakoztam.

– Más jelentése is van. Az a férfi, akit Rabkufárnak neveztél, morkleth volt. Nemcsak elátkozott, hanem számkivetett is. Nem követett el olyat, amit a néped bűnnek nevezne, az Eithlisch mégis elrendelte, hogy kerüljék és zavarják el. Az Eithlisch feladata felkutatni azokat, akik egy napon bajt hozhatnak a caerithekre. – Evadine felé biccentett, aki egy lépéssel közelebb ment a reszkető fogolyhoz, és keményen pergő kérdések hagyták el az ajkát. – Ő nem hagyta volna, hogy köztünk éljen. Nem értem, a te néped miért tűri meg.

Evadine a Malesziteket szolgálja... Hadizsákmány köpönyegemet szorosabban összehúztam a vállamon, hogy elrejtsem a borzongásomat, és búcsúzásképpen néhány szót mormolva odébbálltam.

– Te nem érted sem őt, sem a népünket. Ez nem a te hazád.

– A morklethnek mindig ugyanolyan szaga van – válaszolta Lilát, miközben távolodtam, és a hangja messzebbről szólt, de még hallottam. – Akárhol is van:

Mire az udvarra értem, a fogoly már négykézláb állt, és arcát az ősi, repedt kőlapokhoz nyomta, miközben zokogva állta Evadine faggatózását.

– Hányán vannak Athiltorban? – förmedt rá rekedten a Feltámadt Mártír, és lehajolt, hogy a férfi fülébe ordíthasson. – Hányán vannak, te hitetlen mocsok?

– Cs… csak… – bugyborékolta a fickó a taknyán és könnyein keresztül – csak egy… egyszerű katona vagyok, h… hölgyem. Csak azért álltam be, mert egy egész ezüstöt fizettek az első héten… – Nem láttam rajta kínzás nyomait, úgyhogy engedelmességét Evadine mindössze félelemkeltéssel érte el.

– Ezüstöt? – Evadine homlokráncolása utálkozó grimaszba mélyült.

– Eladod a lelked egy apró fémkorongért?

– Gy… gyerekeim… vannak, hölgyem – hadarta a másik. – Anyjuk meghalt a múlt télen, így a nagyanyjuknál hagytam őket. Valamiből etetni kell a családot…

A hamarosan elárvuló gyermekekre tett utalás, akár léteztek, akár csak a halálos félelem vetítette őket a férfi agyába, aligha csorbíthatta Evadine elhatározását.

– Egy apának példát kell mutatnia a gyermekei előtt – jelentette ki a nő, és a keze a tőréhez szaladt. – Még akkor is, ha az életébe kerül.

– Kaphatok egy percet ezzel az emberrel, úrnőm? – léptem közelebb. A közbeszólás haragvó pillantást váltott ki Evadine-ből, de csakhamar úrrá lett az indulatain, és a keze lecsúszott a tőr markolatáról. Mosolyogtam, és jelentőségteljesen a földön szipogó ember felé intettem a fejemmel. Evadine bólintott és hátralépett, hogy leguggolhassak a fogoly mellé.

– Keljünk fel, rendben? – ragadtam meg a vállát, és ülő helyzetbe tornáztam. Amikor kiegyenesedett, az arcán láttam, hogy a harmincadik éve felé járhat. Több sebhelye volt, régiek és újak, hamisítatlan katonaábrázat, és a kiejtése alapján Alberisből származott.

– Jó messze jöttél otthonról, mi? – kérdeztem, és kivettem a dugót egy kulacsból, aztán az ajkához tartottam. – Mikor kaptad az első zsoldot?

– Évekkel ezelőtt, uram – válaszolta, miután nagyot kortyolt, de a szeme minduntalan visszatért a várudvaron fel-alá járkáló Evadine-hez.

– Királyi katona voltál, igaz? – kérdeztem, mert sohasem sajnáltam az időt némi hízelgésre. – Pont úgy festesz.

– Csak a kényszersorozott hercegi csapatokban szolgáltam. Egyszer jelentkeztem a Korona seregébe, de az őrmester szerint túl lassan forgattam az alabárdot. Az igazság az, hogy szerette volna, ha lefizetem, hogy felvegyen, de nem volt rá elég pénzem.

– Őrmesterek – ráztam a fejemet együttérzőn. – Kurafik mind. Mi a neved, katona?

– Turner, uram. Abell Turner.

– Nos, jól van, Abell Turner. Mint egyik katona a másiknak, teszek neked egy tisztességes ajánlatot. Az életedet és a szabadságodat kínálom cserébe az igazságért. Hogy hangzik?

A fickó szeme újra a kőlapokon csoszogó Evadine-re tévedt. Turner megkockáztatott egy pillantást a nő kemény, türelmetlen arcára, de aztán a tekintete visszasiklott rám, és az arcán egy olyan fuldokló kétségbeesése ült, aki a legfoszlottabb kötél felé kap. Válaszával mégis meglepett:

– Az embereim, uram. Olyan szerencsétlen flótások, mint én. Néhányukkal régebben is együtt szolgáltam, és csak miattam álltak be…

Evadine csizmájának újabb, hangosabb csosszanására elhallgatott, aztán rettegéssel, várakozón lehajtotta a fejét. Most először tapasztaltam, hogy a Felkent Hölgy haragja éppen olyan tekintélyes erőt képviselhet, mint a szerelme.

– Életet és szabadságot nekik is – Ígértem, és elengedtem a fülem mellett az éles sóhajt, amelyet Evadine erre hallatott. – De fel kell esküdnötök a Feltámadt Mártírra, és meg kell fogadnotok, hogy többé sohasem fogtok fegyverrel menni ellene. – Mélyebben a szemébe néztem, és a hangomból száműzve minden cimboráskodást hozzátettem: – Mert ha mégis így teszel, sokkal többet is veszítesz a vérednél.

A torka elszorult, és rájöttem, hogy a hányinger ellen küzd.

– Esküszöm, uram. A társaim is, a lelkemre legyen mondva. Bólintottam, és halovány mosolyt varázsoltam az ajkamra.

– Na most: az embert, aki benneteket vezet, nem a papot, hanem azt, aki a Tanács seregének parancsol… milyen néven ismerik?

– Sorkin kapitány, uram. Igazság szerint nem emlékszem, hogy valaha is hallottam volna az utónevét.

– És mit tudsz te erről a Sorkin kapitányról?

– Olyan ember, aki érti a dolgát, ha a katonáskodásról van szó, annyi bizonyos. Sokkal rosszabb parancsnokom is volt már a magam idejében, habár egyiknek sem járt el a keze ilyen gyorsan, mint ennek. Nem spórol a korbáccsal az Isteni Kapitány.

– Isteni? – kapta fel a fejét Evadine, és kemény hangnemétől Abell Turner még mélyebbre kushadt a földön.

– Így nevezték, hölgyem – mondta, és a hangjából csak úgy csöpögött a megalázkodó bűnbánat. – A Nagybecsű és a többi pap is. Ez volt a rangja a Szövetségi Seregben.

– Athiltornál állomásoztatok? – kérdeztem, hogy újra magamra irányítsam a férfi figyelmét.

Megbillentette a fejét.

– Igen, uram. Hat- vagy héthetes kiképzés után rendeltek ide minket.

– Emlékezhetsz rá, a Felkent Hölgy azt kérdezte, hányán vannak Athiltornál. Ő is és én is szeretnénk választ kapni a kérdésünkre.

– Igazat beszéltem, amikor azt mondtam, hogy nem tudom. Folyamatosan érkeztek az újoncok, és a nagyszabású munkálatok mellett nehéz volt számontartani.

– Egy hozzávetőleges számot mondj! – utasította Evadine.

– Ötezren. Legfeljebb hatezren. Legalábbis ennyien voltak, amikor kivonultunk. Többen jöttek, mint mondtam, aztán… – Habozott, és láttam az arcán, hogy döntést hoz, kinek a kezébe tegye a sorsát. – És a szóbeszéd még többet említett: zsoldosokat keletről és a déltengereken túlról. Már akkor is volt ott néhány tucat íjász vadember, amikor elindultunk, nem igazán tudom, hogyan kell mondani a hazájuk nevét.

– Vergundiaiak – segítettem Evadine-re pillantva, akivel egy pillanatra osztoztam a Walvern-vár ostromáról és az íjászok halálos képességeiről ápolt komor emlékekben.

– Igen – biccentett megint Turner. – Az lesz az, uram. Rongyosak és mosdatlanok, egytől egyig haramiák. Furcsállottam, hogy a Szövetség éppen ilyen népekre költené.

– Munkálatokat említettél – folytattam. – Írd le őket!

– Leginkább ásás folyt, árkok és mellvéd. Néhány falat is felhúztak, de nem szilárdat, mint egy várnál; Athiltorban nem sok követ lelni.

Közel egy órán keresztül faggattam, további részletek után kutatva. A kialakuló kép arra engedett következtetni, hogy Danick Thessilnek új álcájával, az Isteni Sorkin kapitány szerepében, sikerült felállítani egy viszonylag összeszedett sereget a Szövetség legszentebb városában. Ráadásul a csapatok hamarosan nagyszámú zsoldossal egészülnek ki, a helyet pedig újonnan emelt védművekkel oltalmazzák majd. Olykor Evadine is akaratosan közbevágott, és a kérdései csípősen pattogtak.

– Mit tudsz a megállapodásról a kapitányod és a Korona között? – szegezte neki a kérdést. – Milyen alkukat kötött Nagybecsű Arnabus az Algathinetekkel?

Turner a fenyegető tekintet előtt még összébb zsugorodott, és makogva tagadott:

– E-egyszer sem láttam a Korona ügynökeit egész ott töltött időm alatt, hölgyem. Ami a Nagybecsűt illeti, sokszor láttam D… a kapitánnyal, de magam sohasem váltottam vele szót.

– Amint megvirrad – kezdtem, amikor megelégedtem a megfelelő értesülésekkel, amelyeket kifacsartam belőle –, te és a társaid esküt tesztek, aztán elhagyjátok ezt a helyet. – Közelebb hajoltam, és mélyen a szemébe néztem. – Ha tudod, ki vagyok, azt is tudod, hogy olyan tisztán hallom a hazug szót, mintha egy csengettyű hangját hallgatnám. Ha holnap a leghalkabb csalárd suttogás is megüti a fülemet…

– Nem fogja, uram – nyomta a homlokát a kőhöz a fogoly. – És… köszönöm. Az írnok és a Felkent Hölgy híres-neves kegyelme eszerint valóban nem hazugság.

♦

– Hétezer képzett katona! – sóhajtott Wilhum, és a tűz felé tartotta a kezét. Későre járt, és Evadine azért hívatta, hogy megbeszéljük mindazt, amit váratlanul megtudtunk. Hallótávolságon kívül tartottuk a palávert. Wilhum, aki több csatában vett már részt, mint akár Evadine, akár én, nem nagyon örült a híreknek. – Ráadásul árkokban és mellvédek mögött. Plusz még egy csomó vergundiai íjász, és a Mártírok tudják, hány külhoni kurafi áll lesben. – Bocsánatkérő arckifejezést villantott Evadine felé. – Nem jók a kilátások, Evie. Tanácsom a következő: küldd Alwynt és engem Athiltorba rendes felderítőútra, te pedig húzódj vissza Couravelbe, emlékeztetve a régenshercegnőt a jelenlegi szövetséged fontosságára, miután Lord Swain Athiltorba vezethetné a Szövetségi Sereget. Ha kisegítik a Korona seregét, elegendő haderőnk volna, hogy pontot tegyünk az ügy végére, habár én nem szívesen indítanék hadjáratot a tél közeledtével.

– Nem tárgyalhatok a régenshercegnővel – jelentette ki Evadine. – Ugyanis nem létezik ilyen személy. Leannor csupán egy nő, aki egészen véletlenül egy érdemtelen kurafi nővére. Az Algathinet család tagjai cselfogás, gyilkosság és megtévesztés útján elérik, hogy még mindig trónon üljenek. Nincs kétségem, hogy az itt lejátszódott aljasságban is benne van a kezük, akármilyen jól titkolják is. Eljött az idő, Wil. Ideje, hogy bevégezzem a küldetésemet.

Wilhum arca kifejezéstelenségbe merevedett, és némán bámult a nőre, majd felém fordult. A vonásai még mindig nem rezdültek, de a pillantásában egyértelmű rémület lakozott.

– Alwyn és én ugyanazt gondoljuk erről – mondta neki Evadine. – Nincs más megoldás. – Mély lélegzetet vett, és komor lassúsággal fújta ki. – Ahhoz, hogy mindent megmentsek, mindent kockára kell tennem. Királynővé kell koronáznom magamat, a Nagybecsűek Királynőjévé. Személyemben egyesül a Korona, a köznép és a Szövetség, és elkerülhetünk egy második Csapást. Csak akkor köszönthet végre béke erre a birodalomra.

Wilhum tekintete elidőzött az arcomon, és tudtam, hogy csillapító szavakat vár, de én nem szolgálhattam ilyesmivel, akkor nem. Akkorra már ugyanannyira Evadine foglya voltam, mint Turner és a bajtársai. Tudtam, milyen jelentőséget hordoznak a szavai. Tudtam, minek az előhírnöke az imént tett kijelentése, mégis ünnepélyes egyetértéssel néztem Wilhum kutató tekintetébe.

Végül Wilhum visszafordult Evadine felé, és halk hangját alig lehetett hallani a tábortűz ropogása mellett.

– Tudod, hogy követlek ebben is, ahogyan követtem minden lépésedet az Árulók Mezeje óta. Mert hűséggel tartozom neked, Evie. – Szünetet tartott, hogy levegőt vegyen, majd hozzátette: – De azt is tudnod kell, hogy ezzel a hadat üzensz mind a Koronának, mind a Szövetségnek. Nincsen bizodalmam abban, hogy bármelyik háborút elég erősek vagyunk megvívni.

– Persze, ostobaság is volna egyszerre megvívni mindkettőt – mondtam, Evadine-hez intézve a szavaimat. – Először a Szövetséggel foglalkozunk. A győzelem a lázadás legjobb tüzelője, és félreértés ne essék, az már közel van. Győzedelmeskedünk Athiltornál, és csak aztán említjük meg a Nagybecsű Királynő felemelkedését.

– Úgy beszélsz, mintha valami könnyed csetepaté elébe néznénk – tiltakozott Wilhum. – Az idő ugyanannyira ellenünk dolgozik, mint ez az Isteni Kapitány és eretnekserege. Pedig időbe telik, míg további értesüléseket szerzünk. Időbe, míg összetoborzunk egy sereget, amellyel lerohanhatjuk a szent várost.

– Reggel a legjobb felderítőimet menesztem Athiltorba. Eamond pedig lóhalálában Couravelbe siet, hogy összehívja a Szövetségi Sereget. Levelet írok Leannor hercegnőnek, és összefoglalom, mi történt itt, egyértelműen a tudtára adva, hogy a Szövetség feladata megoldani ezt a válságot. Kétlem, hogy bele akarná sodorni a Koronát a hívek megosztottságának ügyébe. Bizonyára inkább örülni fog a lehetőségnek, hogy békefenntartót játszhat, ha az elhúzódó küzdelemmel jár. Persze nem fog.

– A Szövetségi Sereg nem lesz elegendő – bizonygatta Wilhum. – Még akkor sem, ha képesek időben ideérni.

– A Shavine-láp és Alberis közemberei már korábban is engedelmeskedtek a Felkent Hölgy hívásának. Újra megteszik majd.

– A képzetlen parasztok tömege nem helyettesíti a valódi katonákat.

– Nem is, de a haderejük átlendítheti a csatát a holtponton, ha arra lesz szükség. Ami a veterán haderőt illeti, van elképzelésem, merre találunk ilyet. – Bánatos vállvonogatással fordultam Evadine felé. – De figyelmeztetlek, királynőm, valószínűleg nagy árat kell fizetni érte.

Második fejezet

Az Ambris-vár falai rendezettebbnek tűntek, mint ahogyan emlékeztem rájuk. A vár oldalát egykor elcsúfító koromcsíkok és vegyes szennyfolyások mostanra eltűntek. Feltehetően a hercegné parancsára sikálták le őket kötelességtudó rendszerességgel. Lorine-nek már az erdőben töltött évek alatt is sikerült rendet erőltetnie a környezetére. A bandát Deckin vezette, de a tábor fölött Lorine uralkodott, és jaj volt annak, aki bemocskolta. Eszembe idéztem, hogyan vesszőzte meg a fiatal Erchel hátsóját, amikor a fiú úgy határozott, hogy a hússütő verem közelében könnyít magán.

A vár alatt Ambriside falva hasonlóképpen megnőtt és tisztább lett: a szürke vesszőfonatokat meszelt falak váltották fel, és a zsúptetőkön sem látszottak a szokványos perzselt foltok. A vad mező helyén, ahol Evadine egykor a bitón állt, jogszerűtlen kivégzését várva, mostanra szépen karbantartott gyep terült el, amelyen gyerekek szaladgáltak és a hercegi század katonái gyakorlatoztak. A fegyelem hatása tovább erősödött, amikor ezek a katonák, midőn észrevették a kapu felé tartó fegyveres lovasok nagy csapatát, gyorsan felfejlődtek, és odamasíroztak, hogy elállják az utunkat.

– A Felkent Hölgy és Feltámadt Mártír, Evadine Courlain audienciát kér Lorine hercegnétől – mondtam a fiatalos kapitánynak, aki a sebtében összeállt kordon élén, az út közepén állt, és óvatos ravaszsággal nézett minket, ami igencsak rontott legényes megjelenésén. Az arcán nem láttam sebhelyeket, de abból, ahogyan felmérte a haderőnket, kiderült, hogy rááll az esze a hadi ügyekre.

– Írnok kapitány, ugye? – érdeklődött, miközben különösebb ellenségesség nélkül, de azért cseppnyi óvatosággal szemlélte a Lovas Őrséget. A figyelme, ahogy ez már lenni szokott, főként Evadine-re irányult, habár a jól ismert áhítat vagy vágyakozás hiányzott a pillantásából. – Láttalak megküzdeni a Trónkövetelővel a Völgynél – tette hozzá. – Jó kis csetepaté volt! – Jellegzetes kiejtése elárulta alacsony származását. A mezőkről vagy talán az erdőből jött ez a legény? Lorine-nek mindig volt szeme a tehetséghez, akárhol is talált rá.

– Kettőnk között maradjon, de jóindulattal is csak átlagos kardforgatónak számított – feleltem neheztelés nélkül, habár a Trónkövetelő említésére általában elkomorodtam. – És mostanság írnok Alwynnak neveznek, de minek udvariaskodni? – Fejemmel a mellvéd fölött lobogó zászló felé intettem. Az ezüst sólyom mintha verdesett volna a szárnyával, ahogy a vörös lobogó csapkodott a szélben. – Úgy látom, itthon van.

– Igen, uram. – Bemutatott egy rövid meghajlást, és félreállt, aztán odavakkantott az embereinek, hogy fejlődjenek menetoszlopba. Megfigyeltem, hogyan változtatják az alakzatot: sebességben és pontosságban csaknem a Korona seregével vetekedtek. – Megtiszteltetés lesz bekísérni benneteket a hercegné színe elé – tette hozzá a fiatal kapitány, és újra meghajolt.

– Te képezted ki ezt a csapatot? – érdeklődtem, miközben Feketelábat az úton a kapu felé vezettem. Mint oly sok minden errefelé, az út is nemrég elvégzett munkálatok jeleit mutatta. Az egykoron kátyús földutat, amelybe az esőben belecuppant a csizma, most járdakövek borították és védték. – Sokkal fürgébbnek tűnnek, mint amire emlékeztem.

– Valóban én, uram – jelentette ki a kapitány a büszkeség hangján. – Ez itt a Kiválasztott Kompánia, a hercegné saját testőrsége.

– Ami azt jelenti, hogy a hercegné téged is kiválasztott. – Láttam, hogy erre megdermed, és egészen addig nem szólalt meg újra, míg be nem értünk a várudvarra.

– Ha a Felkent Hölgy lesz szíves várakozni – hajolt meg újra –, bejelentem az érkezését a hercegnének. Kérlek, addig is nyugodtan abrakoltassátok és itassátok meg a lovaitokat.

– Szóval – szólt Evadine, miközben a vályúhoz vezettük a hátasainkat – ez a nő nevelt téged, nemde? – Halkan szólt, de valamiféle feszesség rejtezett a tartásában, ami nem tetszett, és az arcvonásai megkeményedtek az erőfeszítéstől, hogy kordában tartsa rosszalló szemöldökráncolását. Annak idején röviden, ám szépítés nélkül meséltem neki neveltetésemről Deckin bandájában, ugyanúgy nem leplezve a tolvajlás és gyilkolás tényét, ahogyan a jó kedély és kedvesség ritka pillanatait sem titkoltam, amelyekben általában Lorine-nek köszönhetően volt részem.

– Úgy is mondhatjuk – szóltam. – Habár matrónára még annyira sem emlékeztet, mint gondolod.

– Hallottam történeteket. Néhányan az Erdő Rókájának nevezik. Más elnevezések nem ilyen hízelgők.

Amikor meghallottam éles hanghordozását, közelebb hajoltam.

– Az volna a legjobb, ha hagynád, hogy én vegyem fel a beszélgetés fonalát. Lorine többnyire zsoldoslelkű asszonyság, de büszkeségért nem kell a szomszédba mennie. És sem a hitbuzgóság, sem a hírnév nem hatja meg.

– Csak tán nem parancsot hallok a szádból, uram? – Evadine szemében kacérság bujkált, miközben egyik szemöldökét felhúzva pillantott rám, valamint egy ígéret, amelytől kíméletlen vágy ébredt bennem, hogy felkeressük a vár egy kellően félreeső sarkát. Erdei légyottunk emléke továbbra is homályos örvényként élt a fejemben, mégis, mint aki először kóstolt valami bódítószert, egyre növekvő ingert éreztem, hogy újra belevessem magamat.

Köhintettem, és uralkodtam a késztetésen, hogy felé nyújtsam a kezemet.

– Kérlek – folytattam –, csak hadd beszéljek vele zavartalanul, és megszerzem a Nagybecsű Királynőnek a hadseregét. És amikor meg kell állapodni az árról…

– Az ár nem számít – szakított félbe Evadine. – Ígérj neki, amit csak kell, de ne várd, hogy úgy tegyek, mintha örülnék neki. Ha a te rókaanyádnak egy csöpp esze is van, úgyis tudni fogja, hogy hazugság.

♦

Lorine Blousset, a Shavine-láp hercegnéje úgy döntött, nagyra becsült vendégét egy kis szobában fogadja, a vár keleti és északi falait összekötő toronyban. Korántsem fényűző méretei ellenére a toronyszobát gazdagon bebútorozták, és a padlót nagy medveprém szőnyeggel borították. Ezen a medvebőrön találtuk a hercegnét, amikor Evadine-nel beléptünk a helyiségbe. Lorine szerény, szürkéskék pamutköntöst viselt, és rézvörös haja szállt a levegőben, ahogy egy apró, kuncogó gyermekkel birkózott.

Különféle játékok hevertek szétdobálva, keljfeljancsik és élénk színűre festett kockák, de a gyermeknek apró fakard volt a kezében. Kacagva, hadonászva támadta Lorine-t. A tántoríthatatlan ellenfél végigüldözte a prémes csatatéren, és úgy morgott, mint valami szörnyeteg, ujjait fenyegető karmokká görbítve.

– Lorine hercegné – kezdte a fiatal kapitány, miközben csizmáját a kőpadlóhoz csapta. – Nagy megtiszteltetésemre szolgál bejelenteni…

– Alwyn! – köszöntött széles mosollyal Lorine, aztán elfintorodott, ahogy a kisfiú félfordulatból fakardjának lapjával a karjára vert. Morogva a karjába kapta a gyereket, és feltápászkodott. A kisfiú izgatott kacaja kíváncsi homlokráncolássá csitult, ahogy a nő odahozta hozzám. – Bryndon – mondta Lorine, felém nyújtva a gyermeket. – Köszönj szépen a nagybátyádnak!

Bizonytalan mosollyal vettem át a morcos gyermeket, de a mosolyom rögvest lehervadt, amikor a fakardját az orromhoz koppintottá.

– Semmi baj! – nyugtatott meg Lorine. – Csak azt üti, akit kedvel.

A fiúcska komoly szemébe nézve az anyja zöld szemének semmivel Össze nem téveszthető csillanását láttam, és a fejét borító bozont vörösesen fénylett. Apró vonásaiban nemigen találtam az apját, de ez persze semmit sem jelentett. Cseppet sem lepett meg, hogy a két szülő közül az anyjának erősebb a vére.

– Hercegné – kezdtem, és vissza akartam nyújtani a gyermeket, de a kicsi ledobta a kardját, és összegömbölyödött a karomban. A fejét a mellkasomon pihentetve azonnal lehunyta a szemét, és kis hüvelykujja betalált a szájába.

– A legjobb lesz, ha egyelőre nálad marad – tanácsolta Lorine. – Szörnyű hangosan jajveszékel, ha megzavarják az alvását.

– Ahogy kívánod. – Testhelyzetet váltottam, és a gyermeket ringatva Evadine felé fordultam. – Hadd mutassam be…

– A Felkent Hölgyet teljes életnagyságban. – Lorine hátralépett, és fél térdre ereszkedve mélyen meghajolt. – A Feltámadt Mártír megtiszteli otthonomat a jelenlétével. A Blousset család híres a hitbuzgalmáról. – Felkelt, és a fiatal kapitányhoz szólt. – Dervan, légy oly jó, és értesítsd Dubbings mestert, hogy vendégeink jöttek. Készüljön lakomával és zenészekkel ma éjjelre. Azt hiszem, a múlt heti zsonglőrök még mindig itt rontják a levegőt, jó volna, ha megkeresnék a kvártélyuk árát. Keress megfelelő szállást Lady Evadine-nek és Lord Alwynnak, és biztosan találunk helyet a katonáiknak a kaszárnyában!

Dervan kapitány habozott.

– Tehát egyedül kívánsz maradni, úrnőm? – kérdezte, jelentőségteljesen az őrizetlen ajtóra pillantva.

Lorine felhúzta a szemöldökét, és látszólagos értetlenséggel csücsörített.

– Ha nem kívánnék, akkor azt mondtam volna, nem igaz?

– Hogyne. – Dervan bemutatta eddigi legmélyebb meghajlását, majd merev háttal, fürgén kimasírozott a szobából.

– És csukd be azt az átkozott ajtót! – kiáltott utána Lorine, amikor a férfi csizmájának kopogása már a kinti lépcsőfordulóból visszhangzott. – Kötelességtudó fiatalember, de nem sok érzéke van az udvariassághoz – szólt, amikor a retesz a helyére csúszott.

– Annyi bizonyos, hogy nem úgy beszél, mint egy nemesúr – jegyeztem meg, ami mosolyt csalt Lorine ajkára.

– Hát nem jó megfigyelő, hölgyem? – kérdezte Evadine-től. – Mindig jellemző volt Alwynra. Mindent lát, még akkor is, ha az ember nem akarja.

– A kapitányom sokrétű tehetség – felelte Evadine. – Mindennap hálát adok érte a Szerafiloknak.

– Igen. – Lorine jó kedélye elillant, és szúrós szemmel vizslatta Evadine-t, mielőtt a tekintete visszasiklott volna rám. Megértés villant a szemében, amely friss kék foltokkal teli arcomat pásztázta. – Biztosan jó hasznát veszi. Ezúttal kikről van szó? – Felemelte a kezét, és ujjhegyeit az államon húzódó horzsoláshoz érintette, amit a feldühödött Arnabus verése révén szereztem. – Eretnekekről vagy árulókról? Bevallom, hölgyem, nem sejtettem, hogy valaha találkozom olyan nővel, aki képes még nálam is több ellenséget szerezni, habár az enyémek nagy többsége már rég elhagyta ezt az árnyékvilágot.

– Egyaránt voltak eretnekek és árulók is – mondtam, mert nagyon szerettem volna a beszélgetést a legsürgetőbb témákra korlátozni. – Éppen ez ügyben tesszük látogatásunkat.

– Csak nem? Háború, ilyen hamar? – sóhajtott Lorine, és elfordult, majd egy öltözőasztalkához lépett, amelyen apró üvegcsék sorakoztak. Felkapott egyet a húsz-egynéhány különböző színű és méretű fiola közül, és a szoba egyetlen ablakán beáradó fénypászma felé tartotta. Az üveg halvány rózsaszín árnyalatban játszott, és különös, formátlan árnyékot vetett a sziklából kifaragott falra. – Mára már csak az illatok maradtak nekem bűnös élvezetnek – mondta, és kivette az üvegcse kristálydugóját, majd meglengette a levegőben. Az enyhén csípős citrus- és virágjegyek kellemes vegyüléke méterekről is eljutott az orromba.

– Ez a déltengeren túlról érkezett – folytatta Lorine, és beszéd közben a hangja és tartása érezhetően sokat veszített barátságosságából. A figyelmét mostanra főként Evadine felé fordította. – Megbízható forrásból tudom, hogy a hozzávalók széles sivatagon át utaznak a karavánokkal, ugyanis olyan távoli földeken szüretelik őket, amelyek még a mi legviláglátottabb tudósaink előtt is ismeretlenek. Amikor a vérengzés utolsó hulláma dühöngött, szinte kivitelezhetetlennek találtam, hogy bővítsem a gyűjteményemet vagy elég búzát vásároljak, hogy megóvjam a jobbágyaim legszegényebbjeit az éhhaláltól, hiszen az összes aratót elhurcolták a háborúkba. A saját számításaim alapján tízből legalább egy nem élte túl a visszautat a mi híres-neves völgyi győzelmünk helyszínéről. És te tudod, Alwyn, hogy mindig is jól értettem a számokhoz.

Elhallgatott, és egy pillanat erejéig csak nézték egymást Evadine-nel.

– Persze – tette hozzá Lorine, és mosolyogva visszatette a dugót az üvegbe – Így van ez háború idején. A viszály sohasem kedvez a kereskedelemnek, hacsak nem fegyverrel kereskedik az ember. Én nem azzal.

– Biztos vagyok benne – kezdtem, alapos gonddal válogatva meg a szavaimat –, hogy hercegné úrnőm tudja: amikor a háború az ajtaján kopogtat, aligha lehet figyelmen kívül hagyni a kopogtatást. Sohasem vetemednék olyasmire, hogy beleszólok egy hercegné ügyeibe, hiszen alantas írnok vagyok csupán, még ha nemesi címmel rendelkezem is, de bizonyosan tisztában vagy vele, hogy bár a háború megakaszthatja a kereskedelmet, új lehetőségeket is teremt. Korábban ismertem egy embert, aki egyszer azt mondta, hogy a háború farkas, és a bölcsen cselekvők varjak, amelyek meghíznak a farkas zsákmányán.

Sötét árnyék futott át Lorine arcán, de elfordította a fejét, és letette a parfümös üvegcsét. Azt tudtam, hogy biztos hatást érek el Deckin egyik kedvenc mondásával, de haragra nem számítottam. Nem volt kétségem afelől, hogy az elesett zsiványkirály iránti szerelme nem lankadt, ahogyan a gyásza sem. Lorine olyan sokáig állt néma csendben a gyűjteményét vizslatva, hogy próbára tette Evadine türelmét.

– Igazából komor hírrel érkeztünk, hölgyem – szólt, feledve utasításomat, hogy hagyja rám a beszédet. – A Ragyogó Durehl Vearist halott, egyik saját papja ölte meg. Egy Arnabus nevezetű alattomos, nyomorult eretnek, aki uralni kívánja a Mártírok Szövetségét. Ez a szörnyeteg arra vetemedett, hogy elrabolta és megkínozta az előtted álló embert, egy lelket, ki mindkettőnk szívének kedves. Alwyn legrégibb barátjaként és a Szövetség igaz leányaként kérdezlek: nem kívánsz segíteni nekünk abban, hogy eltiporjuk ezt az eretnek mozgalmat, és elítéljük a bűnöző Arnabust?

– A Szövetség leányaként, mi? – Lorine halk kacajt hallatott. – Egy olyan férfi és nő leánya vagyok, akik pénzért vágtak el torkokat és mérgeztek meg embereket, és félreértés ne essék, élvezték a munkájukat, ugyanis jók voltak benne. Őszintén megdöbbennék, ha bármelyiküket is beengedték volna a Mennyei Kapukon. Ami Alwynt és a régi barátságunkat illeti… – fanyar, ámde szeretetteljes mosoly játszott az ajkán, miközben röpke pillantást lőtt felém –, nos, azon még el kell morfondíroznom.

Összecsapta a két kezét, amitől a gyermek az ölemben zaklatottan nyöszörögni kezdett, ám az anyja visszavette tőlem.

– De az még várhat – folytatta Lorine, és fürge léptekkel az ajtóhoz vitte a nyugtalan Bryndont. – Elő kell készítenem a tiszteletetekre rendezett lakomát, és ezt a kis uracskát is meg kell etetni.

– Az idő ellenünk dolgozik… – kezdte Evadine, de Lorine már szélesre tárta az ajtót, és kilépett a teremből.

– Egy napot várj még a háborúddal, hölgyem! – visszhangzott a válasza messzebbről, miközben leereszkedett a torony lépcsőjén. – A katonáid meg fogják köszönni neked.

♦

A zsonglőrök valóban kellemes szórakoztatásról gondoskodtak, habár inkább véletlenségből, mint szándékosan. A trió feltételezésem szerint egy anyából, egy apából és a fiukból állt, és utóbbi keltette a legnagyobb derültséget. A szülei olyan ruganyos bájjal és gyakorlattal dobálták a labdáikat és botjaikat, ami arról tanúskodott, hogy gyermekkoruk óta ezzel foglalkoznak, ámde hasonlóan jó karban lévő, izmos gyermekükre láthatólag ráfért volna még néhány évnyi gyakorlás. Többször elejtette a zsonglőrbotokat, amelyeket az apja hajított felé, a szövetségi katonákból és helyi előkelőségekből álló nézősereg nagy tetszésére. Egy alkalommal a Legény arcába repült a bőrlabda, amelyet az anyja a férje vállán egyensúlyozva hajított neki. Csakhogy az ügyetlen fiú nem vette a szívére a saját hibáit, és a tömeg gúnyolódására díszes meghajlásokkal és vigyorgással felelt, ami nyájasságról tanúskodott, és nyoma sem volt benne a szülei arcán gyakran megjelenő dühödt és zavart homlokráncolásnak.

Evadine és én abban a kegyben részesültünk, hogy Lorine mellett foglalhattunk helyet a hosszú asztalnál. Asztala egy emelvényen állt, ahonnan a legjobban látszottak a mutatványosok, és amely kihangsúlyozta hercegnéi rangját. A Felkent Hölgy a legjobb helyen, Lorine jobbján kapott széket, míg én a balján ültem, ám alig ettem a szolgák folyamatos körmenete által hozott megannyi fogásból. A pávát találtam a legízletesebbnek: az ismeretlen hús gazdagon fűszerezett és vadas volt, mézes-rozmaringos mázzal leöntve. Azonban az Iszonyat Erődjében elszenvedett fogságom hosszan tartó utórezgései miatt étvágytalan maradtam, és az Evadine merev és kifejezéstelen tekintete okozta feszültség sem segített.

– Tudod, hozzám is jöhettél volna – jegyezte meg Lorine, miután gondosan megválogatott szavakkal előadtam az erődben történteket. – Ha csak annyit akartál megtudni, mi folyik abban a kísértetjárta romban. Megvannak a magam… diszkrét forrásai.

– A titok annál többet veszít értékéből, minél több fül hallja – feleltem. – Mellesleg nem voltam biztos benne, mit szólt volna Shilva Sahken, ha szabadon továbbadom mindazokat az értesüléseket, amelyeket csak nekem szánt.

– Shilva. – Lorine gyászos kuncogást hallatott. – Csaknem annyira tiszteltem azt a nőt, mint amennyire gyűlöltem, és az iránta érzett gyűlöletem igencsak erős volt.

– Deckin mindig megbízott benne.

Elhunyt szeretője említésére a hercegné arca ismét elsötétült, de ezúttal válasszal is szolgált:

– Mindketten tudjuk, hogy sokkal több emberben megbízott, mint amennyiben kellett volna. – Lorine megrémült kissé, mert az egyik zsonglőrbot az asztalunkra esett, széttört egy kristálykelyhet, és mindkettőnkre bor fröccsent. Azonnal síri csend ereszkedett a helyiségre, csupán egy-két szövetségi katona kuncogása hallatszott, ám ezek is hamar elhaltak a hirtelen megfagyott levegőben. Az ügyetlen fiú a lakomázóhelyiség közepén állt, egy láthatatlan bot után kapó kezével az előző mozdulatba dermedve. A legény korábbi megnyerő mosolya ideges rángatózássá torzult, két szülője pedig reszketve, kifejezéstelen arccal állt mellette.

– Elvétetted – szólt Lorine, és a botot felkapva visszadobta a fiatal zsonglőrnek. Nevetés tört ki olyan emelkedett hangerővel, amely csak megkönnyebbülésből eredhet, és én eltűnődtem, vajon a Shavine-láp hercegnéje mindig ilyen engedékeny-e faragatlan bérenceivel.

– Azt hiszem, ma estére már eleget láttunk – folytatta Lorine, és összecsapta a tenyerét. – Dubbings mester, a vendégeim zenére vágynak!

A zsonglőrtrió meghajolt, és üdvös sietséggel távozott, miközben Dubbings, a hercegi udvartartás vezetője csettintett, és széles karlendítéssel előintett egy mandolint markoló dalnokot.

– Bocsásd meg nekem, hölgyem, hogy nem szolgálhatok kóruskísérettel – szólt Lorine Evadine felé biccentve. – Quintrell kiválóan játszik, de még maga is elismeri, hogy a hangja némileg békabrekegésre emlékeztet. – A várakozó dalnok felé fordult. – A Pára a víz színént, ha volnál olyan szíves, Quintrell mester!

Már néhány taktus a mandolinon bizonyította Lorine igazát. A férfi fürge kézzel játszott, ám maradéktalanul uralta a hangszerét, és a hangok tisztán és az adott darabnak megfelelő, szívbe markoló tragikummal zengtek. Ahogy a bánatos dallam megtöltötte a termet, a figyelmem Ayinra vándorolt, aki mindig is szerette a zenét. A lány a hosszú asztal végén ült, és azok, akik nem ismerték, bizonyára valami bájos teremtést láttak benne, aki lenyűgözve és egyben bánatosan mered a bárdra. Apró könnycseppek csillogtak a szemében, mert a zene olyan érzelmeket csalt elő a leikéből, amilyeneket az erőszakos halál látványa sohasem tudott. Amikor a Pára a víz színén hangos tapsviharba fulladt, Ayin nem csatlakozott a tapsolókhoz, csak leszegte a fejét, lehunyta a szemét, és keskeny vállán visszafogott borzongás futott végig.

– Mész valahová, uram? – kérdezte Lorine, ahogy felálltam a helyemről.

– Kiváló szórakoztatással szolgáltál nekünk ma este, hercegné – mondtam. – Úgy illő, hogy viszonozzam a szívességet.

Jól tudtam, hogy nem szabad megérintenem Ayin vállát, ehelyett inkább azzal hívtam fel magamra a figyelmét, hogy halkan az asztalhoz koppintottam a bütykeimet.

– Jól játszik, nem igaz? – kérdeztem a dalnok felé biccentve, aki a hangszerén belefogott egy virgonc darabba.

– Túlzottan megnyomta az első versszak utolsó hangját – felelte Ayin, és sima homloka összegyűrődött, miközben a kézfejével törölgette a szemét. – Egyébként nem volt rossz.

– Lorine hercegné szerint nem énekel valami jól. Kár volna, ha anélkül múlna el a lakoma, hogy legalább egy dalt hallhatnánk, nem gondolod?

Ayin szeme elkerekedett riadalmában, és megmoccanva végignézett a termen és a számos lakomázón.

– Nem… nem lehet – nyögte.

– Korábban is énekeltél már mások előtt – nyomatékosítottam. – A táborban alig telik el úgy éjjel, hogy ne énekelnél valamit.

– Az más. – Újra lehajtotta a fejét, és fészkelődött, miközben én azon csodálkoztam, hogy létezik olyasmi, amitől ez a teremtés megijedhet egyáltalán. Hát még attól, hogy közönség előtt csinálja, amit a legjobban csinál!

Közelebb hajoltam, és halkan folytattam.

– A kapitányod szeretné elterelni a figyelmet valamiről, és te segíteni fogsz, katona.

Egy második, haragvó ránc is megjelent a homlokán az első mellett, és én idegesen a kezéhez közel fekvő húsvillára sandítottam. Ámde Ayin mindig is kötelességtudó teremtésnek bizonyult, ezért a kezét ökölbe szorítva felállt. A széklába hangosan megcsikordult a fapadlón.

– Nagyra becsült hercegné! – emeltem fel a hangomat, miközben Ayin az emelvényről leereszkedett a színpadra. – Örömömre szolgál bemutatni Ayint, a Szövetségi Sereg katonáját. Beleegyezett, hogy előad nekünk egy saját szerzeményt.

– Ez a kismadár katona? – hitetlenkedett Lorine, és ajkát csücsörítve futólag végigmérte a lányt.

– Igen, az – jelentette ki Evadine, jeges keménységgel ejtve a szavakat. – Nincs nála jobb és hűségesebb katona. – Hangja ellágyult, és kedves mosollyal jutalmazta Ayint. – És nincs tisztább hang talán egész Albermaine-ben.

– Igencsak merész kijelentés – vonta meg a vállált Lorine, és a kelyhét Ayin felé emelte. – Ahogy kívánod, kismadár. Quintrell a rendelkezésedre áll.

Ayin biccentett, ami akár valami főhajtásféle is lehetett, és a dalnokhoz fordult, aztán odasúgott neki valamit. A férfi először kétkedő mosollyal nézte, de aztán láttam, hogy felébred az érdeklődése, amint a lány egy dallamot dúdolt neki. Ayin hangja még ilyen halkan és szöveg nélkül is figyelmet érdemelt, főként azokét, akik zenével foglalkoznak. Quintrell csakhamar a mandolinján játszotta vissza a dallamot, és a lágyan hullámzó melódiában felismertem a Ki énekel majd nekem? című, Ayin az Áldozatmenet hősi halottjaihoz írott himnuszának kezdő taktusait.

Két kezét összekulcsolva a lány a terem közepére ment, és hagyta a mandolint egy darabig magában zengeni, majd dalra fakadt. „Ki énekel majd nekem, kedvesem? / Ki énekel majd nekem? / Amikor a mező üres, és az aratásnak vége, / Ki énekel majd nekem?”

A szöveg és a dallam igen egyszerű volt, könnyedén követhette és leutánozhatta akár a legdurvább énekhang is, de Ayin torkában valami mássá változott, valami sokkal összetettebb dologgá, ami annak rendje és módja szerint belemart az ember szívébe. A csarnokban minden egyéb zaj elhalt, és minden szempár és fül elragadtatva tapadt a karcsú fiatal nőre, kinek hangja a legkisebb erőfeszítés nélkül szárnyalt a magas tetőgerendák között.

„Egész nap kaszával és ekével fáradtam, ki énekel majd nekem? Szántok-vetek, pedig pénzem is alig a magra, ki énekel majd nekem?”

Lorine mellé léptem, és láttam, hogy ugyanolyan lebilincselve hallgatja Ayint, mint a többiek. Csak akkor fordult felém, amikor megérintettem a karját. Semmit sem szóltam, csak a csarnok végében álló ajtó felé intettem a fejemmel, amely ismereteim szerint a Herceg Kakasülőjének nevezett széles mellvédre vezetett. Lorine bosszúsan felhúzta a szemöldökét, de felkelt. Ayin hangjának erejét dicséri, hogy csupán néhány shavine-i nemesember állt fel a legfelső asztalnál, hogy bólintással köszöntsék távozó hercegnéjüket.

– Igen figyelemreméltó lány ez – szólt Lorine, aki előrement, és a strázsa sietve kitárta előtte az ajtót. – Hol lelted?

A Herceg Kakasülőjén a levegő már a késő őszi szelek csípősségét hordozta, ezért összébb húztam a vállamon a köpönyegemet. Néhány őrszem állt a mellvéden, de a hercegnéjük kézmozdulatára mind hallótávolságon kívülre siettek. Követtem Lorine-t a tömzsi, viharvert pártázathoz, és letekintettem az alant elterülő Ambriside-ra és az azon túl húzódó erdőre. A fák csúcsai által alkotott vastag paplant pettyezett ezüstre színezte a telihold.

– Callintorban ismertem meg, amikor levágta Erchel golyóját – feleltem, mert nem láttam értelmét leplezni az igazságot.

– Tehát tényleg nem te tetted. – Halovány vigyor játszott Lorine ajkán, és oldalvást pillantott rám. – Emlékszem, amikor hallottam, milyen sorsra jutott. A mi Alwynunkhoz kissé túl különc megoldásnak tűnt. Deckin mindig azt mondta: „A legény tud ölni, de csak akkor, ha szükséges. Jócskán meg kell edzeni, ha azt akarjuk, hogy egy napon ő vezesse ezt a bandát.” Úgy okoskodtam, hogy a Gödörbányában töltött évek sokkal jobban megedzettek, mint ő valaha is tudott volna.

– Meg bizony, de a kínzás szeretetét nem edzették belém. Még Erchelt sem kínoztam volna meg, habár az alattomos kis patkány megérdemelte a halált, amit Ayintól kapott. Ahogyan a Szövetségi Sereg sok másik tagjára is igaz, ez a lány több, mint aminek először látszik.

– Tébolyult éneklő lányok, kegyvesztett köpönyegforgató nemesek, zsivány írnokok! – Lorine kurtán felnevetett. – Ez a te Feltámadt Mártírod kedveli azokat, akiknek nem maradt helyük a világban. – Minden derű eltűnt az arcáról, és közelebb jött, a szeme összeszűkült. Amikor ezután megszólalt, kelletlen ítélkezést hallottam a hangjában, anyai helytelenítéssel vegyítve. – Keféled, nem igaz?

Semmit sem mondtam, de zavaromban és felháborodásomban mozdulatlanná dermedtem. Nem tudtam eldönteni, mi bosszant jobban: éleslátása vagy kritikus hangneme.

– Legalább nem sértettél meg azzal, hogy tagadod – mormolta Lorine, és karját a kövön nyugtatva csóválta a fejét. – Te és a nőügyeid, Alwyn! A nők csak bajt hoznak rád. Gerthe, a Mártírok őrizzék a lelkét, mindig azon kacagott, milyen könnyedén kilopta volna a szemedet is. Most meg nincs jobb dolgod, mint egyenesen a Felkent Hölgy, a Feltámadt Mártír, a Szerafilok isteni szolgájának szent testét beszennyezni! Minő gyalázatos és világi bűn, ráadásul egy hírhedt zsiványtól!

– Most nemesúr vagyok – dünnyögtem válaszul, amire kaptam egy zsémbes, horkantó kacajt.

– Mondok neked valamit, ó, én eltévelyedett farkaskölyköm! – Sürgető sziszegéssel hajolt közelebb. – Röviden összefoglalva mindazt, amit megtudtam az urakról és hölgyekről, és mindenki másról, aki nemesnek tartja magát ebben a birodalomban: az egész szart sem ér, és ezt ők is tudják. A címek semmit sem jelentenek. A vérségi kötelék semmit sem jelent. Csak három dolog van, ami számít ebben a birodalomban: a pénz, a föld, és hogy képes vagy-e katonaságot felállítani és megküzdeni azokkal, akik cl akarják venni tőled az első kettőt. Minden egyéb csak kutyakomédia, és akik beleszülettek, ugyanúgy szerepet játszanak, mint azok, akik késve léptek fel erre a színpadra, akárcsak te meg én. Talán a te isteni rendelésű szukádnak van a legnehezebb szerepe. De akkor is csak egy szerep, Alwyn, puszta játék, még akkor is, ha ő nem tudja, hogy játszik.

– Láttam dolgokat – mondtam erre, és valami okból nehezemre esett a szemébe nézni. – Messzi tájakon utaztam, és olyasmiknek voltam szemtanúja, amiknek nem szabadna létezniük, mégis léteznek. A Fjord Geldben és a Caerith-sivatagban olyasmiket láttam, amik meggyőztek, hogy mindaz, amit Evadine állít, igaz. A Csapás valóban megtörtént, és ha ő azt mondja, hogy újabb Csapás közeleg, én hiszek neki, mert valóban sokat tud, akár isteni látással, akár anélkül.

Óvatosan az arcára sandítottam, és haragos tekintetében mélységes lekicsinylést láttam.

– Mondjam, hogy kire emlékeztet a szöveged? – kérdezte.

– Hostler őrült volt. Én nem vagyok az.

– De a Hölgyed az. És ne tegyél úgy, mintha nem látnád rajta! Azoknak az őrülete, akiket szeretsz, kelepceként működik: ugyanannyira gúzsba köt téged, mint amennyire gúzsba köti őt. – Elhallgatott, és a vonásai ellágyultak, miközben gyászos önvizsgálatot tartott. – Egyszer már említettem neked, hogy tudtam Deckin őrületéről, mégis követtem a szerelmünk kedvéért. És tudod jól, mi lett a vége. Vajon te miféle végzetbe követed őrült szerelmedet?

– A trónra – jelentettem ki vakmerő őszinteséggel, jól tudván, hogy az óvatos, burkolt célozgatás sehová sem vezetne. – Evadine Courlaint még az évvége előtt Albermaine Nagybecsű Királynőjévé koronázzák. Amikor pedig ez megtörténik, és kétség nem férhet hozzá, hogy így lesz, ő nem feledkezik meg sem a barátairól, sem az ellenségeiről.

– Annak a nőnek nincsenek barátai, csak olyanok, akiket felhasznál tébolyult küldetéséhez, mint téged is. Egy ilyen nő nem tud szeretni, csak birtokolni. Akarva vagy akaratlanul a rabszolgájává tetted magad, és egy rabszolga csak kínzatást és halált remélhet a fáradozásaiért cserébe.

A hangjában lakozó bizonyosság dühödt csendet szült, ugyanis összeszorítottam az állkapcsomat, hogy benn tartsam meggondolatlan szavaimat. Akkor bemeséltem magamnak, hogy a haragom Lorine konok, botor előítéletességének szól. Most már tudom, hogy egy ostoba ember ösztönös válasza volt, aki kéretlen igazságokat hall.

– Ha nem akarod kivenni a részedet a küzdelméből – sikerült kipréselni rekedt torkomon a hosszú hallgatás után –, akkor minek fogadtál minket egyáltalán?

Egy szélfuvallat Lorine szemébe dobta rézvörös fürtjeit, miközben kitekintett a tájra, és az erdő mélyét kémlelte.

– Múlt héten levelet kaptam hőn szeretett régenshercegnőnktől. Szép levél volt, csinos betűkkel, szabatosan megírva. Leannor hercegnő megköszönte a Völgy Csatájánál nyújtott hűséges szolgálatomat, és javakat ígért, hogy támogassa azokat, akik elveszítettek valakit a csatározásokban. Külön érdeklődött a fiam hogyléte felől, és jelezte, hogy megfelelő iskoláztatásban kell részesíteni, hiszen egyszer ezen lápvidék hercege válik belőle. A hercegnő úgy érzi, a királyi udvar volna a legalkalmasabb hely erre az iskoláztatásra, amely feltételezése szerint évekig is eltart majd.

– Az Algathinetek így csinálják – mondtam. – A dicséret és fenyegetés keverékével építik szövetségeiket. Bryndonból is szövetségest akarnak nevelni, valószínűleg eljegyzik egy megfelelő korú és rangú unokatestvérrel. Mindeközben persze nem engedik ki a karmuk közül, amivel biztosítják az anyja kitartó hűségét. Nyugodj meg, hercegné, a Nagybecsű Királynő sohasem szakítana el egy gyermeket ilyen kíméletlenül az anyjától.

Lorine felém fordult, és az arca sápadt volt az orrán és orcáján elszórt szeplőktől eltekintve. Még ennyi év után is kislányos kinézetet kölcsönöztek neki, habár amikor megszólalt, a hangja egy barátságtalan körülmények között edződött zsiványé volt.

– Ha nyertek – mondta –, nem lesz közöm hozzá, de ugyanúgy térdet hajtok őrült Mártírod előtt. Ha veszítetek, nem lesz közöm hozzá, és a csőcselékkel együtt éljenzem majd, amikor felakasztják. Remélem, megértettél.

Bólintottam.

– Hogyne, hölgyem.

Alig láthatóan biccentett.

– Megkapod Dervan kapitányt és Kiválasztott Seregét az athiltori eretnekek elleni háborúdhoz. A Shavine-láp azon parasztjai, akik a Felkent Hölgy lobogója alatt kívánnak vonulni, szabadon elhagyhatják a földjüket, nem mintha ellenkező esetben feltartóztathatnám őket.

– És azután?

– Ha háború következik az Algathinetek ellen, akkor az a te háborúd lesz, Alwyn. Legalábbis addig, míg rá nem jövök, ki áll nyerésre, és akkor meglehet, hogy Dervannal ellenségként, és nem szövetségesként kell majd szembenézned. Kímélj meg a lesújtó pillantásoktól! Jól tudod, hogyan játsszák ezt a játékot. Ám ha igazad lesz, mindezekre végül nem kerül sor, nemde? És ezzel elérkeztünk egy másik témához.

Jöhetett tehát a sötét alku betetőzése. Néma maradtam, csak a fejemet hajtottam meg kissé, amolyan felkérés gyanánt. Nem jó taktika kimondani valami olyasminek az árát, amit még csak ezután készülünk megvásárolni.

– Becslésem szerint – kezdte Lorine – a Shavine-lápi megművelt földterületek csaknem egyharmada a Szövetség tulajdonában van. Talán a te Felkent Hölgyed magasztos bölcsességében osztani fogja a véleményemet, hogy a helyzetet orvosolni kell.

– Az attól függ, mennyi orvoslásra van szükség.

– Az egészre. Továbbá a földek elmúlt kétévi jövedelmére. Biztos vagyok benne, hogy a Szövetség kincstára elég mély ahhoz, hogy fedezze mindezt.

ígérj neki bármit – mondta a találkozó előtt Evadine, de egyelőre nem fogadtam el a feltételeket. Lorine csapdát szimatolna, ha alkudozás nélkül ráállnék a dologra. Meg egyébként is, mindez szembement volna a zsiványösztönömmel.

– Egyévnyi jövedelem és a földek fele.

– Kétharmada – vágott vissza Lorine. Elmosolyodva csókra nyújtotta a kezét. – És bedobom a dalnokot is, úgyis olyan jól kíséri a madárkádat.

Harmadik fejezet

Quintrell Lorine kémjeként működött, efelől semmi kétségem nem volt. Egy énekelni nem tudó dalnok kénytelen a zenélésen túl más megélhetési forrásokat is igénybe venni. Mellesleg csendessége és figyelmes tekintete olyan lélekről árulkodott, akinek természetévé vált az, hogy mások megfigyelése közben észrevétlen maradjon. Nem nehezteltem Lorine-re, amiért ügynököt ültetett közénk, elvégre jelentős érdekei fűződtek a vállalkozásunk sikeréhez. Arról is meg voltam győződve, hogy a dalnok tudja, rögvest rájöttem a valódi szerepére, percekkel azután, hogy másnap reggel magamhoz hívattam. Az Evadine kémfőnökeként eltöltött viszonylag röpke időszak megtanított rá, hogy a játszma meglepően nagy részét nyílt kártyákkal játsszák.

– A dalnokok általában világlátott emberek, nemde? – kérdeztem. Az istállónál találkoztam vele, ahol a Lovas és Felderítő Kompániák éppen indulásra készülődtek. Az előző este látott tarka selyemöltözékét egyszerű ruházatra cserélte, mandolinja pedig viaszosvászon batyuba kötve lógott a vállán. Övébe dugva nem láttam fegyvert, de legalább egy kés biztosan rejtőzött nála valahol.

– Így van, uram – értett egyet szívélyes mosollyal az ajkán. Nem lehetett különösebben jóképűnek mondani, de jól ápolt volt. A szakállát és bajuszát rövidre nyírta, és lándzsahegy formára olajozta. Kiejtését sem tudtam hová tenni: minden hercegségből tartalmazott valami jellegzetességet, miközben egyszerre volt túl közönséges ahhoz, hogy egy nemesé, és túl kifinomult ahhoz, hogy egy közemberé legyen. – Játszottam már a birodalom minden szegletében, de soha sehol sem fogadtak nyájasabban, mint Lorine hercegné otthonában.

– Jártál valaha messzebb is? A tengeren túlon vagy a déli hegyvidéken? Nagy hasznát venném olyanoknak, akik más nyelveken is társalognak.

– Sajnos csak a saját nyelvünket ismerem. – Jól hazudott, de másodpercnél is rövidebb tétovázást láttam rajta, mielőtt újabb meghajlással díszítette volna a füllentést. – Habár betanultam néhány ascarliai kifejezést, amikor a Fjord Geldben tartózkodtam.

Mordulva fellódítottam a nyerget Feketeláb hátára.

– Tudsz írni-olvasni?

Ezúttal nem hazudott, talán Lorine figyelmeztette, hogy a túlzott álságosság biztosan felkelti a figyelmemet.

– Tudok, uram. Állítólag szépen írok, habár nem olyan szépen, mint ön, ebben biztos vagyok.

– Én is biztos vagyok benne. – Ayinhoz fordultam, aki szokatlanul feszülten, összefont karral és félig lehajtott fejjel figyelte a társalgást. – Mit gondolsz, Ayin katona? Megtanítod neki az énekeidet?

– Csak ha ő is megtanít játszani – hadarta a lány, és észrevettem, hogy pillantása a dalnok vállán lógó mandolinra siklik. Rájöttem, hogy ritkán fejezi ki a rajongását bármi iránt, és most kényelmetlenül érzi magát. Úgy véltem, ez is egy a rémületes anyja örökségei közül: Ayin korán megtanulta, hogy ha kér valamit, azzal csak büntetést hoz a saját fejére.

– Mit szólsz, Quintrell mester? – kérdeztem a dalnokot. – Volt valaha tanítványod?

– Volt néhány – biccentett Ayin felé, aki legnagyobb megdöbbenésemre elpirult. – De olyan még soha, akinek ennyire finom hangja lett volna. Nagy örömömre szolgál, hogy megtaníthatom neked a mandolin fortélyait, kedvesem.

– Nos, akkor jó – nyúltam a nyeregszíjakhoz. – Nyergelj fel! Feltételezem, a hercegné volt olyan kedves, és lovat is adott. Egy órán belül indulunk.

– Meglesz, uram. – Quintrell újra meghajolt, aztán tétovázó pillantást vetett a háta mögé. – Csak még egy dolog, ha szabadna. – Intett egy alaknak, aki a kapualj árnyékában várakozott. A fiatalember, aki kilépett a fénybe, olyan görnyedten közeledett, hogy először azt hittem, valamiféle testi elváltozás áldozata. Amint közelebb lépett, felismertem az ügyetlen zsonglőrt a lakomáról. Quintrell-lel szemben a fiú szinte megdöbbentően jóképű volt, habár szögletes állát és kellemes vonásait elcsúfította az arcán éktelenkedő lila folt.

– Bemutatom Pörge Adlart, uram – folytatta a dalnok. – Engedélyeddel szeretne elkísérni minket.

– Szolgai minőségben?

– Katonaként – szólalt meg a csepűrágó, és most először emelte fel a fejét. Erőteljes hangon szólt, de amikor a tekintetünk találkozott, elsápadt, és újra lesütötte a szemét. – Ha megfelel nagyuramnak.

Még egy kém? Azonnal elhessegettem a gondolatot, amikor megláttam a fiú nyilvánvaló félelmét, amit a belei ideges sivítása kísért. Az ilyesmit nagyon nehéz volt megjátszani.

– Húzd ki magad! – dörrentem rá. Pörge Adlar ismét összerázkódott, aztán engedelmeskedett, és a görnyedéséből kinyújtózva alig néhány hüvelykkel volt alacsonyabb, mint én. Izomzata strapabírónak, edzettnek nézett ki, ami folyamatos testmozgásról árulkodott, ám az arcán éktelenkedő zúzódást kivéve semmi sem bizonyította, hogy látott már harcot életében.

– Azt az apádtól kaptad? – kérdeztem a foltra bökve.

– Elestem, uram.

– A nagy francokat estél el. Hadd adjak egy tanácsot, fiam: ne hazudj olyasvalakinek, akinek a kegyeit keresed, mert nincs hozzá tehetséged. Szóval, az apád volt?

A zsonglőr pislogott, és egyik lábáról a másikra állt, aztán Ayinra sandított, mielőtt kinyögte volna:

– Az anyám, uram. – Mosolyt erőltetett az arcára. – Kijön a sodrából, amikor az előadásaink nem mennek valami jól.

Félénk vallomásra számítottam az apja erőszakos vagy akár részeges viselkedéséről. Akkor lehetőségem nyílott volna, hogy megkérdezzem Adlart, visszaadta-e neki az ütést, és elutasítsam a jelentkezését, amikor tagadó választ ad. Akkor gyere vissza, amikor kifektetted az öregedet, fiú! Ebben a seregben nincs szükségünk anyámasszony katonáira. Az, hogy az anyjától kapott ütést, más megvilágításba helyezte a dolgokat.

– Tudsz lovagolni? – kérdeztem tőle, és szúrósan néztem a szemébe, hogy emlékeztessem rá, megtiltottam neki a hazugságot.

– Igazából nem, uram.

– Tudsz bánni az alabárddal?

A fiú nagyot nyelt, és megrázta a fejét.

– Karddal? íjjal?

Újabb fejrázás.

– A háború a nyakunkon. – Elfordultam, és befejeztem Feketeláb felnyergelését. – És nincs időm tanítót játszani egy kétbalkezes senkiházi mellett. Ha annyira szeretnél a Hölgy lobogója alatt masírozni, ragadj vasvillát, és állj be a parasztok közé.

– Adlar – szólt Quintrell. – Mutasd meg Lord Alwynnak, mit tudsz!

A dalnok hangjában bujkáló csendes magabiztosság hallatán újra Adlarra pillantottam. A fiú megint fészkelődni kezdett.

– Ha van valami használható képességed, hadd lássuk!

– Kell egy kés – mondta. – Anyám mind eladta az enyémeket még Farinsahlban.

– Nesze – vonta ki az egyik pengéjét Ayin a derekán lévő tokokból. Megpörgette, aztán Adlarhoz lépett vele.

– És… – köhintett a zsonglőr –, egy kártyalap vagy egy darab pergamen, ha nem bánja, uram.

– A Felkent Hölgy nem engedi, hogy a katonái hazárdjátékokat űzzenek.

– Semmi baj – kacsintott Quintrell biztatólag Adlarra, és elővett egy paklit az oldalán függő táskából. – Ezek már csöppet rongyosak, de úgy hiszem, megfelelnek. – Kihúzott egy lapot a pakliból, és feltartotta. – A Zöld Hölgy? Nekem mindig szerencsét hozott.

Adlar rendesen megragadta a kés markolatát, és odabólintott a dalnoknak. Quintrell egy csuklómozdulata révén a kártyalap még alig pördült meg a levegőben, mire Adlar karja elmosódva kicsapódott, és Ayin kése megvillant, de olyan gyorsan, hogy szabad szemmel nem is lehetett követni. Azt azonban már hallottam, ahogy belevágódik az istálló faajtajába, és a pillantásomat a remegő markolatra kaptam. A penge pontosan a Zöld Hölgy fejénél fogta oda a kártyát.

– Kellemes kis mutatvány – dicsértem, és eszembe jutott egy zsivány Deckin bandájából, aki hasonló fegyvertényre volt képes. A hazájából a kötél elől menekülő cipész szája túl sokat járt ahhoz, hogy bizonyíthassa a képessége gyakorlati hasznát. Jómagam és a többi kölyök megpróbáltuk leutánozni a férfi mutatványát, de csak annyit értünk el, hogy kikaptunk Lorine-től, amikor elveszítettünk egy kést, mert tízlépésnyi távolságból próbáltuk belemélyeszteni egy széles tölgyfába.

– De csak mutatvány, semmi több – tettem hozzá. – Tudsz valami mást is?

A legény ismét lehajtotta a fejét, és a szavakat kereste, így Quintrell beszélt helyette.

– Ön azt mondta, uram, hogy hasznát veszi valakinek, aki más nyelveket ismer. Adlar négyet is beszél.

– Valóban? – Szememet a mutatványoson tartottam, és kaptam egy bólintást. – Melyeket?

– Az ascarliait, uram. Az etriskit is, ahogyan a déltengereken túl beszélik, az istánt, a kelet leggyakoribb nyelvét, és a vergundiait, legalábbis a belső síkságokon beszélt nyelvjárást.

Erre már felfigyeltem. Amit eddig a pusztai népek nyelvéből hallottam, számomra érthetetlen halandzsa volt, és hírhedten zárt közösséget alkottak, ami azt jelentette, hogy csak kevés kívülálló beszélte a nyelvüket.

– Hogyhogy ismered a vergundiai nyelvet?

– Az anyám félig vergundiai, uram. Ő tanított.

Ez megmagyarázza a nő vérmérsékletét.

– Mondj valamit! – utasítottam. – Valamit a vademberek nyelvén.

Ezt célzott döfésnek szántam, hogy haragra gerjesszem, de csak pislantott, majd rövid kifejezés hagyta el a száját:

– Trekash iret mekrova. „A nyíl igazság.” Az anyám klánjának hitvallása. – Elhallgatott, és várakozón nézett rám. – Helyesen… helyesen mondtam, uram?

– Honnan a picsából kéne azt tudnom? Athiltorban vannak vergundiai zsoldosok, talán éppen a rokonaid. Mit gondolsz, meg tudnád őket késelni, ha arra volna szükség?

A gerincét még tovább egyenesítve a fiú a szemembe nézett.

– Megteszem, amit egy katonának kell a Hölgy szolgálatában, uram.

– Azt bizony helyesen teszed. A halálra korbácsolás nem kellemes vég. – Ayinhoz fordultam. – Add neki Favágó lovát, és vedd fel a nevét a zsoldkönyvbe, a felderítőegységnél. Fél zsoldot kapjon, amíg a kiképzése tart. És… – tettem hozzá, a Zöld Hölgyet a falhoz szegező késre pillantva – …keríts neki néhány kést.

♦

Tapasztalatom szerint azok, akik belekóstolnak a háborúba, hamar elveszítik iránta az étvágyukat. Amikor összecsörren az acél, és a lövedékek meg nyilak zúgni kezdenek, a hősjelöltek és nagyszájúak hamar rájönnek, milyen mélységes gyávaság lakozik bennük. Hasonlóképpen, a lánglelkű hitbuzgók a halandóság cicomázatlan bizonyítékával szembesülve gyakran filozofáló hitetlenekké változnak, és egy csendes, békés sarokra vágynak, ahol folytathatják elmélkedésüket.

Ezért hát bevallom, némileg meglepődtem, amikor láttam, milyen buzgón tolonganak a Shavine-láp parasztjai, hogy újra a Felkent Hölgy lobogója alatt harcoljanak. Megpillantottam néhány ismerős arcot a növekvő tömegben, amikor elindult a menet Athiltor felé: Evadine elkötelezett hívei már a szent városba tartó első úton is mellénk szegődtek. Akkor nem kaptak a harcokból, és most szemlátomást másra sem vágytak. Eltökéltség edzette vonásokat láttam, néhol a korábbi szolgálat sebhelyeivel. Mások ártatlan, kerek szemű, táti szájú birkáknak tűntek, akiket magával ragadott a forrongás és az izgalom, hogy szemtől szembe kerülhetnek a történelemmel. Tudtam, hogy a nagy részük az első összecsapásnál semmivé lesz, de a haderő mérete így is lenyűgöző volt.

Az Áldozatmenet szomorú tapasztalatai után minden lehetséges ellátmányt begyűjtöttem Lorine-től, amire újabb adóslevelet állítottam ki a már megkötött alkunkon felül. Abból sem engedtem, hogy Evadine a korábbi hadjáratok veteránjait jelölje ki a hívek zászlóaljainak vezetésére, valamint gondoskodtam a megfelelő felszerelésről és élelemről, hogy legalább az este leszálltával tábort tudjanak verni, és vacsorát főzhessenek. Továbbá a naponta megtehető távolságot tíz mérföldre korlátoztam, amelyet a képzett katonák könnyedén végrehajtanak, de a parasztokból álló csőcselék nem. Ahogyan az a Völgybe vezető gyászos menet idején volt, leginkább a megfelelő fegyverzet hiányzott növekvő seregünkből. A Hölgy hívására korábban érkezők legalább hoztak magukkal fejszét vagy sarlót, de a legtöbben semmivel sem fegyverezték fel magukat. Lorine ebben a kérdésben hajthatatlannak bizonyult, leginkább a készlethiány miatt, nem pedig fukarságból vagy önfejűségből.

– A raktáraim gabonával vannak tele, és nem pengékkel, Alwyn – szólt a harmadik napon azután, hogy elhagytuk Ambris várát. A hercegné ugyanis úgy döntött, a Kiválasztott Sereggel lovagol legalább egy darabon, hogy jelezze, a hercegség elismeri a Felkent Hölgy ügyét. – Azt ígértem, hogy a jobbágyaim a Mártíroddal tarthatnak. Azt nem, hogy fel is szerelem őket.

Mivel nem akart jobbára fegyvertelen hadsereget vinni Athiltorba, Evadine ráállt a javaslatomra, hogy vágjunk kétméteres pikákat az erdőből. A munkálatokra három napot szántunk, de ötig is elhúzódtak, mivel folyamatosan egyre több újonc érkezett. A pikák kezdetleges szerszámok voltak, nem többek, mint néhány, a végén kihegyezett, lekérgelt faág, de a semminél azért többet értek. Látható türelmetlensége ellenére Evadine beleegyezett egy újabb négynapos késlekedésbe, míg Wilhum és én a legjobb tudásunk szerint megpróbáltunk valamiféle fegyelmet verni a szedett-vedett seregbe. Amint az várható volt, a katonaélet szigora sokakat visszaűzött a tanyákra és a falvakba, de a legtöbben maradtak, és végigszenvedték a napi gyakorlatozást. Amikor újra nekivágtunk a menetnek, egy rendezetlen, de jobbára összetartó hadoszlop kígyózott a keleti úton, amely roppant méretű százlábúra emlékeztetett az egyik végétől a másikig tartó pikák tömegétől.

A csapataink fejlődése egyre inkább lelassult, ahogy az alberisi határhoz közeledtünk. Regruták továbbra is jöttek, de már nem százasával, csak tucatjával, és híreket kaptunk másokról, akik inkább Athiltorhoz, semmint a Hölgyhöz csatlakoztak. A beszámolókat hallgatva egyértelművé vált számomra, hogy Evadine felemelkedése sohasem örvendett olyan általános tetszésnek a hívek körében, mint ahogy gondoltam. Sokan, akik szigorúan tartották a Szövetség hagyományait, kételkedtek a mártíromságában, habár egészen a válság kirobbanásáig mindezt bölcsen magukban tartották. Még ennél is meglepőbb volt az, milyen mély és széles az árok a két doktrína között.

– A saját testvérem vette el, uram – tudatta velem egy meglepően kedélyes lélek, amikor a jobb szemét takaró véres kötés felől érdeklődtem. – A Hölgyet ócsárolta, úgy bizony! Azt mondta… – Elhallgatott, és idegesen pillantott a mellette elhaladó, pikával felszerelt újoncokra. – De jobb ki sem mondani! – folytatta a félszemű egy köhögés kíséretében. – Én nem hagyhattam, ezért összeverekedtünk. Elveszítettem a fél szememet. Mondjuk, ő meg az életét, úgyhogy én még mindig jutányosabb árat fizettem. Legalább most már biztos kézzel szánthatok a földjén. Tudniillik szörnyű részeges volt azon túl, hogy eretnek is.

Mások azt mesélték, hogy régi jó szomszédságok fordultak keserves ellenségeskedésbe, családok szakadtak szét, amikor a fiúk az apjuk ellen, a nővérek a fivéreik ellen csatároztak, mindezt a Feltámadt Mártír kedvéért. A hadi menet kezdete óta szorgalmasan terjesztettem a Ragyogó Durehl haláláról szóló mesét, és hogy a tanácsot el akarja foglalni Arnabus, a csalárd összeesküvő. Fonák büszkeséget éreztem a vitriolos üzenetekkel kapcsolatban, amelyekben Arnabust és a félelmetes Sorkin kapitányt mindenféle természetellenes gonoszsággal ruháztam fel.

„Halljátok, hogy a hamis pap és a kapitánya nem a Szerafilokat, hanem a Malesziteket szolgálja! – hirdette fennhangon az egyik harsogóbb szerzeményem. – Halljátok, hogy alávaló szertartásokat gyakorolnak. Halljátok, hogy gyermekek kerültek a karmaik közé, és vérüket ősi rítusokban ontják, hogy csillapítsák a Maieszitek vérszomját.”

Persze egy kis megtévesztéshez senkitől sem kellett ötleteket kérnem, de még én is úgy tekintek ezekre a röpiratokra, mint a hazugság művészetének csúcsteljesítményeire. Arnabusnak tényleg voltak természetellenes tulajdonságai, aminek következtében nem kevés megvetéssel viseltettem iránta. Azzal, hogy Erchel szellemének alakjában tette látogatását az álmaimban, maradandó megbecstelenítés érzését okozta bennem, amelyért túlzó elégtételt kívántam venni. Ám a pap nyilvánvaló gonoszsága ellenére fogalmam sem volt róla, hogy cselekedetei valójában a Maieszitek imádatából következnek-e; persze ez nem gátolt meg abban, hogy ezt híreszteljem róla.

Az a tény, hogy fabrikált röpirataim olyan sok ügybuzgó hívet szereztek maguknak, most már legalább annyi szégyenre, mint amennyi szakmai büszkeségre ad okot. Ayin és a többi néhány írnokunk szorgosan másolták az anyagokat. Ezeket aztán felderítőknek és lovas újoncoknak adtuk át, akik kétnapi távolságnál nem messzebb fekvő városokba és falvakba vitték őket. Művészi hazugságaimat azután kihirdették mindenkinek, aki odafordította a fülét, és a füzetkéket az olvasni tudók kezébe nyomták. Biztos voltam benne, hogy a mesék minden újabb elmeséléssel egyre elképesztőbbek lesznek, és rémesebb részletekkel gazdagodnak, mint amiket én ki tudnék találni. Igazam lett. Mire a Siltern folyóhoz közeledtünk, voltak köztünk olyanok, akik a Mártírokra is megesküdtek volna, hogy az Eretnek Nagybecsű szolgái a saját szemük láttára áldozták fel a fiukat vagy lányukat a Malesziteknek. Aggasztó módon a legtöbben elhitték mindezt, annak ellenére, hogy az óvatos tapogatózás során bárkinek kiderülhetett volna: ezek többnyire gyermektelen emberek.

– Nincs olyan, hogy rossz hazugság – foglalta össze Lorine az egyik reggel. Deckin bölcsességeinek egy újabb gyöngyszeme. – Legalábbis amennyiben az a hazugság hasznos. – Éppen szemtanúi voltunk, ahogyan Evadine végigszenvedi egy rongyos öltözékű, a többnapos utazás sarától fekete lábú férfi zokogva előadott, különösen véres beszámolóját.

– Az állátói a hasáig felvágták, Hölgyem! – jajgatott a fickó, majd a Felkent Hölgy lába elé vetette magát. – Megitták a vérét, és nevetve táncoltak, úgy bizony! Ó, az én szegény drága Illsah-m…!

– Az elején még azt mondta, hogy Elmah-nak hívták – jegyezte meg Lorine, aki elfordította a fejét, és az sem zavarta, hogy ábrázatára kiül az undor. – Minő fura varázslatot művelsz, írnok uram!

– A szavaknak hatalma van – értettem egyet vállat vonva. – Főként, ha leírjuk őket. Ami a hazugságokat illeti, már réges-régen megtanultam, hogy csak olyanok veszik be őket, akik hagyják magukat rászedni.

– Gondolod, hogy ő is tudja? – Lorine jelentőségteljes pillantást vetett Evadine-re, aki megnyugtatóan a zokogó apa fején nyugtatta a kezét. – Vagy a hazugság és az igazság már összemosódott a fejében?

Meggondolatlanul mondta mindezt, amitől figyelmeztető ráncok ültek ki a homlokomra.

– Az igazság végül mindig győzedelmeskedik, hercegné. Ha ennek az egésznek vége, biztosra veszem, hogy az igazság újra elfoglalja a neki kijáró helyet ebben a birodalomban. A Nagybecsű Királynő uralkodása alatt Sihlda Doisselle Mártír testamentuma vezeti majd a szövetségi tanokat, mert sohasem volt jobb útjelzője az igazságnak és az igazságosságnak.

A Lorine arcán tükröződő undor egy pillanatra kétkedő hunyorgássá változott, majd ahogy közelebb lépett, zord felismerés lett belőle.

– Úgy! – sóhajtott. – Szóval ez az őrült ribanc tényleg a hatalmába kerített! – Ajka szomorkás, enyhe ívbe görbült, és egyik kezét felemelte, hogy megsimítsa az orcámat. Tudtam, hogy a kézmozdulat búcsút jelez. – Sokkal jobban kedveltelek, amikor még cinikus voltál, Alwyn.

– Cinikus akárki lehet – mondtam. – A cinizmus nem bölcsesség, csupán kifogás, hogy nyugodtan végignézhessük a világégést, holott már a tűzoltásban kellene segédkeznünk.

Lorine felhúzta a szemöldökét.

– De te vajon oltod vagy táplálod a lángokat? – Leejtette a kezét, és hátrább lépett, lehetőséget nem is adva a válaszra. – Úgy hiszem, uram, ideje visszatérnem a kötelességeimhez. Egy hercegné feladatköre sokkal terhesebb, mint valaha is képzeltem volna. Mellesleg azt hiszem, elég ütközetet láttam már, és biztosan a Mártírod is örülni fog, hogy megszabadul tőlem.

Mélyen meghajoltam.

– Szorgosságod híre nemhiába kísér, hercegné. Átadom nyájas búcsúszavaidat a Felkent Hölgynek.

– Köszönet érte, uram. – Ahogy felegyenesedtem, Lorine közelebb lépett, és meglepően szívélyes öleléssel vont a karjába. – Most először nem vagyok benne egészen biztos, hogy valaha találkozunk még – mormolta a fülembe. – De nagyon remélem, Alwyn. Rajtad és Bryndonon kívül nincsen már valódi családom. – Miközben eleresztett, megragadta a kezemet, és valami aprót és keményet éreztem a tenyeremben. – Búcsúajándék – mondta, most már sokkal lágyabb hangon. – Az anyám egyik kedvence volt. A hozzávalók nagyon drágák és nehéz őket a megfelelő adagokban vegyíteni. Olyan erős, hogy meg sem kell inni. Egy csepp elég a bőrre, és szinte még nyomot sem hagy. A hatása olyan, mint a szívrohamé, amely az én drága férjemet is elszakította tőlem nem is olyan régen.

Megszorította a kezemet, az üveget a húsomba préselve, és rezzenéstelen tekintetében félreérthetetlen üzenet izzott.

– Én is jól ismerem a tekercseket, Alwyn. És legbelül minden Mártír meséje tragédia, amelyben nincs helye a szerelemnek. Akár őrült a Hölgyed, akár nem, ezt még ő is tudja. – Azzal Lorine Blousset hercegné eleresztette a kezemet, és elsétált, szolgálóiért kiáltozva, hogy készítsék a lovát.

♦

– Ugyanolyannak tűnik? – kérdezte Evadine, amikor lefékeztünk egy dombtetőn úti célunktól negyedmérföldnyire délre. Az én ötletem volt, hogy idejöjjünk, de nem voltam benne biztos, hogy rááll. Igazából őszinte lelkesedéssel kapott az alkalmon, amely talán a vágyból eredt, hogy egykét napra maga mögött tudhassa mindegyre duzzadó seregét.

Ezekben a napokban kevesebbet prédikált, és az éjszakai szónoklatok, amelyek egykor mindennaposnak számítottak a Szövetségi Seregben, már a múlté voltak. Hetente egyszer még mindig tartott imádságokat, de a prédikációk rövidebbek lettek, és egyre gyakrabban idézték a Mártírok tekercseinek passzusait, holott azelőtt sohasem előre betanult, hanem csakis szívből jövő szavakra támaszkodott. Még mindig nem kérdeztem meg tőle, miért, de újfajta tartózkodást fedeztem fel abban, ahogyan a közemberekhez szólt, valamiféle zárkózott merevséget, pedig azelőtt tapintható szívélyességgel járt közöttük. Ezt a változást, amelyet igazából már a caerith földről való hazatérésem után észrevettem, a feladatok egyre növekvő terhének tudtam be. Hamarosan királynő lesz, nem csak Mártír, és habár egy királynőnek a népét kell szolgálnia, mégsem lehet a nép gyermeke.

Legalábbis ezekkel a megnyugtató mesékkel enyhítettem egyre növekvő feldúltságomat. Mert tudom már, hogy szerelmesnek lenni egyet jelent a bolondsággal.

A Gödörbánya széles, spirálisan lépcsőzetes kráterje alattunk terült el a maga komor, szürke falú fenségében.

– Igen – mondtam Evadine-nek. – Egészen ugyanolyannak tűnik. – Ránézésre a hírhedt királyi börtön többnyire változatlan volt, a rabok csekély számát kivéve. Csupán néhányan ácsorogtak apró, rémült csoportokban. A rámpán sorakozó hullák azonban már annál többen voltak.

– Öröknek semmi nyoma – szólt az Özvegy, és lefékezte a lovát a közelben. Felderítőcsapatot vitt a bányára néző erődhöz a Felkent Hölgy érkezésének hírével és a paranccsal, hogy az ott lakozó nagyúr, akárki is legyen mostanság, azonnali hatállyal nyissa meg a várkaput, és hagyja el a várat. – Az erőd is üres – tette hozzá Juhlina –, kivéve néhány szolgát. Ők azt mondják, az úr és az emberei gyilkolásztak kicsit, amikor hírt kaptak a közeledésünkről, de ma a nyakukba szedték a lábukat. – Az odalent várakozó rabok felé intett a fejével. – Fura, hogy ezek nem iszkoltak el.

– Nem annyira fura – feleltem, és a sarkammal lassú sétára ösztökéltem Feketelábat. – Nem mindenki hagyja el ilyen könnyen az otthonát.

A láncnak a kapun kellett néhány csapás egy csákánnyal, mire hajlandó volt szétesni. A nagy tölgyfa kaput a hosszú évek során csak néha nyitották ki, és a vénséges sarokvasak nyögve, csikorogva fordultak el. A közelben álló néhány rab azonnal menekülőre fogta, amikor meglátott minket, de lassú csoszogásuk elsorvadt izmokról és vészesen szegényes étrendről árulkodott. Egy nő térdre esett, amikor futni próbált, aztán megkísérelt felkelni, de hiába, és egy reménytelen sóhaj kíséretében feladta. Mint annyi alkalommal, amikor még e falakon belül laktam, most sem tudtam volna megmondani, hány éves ez a fogoly. A nő fáradt, lemondó tekintettel nézett fel rám, és korommal, kosszal bekent arcára leginkább a nehézségek, mintsem az idő múlása karcoltak vonalakat.

– Mióta nem ettél? – kérdeztem, amikor leguggoltam mellé. Éles árnyékok szabdalták beesett orcáját.

– Napok óta – válaszolta reszelős hangon, és száraz brekegését hallva rögvest a kulacsomért nyúltam. – Büntetésből, ezt mondta őurasága – folytatta egy-két erőtlen korty után. – Szokása volt néha. És… – A nő fáradt tekintete egy közeli hullára esett, amelyet befedett a kőpor. A halott zsákvászon öltözékét száraz vér színezte. – Ez is szokása volt, amikor feldühödött. Tegnap, vagy mikor pedig szörnyű haragra gerjedt. Gondolom, miattad.

Mosolyra villantotta sárga fogait, aztán felköhögött valamit, amitől vörös lett az ajka.

– Mi a neve ennek az úrnak? – faggattam, és elkaptam a vállát, mielőtt a földre omlott volna. A foszlott ruha alatt éreztem a csontjait.

– Sohasem… – mosolyodott el ismét – …jutott eszembe megkérdezni. – A szeme elhomályosult, és a teste csak lógott a kezem között, habár éreztem a szívverése halk dobbanásait, amikor a mellkasára tettem a kezemet.

– Lássátok el ezt a nőt! – kiáltottam fel, és magamhoz intettem a katonákat. – Vigyétek a várba! Vizet neki, de ételt egyelőre csak óvatosan. Szedjétek össze a többieket is! Tudassátok velük, hogy a Felkent Hölgy kegyelméből ezennel szabadok.

Az életben maradt rabok kihallgatásából kiderült, hogy a királyi bánya nemrégiben elmenekült felügyelője egy Aurent Vellinde nevezetű lovag. A néhai Eldurm Gulatte-nél is szorgalmasabb és kegyetlenebb Sir Aurent uraság hosszú bűnlajstromot halmozott fel tisztsége időtartama alatt. Leggyászosabb tette az volt, hogy sietősen lemészárolta a rabokat, amikor a Felkent Hölgy üzenete elért hozzá. A nemcsak szadista, de agyafúrt lovagnak láthatólag volt érzéke hozzá, hogy kiszimatolja a forduló széljárást. Állítólag a rólam szóló mese is a fülébe jutott, és úgy döntött, nem éri meg kockáztatni egy ilyen bizonytalan kimenetelű látogatást. Az Özvegyet és a többi nyomkeresőt utánaszalasztottam, de tudtam, hogy a zsákmány már egérutat nyert, és nem lehet elcsípni. Mindenesetre gondosan az eszembe véstem Vellinde nevét, és a termeiben talált iratok hasznos nyomokkal szolgáltak a jövőbeli hollétét illetően.

– Kötél általi halál – Ígérte nekem Evadine aznap éjjel. – A Nagybecsű Királynő egyik első intézkedése lesz, amint a trónra ül. Hacsak az én főkamarás uram nem szeretne valami kifinomultabbat.

Együtt feküdtünk a börtönfelügyelő ágyában, tagjaink egymásba gabalyodva a matracon, amelyen egykor a szegény, szerelemtől epedő Eldurm fekhetett, miközben kétségkívül arról a nőről álmodozott, akit most a karomban tartottam. Elég furcsaságot láttam már ahhoz, hogy elhiggyem, a szellemek alakot ölthetnek ebben a világban, és önkéntelenül is borzongás járt át a gondolatra, hogy a halott lovag kísértete talán mellettünk áll, és szürke, elrothadt arca belefacsarodik a nyomorult, feneketlen irigységbe.

– Főkamarás? – kérdeztem. A zajongással kísért erőkifejtés ellenére, amelyben nemrég részünk volt, most éreztem, hogy le kell halkítanom a hangomat. A hálóterem három emelettel volt a nagycsarnok fölött, ahol a Felderítő Kompánia nyugovóra tért. Tudtam, a legtöbbeknek sohasem fordulna meg a fejében, hogy Evadine és én a hadjárat tervezgetésén kívül bármi mással is foglalatoskodhatunk, de bölcsebbnek tűnt az óvatosság.

– Szükséged lesz valami találóan előkelő címre, ha az ágyasom leszel. – Orrával a fülemet cirógatta. – Vagy tán nem találod ezt elég előkelőnek?

Ágyas. A szó üresen, képtelenül kongott a fejemben, de az egyéb lehetőségek nem kevésbé. Férj. Herceg… király? Sohasem voltam és sohasem lehettem ezek egyike sem. Egy Feltámadt Mártírnak nem volt szüksége társra, sem pedig bármiféle alávaló emberi ragaszkodásra, hiszen eltelt a Szerafilok szerelmével.

Ajka csábítóan csiklandozta a nyakamat, de elhúzódtam tőle, és a lábamat meglendítve felültem az ágyon. A felügyelő szobájában sötétség uralkodott, a kandallóban füstölgő zsarátnoktól eltekintve. Ennek ellenére jól emlékeztem a helyiségre. Sir Aurent különféle fegyverekkel és pajzsokkal díszítette a falakat, minden bizonnyal a csatáiból és tornáiról hozott trófeaként és zsákmányként. Eldurmot sohasem gyötörte efféle hiú szenvedély, minden hibája ellenére. Ettől még jobban gyűlöltem Aurentet, miközben az elődje szellemétől való rettegésem tovább mélyült.

– Mi a baj? – kérdezte Evadine, és egyik kezével végigsimított a hátamon.

– Sok levelet írtam neked itt – mondtam, és a szememmel igyekeztem kivenni az ablak mellett álló asztal körvonalait. – Pontosabban mondva sok levelet írtam Lord Eldurm nevében, amelyeket aztán ő aláírt. Mindig is kíváncsivá tett; vajon hány szót olvastál el belőlük.

– Egy ideig minden levelét végigolvastam. Úgy éreztem, ennyivel tartozom neki. Tudtam, milyen csúnyán belém habarodott, érted? – A matrac hullámzott, ahogy Evadine felült, két karjával körbefont, és állát a vállamon nyugtatta. – Szegény öreg Eldurm olyan bűbájnak esett áldozatul, amelyet sohasem vetettem ki rá, legalábbis tudatosan nem. Akkor hagytam abba a levelei részletes olvasását, amikor észrevettem, hogy kezd a szavak mesterévé válni. A kézírása túl kiművelt lett, a tartalom túl költői. Azelőtt mindig ügyetlenül bánt a szavakkal, de legalább a saját szavai voltak, és igazan csengtek. A te szavaidat ellenben egy olyan lélek írta, aki semmi szerelmet nem érzett irántam. – A fülemhez emelte az ajkát, hangja lágyan dorombolt, lehelete forró volt. – Most milyen leveleket írnál nekem, uram?

Vad vágyakozás éledt bennem, de nem nyújtottam a kezem, hogy megragadjam Evadine-ét. Nem csak Eldurm szelleme kísértett ezen a helyen, és gondolataimat éppen lekötötte a Gödör legmélyebb tárnáiba tett körutam. Találtam odalent egy apró zugot az alagútfalban, ahol egykor egy ostoba, gőgös fiú a második iskoláját végezte egy mára már Mártírnak kikiáltott asszony útmutatásával. Nemcsak Mártír, hanem gyilkos is – sziszegett kegyetlenül egy áruló hang elmém sötétebb zugából. – Beomlasztotta az alagutat, emlékszel? Minddel végzett. Az összes hitbuzgó idiótával…

Ismét megborzongtam, és Evadine szorosabbra fonta az ölelését.

– Miért jöttél ide, Alwyn? – kérdezte. – Miben reménykedtél, mire bukkansz itt?

Találó kérdés volt, de nem tudtam választ adni rá. Halvány reményt tápláltam, hogy megtalálom Sihlda gyülekezetét. Talán Carvert, akit valamilyen csodával határos módon elkerült Sihlda utolsó ítélete, amely lesújtott az őt követő elátkozott lelkekre. Talán úgy élte le az utolsó napjait, hogy tisztelete nem múlt el az asszony iránt, aki végzett a hittestvéreivel. De Carver meghalt. Mind meghaltak: nem maradt egyéb, mint rothadás és csontok, amelyek eggyé váltak e szörnyű hely anyagával. Ám a túlélők fellelésének hamis reményénél is erősebb volt az alapvető vágy, hogy újra lássam, hogy újra bejárjam azokat az alagutakat, amelyekben tolvajból írnokká lettem, hogy megnézzem a zugot, és újra érezzem Sihlda jelenlétét. Ám ha Eldurmhoz hasonlóan ő is egy volt a borzalmak eme kráterét benépesítő szellemek közül, nem mutatkozott.

– Ha királynőm volna olyan kegyes, és megtenne nekem egy szívességet – kezdtem. – El akarom pusztítani a Gödörbányát. Beomlasztani mind a tárnákat, betemetni a krátert. Ami itt folyt, sohasem volt igazságtétel, csupán kapzsiságból született rabszolgaság. Szerény javaslatom szerint a Nagybecsű Királynő uralkodása alatt nem szabad léteznie ilyesminek.

Evadine lágy ujjakkal összecsípte az arcomat, ajkamat az övéhez vezérelte, és ünnepélyes hangja megtelt őszinte ígérettel:

– Legyen hát, uram! Teljes szívvel megadom.

Negyedik fejezet

Újabb három napot töltöttünk a Gödörbányában, ahol felügyeltem a telérekből frissen kihasított vasérc elszállítását. A púposra rakott szekerek Lorine hercegnéhez mennek majd, fizetség helyett a Szövetségi Seregnek nyújtott ellátmányért. A tárnákban a munka leállt addig, míg eljön az ideje a beomlasztásuknak, de nem láttam értelmét lemondani a könnyű haszonról.

A korábbi, még mozogni képes rabok többsége csatlakozott a Felkent Hölgy ügyéhez, és mögöttünk meneteltek, amikor csatlakoztunk a fő hadoszlophoz. Az erődben tartózkodásunk ideje alatt Evadine folytatta együttérző munkáját, gondozta ezeket a szerencsétleneket, és könnyed kedvességével és tapintatos kérdéseivel megnyerte őket magának. Sir Aurent Vellinde gyilkos tevékenységének köszönhetően a felszabadított bányászok valójában szegényes utánpótlást jelentettek a haderőnknek, es ez aggasztott, midőn a sereg átkelt a Silternen, és Alberis földjére léptünk.

– Az elmúlt hetekben napi tíz-húsz katonával gyarapodtunk – jelentette Ayin aznap este, amikor a Felkent Hölgy hadjárata tábort vert. Evadine megint anélkül tért meg a sátrába, hogy prédikációt tartott volna, így én nekiláttam áttekinteni jelenlegi berendezkedésünket és a begyűjtött értesüléseinket. Továbbra is kimondatlanul, mégis vetélytárs nélkül maradtam a sereg tábornagya. Szigorúan véve Wilhum és én azonos ranggal bírtunk, de ő nem bánta, hogy Evadine átadta nekem a parancsnokságot, és láthatólag megelégedett azzal, hogy a Felkent Hölgy lovasságát vezesse. A számok terén nem volt jobb emberem Ayinnál, aki a szárnysegéd és a gazdatiszt kettős szerepét vitte. Ezen az éjjelen zsoldkönyvekkel és lajstromokkal felszerelkezve érkezett, amelyek nyugtalanító történetet meséltek.

– Ma összesen öt újonc érkezett, és az egyiknek csúnya seb van a farán. A saját apja számszeríja kapta el szökés közben.

– Tényleg mások itt a népek – bólintott az Özvegy. Mivel én az egész sereget felügyeltem, a Felderítők vezetése Juhlinára maradt, aki szorgalmasan végezte a dolgát, és felderítőket indított útnak mindenfelé a határba. – Ma rábukkantunk egy falura, ahol az Esdeklőt a saját szentélyének tornyára lógatták fel, amiért támogatóan szólt a Hölgyről. Továbbá az egyik kikiáltónk elvágott torokkal feküdt egy árokban, a szájába tömött röpiratokkal.

– Teljes haderőnk? – kérdeztem Ayint.

– Nyolcezer-egyszázharminckettő – felelte a lány a megszokott pontossággal. – Habár Esdeklő Delric szerint az egyik azok közül, akik a Gödörbányából csatlakoztak hozzánk, valószínűleg nem éri meg a napfelkeltét. Azt is üzeni, hogy a többiek sem lesznek alkalmasak egyébre, mint hogy néhány követ hajigáljanak az eretnekekre.

– Tegyétek fel őket a szekerekre! – rendelkeztem. – Hajcsárok lesznek, amíg vissza nem nyerik az erejüket. – Az Özvegyhez fordulva folytattam: – Nincs több röpirat. A kikiáltók mostantól a sereggel maradnak. A felderítők legalább ötfős csoportokban járőrözzenek. A dalnok és a késdobáló védence menjen előre a falvakba. Adják ki magukat koldus csepűrágóknak, akik a közeledő háború elől menekülnek, és derítsék ki a helyi lakosság pártállását. Toborzókat akkor küldünk, ha a nép egyetért a Hölgy hadjáratával, de elkerüljük azokat a helységeket, ahol valószínűsíthetően bajba keverednénk.

– Észak-Alberis egésze valószínűsíthetően bajos lesz – jegyezte meg Wilhum. – Nincs másik hely egész Albermaine-ben, amelyik ennyire tartaná a szövetségi tanokat.

– A területet nem kell elfoglalnunk – feleltem. – Sem az embereket. Csak a szent várost. Azzal meglesz a Szövetség is.

– A nyolcezer szép szám. De még a hercegné katonáival együtt is legfeljebb ezer képzett harcosunk van ebben az óriási tömegben.

– Eamond mostanra már biztosan odaért Couravelbe. Swain és Ofihla lassan útnak indítják a saját csapataikat. Háromezer veterán lóháton és gyalogosan. Ha már egyesültünk, megnyertük a háborút. – Elfintorodtam. – Kivéve persze magukat a harcokat.

– Feltéve, hogy Leannor hagy nekünk elég időt ahhoz, hogy elrendezzük az ügyet. Vagy hogy Arnabus és a zsiványkapitánya egyhelyben ülve várják az érkezésünket.

– A háborúk nagy részét úgy vívják, hogy az ellenség szándéka ismeretlen. – Nem tudtam volna megmondani, hol olvastam ezt a replikát, még az is lehet, hogy én találtam ki. Akárhogy is, éppen odaillőnek tűnt. – Ez a háború sem más. Lord Wilhum, mostantól kezdve a lovasságod mindig a Felkent Hölgytől kardnyújtásnyi távolságra legyen. Ha Arnabus és Thessil mégiscsak kimerészkednének, hogy feltartóztassák a hadoszlopunkat, bizonyosan ő lesz a legfőbb célpont.

♦

A királyi küldönc tíz nappal később talált meg minket. Jöttét a verdeső Algethinet-lobogó jelezte egy délre eső dombtetőn, épp miután a nap elhagyta a delelőjét. A hírnök tizenkét fős lovastestőr-csapat élén közeledett, de amennyire láttam, egyikük sem volt lovag. Azon tanakodtam, vajon miért nem Sir Ehlbertet küldte Leannor, hiszen a király bajnokának szavát sokkal nehezebb lett volna elengedni a fülünk mellett, mint ennek az udvari hivatalnoknak az üzenetét. Hogy nem így tett, az talán néma jóváhagyását jelezte a céljainkat illetően, hiszen a régenshercegnő sem kedvelte jobban a Ragyogók Tanácsát, mint Evadine. A Feltámadt Mártírnak szóló üzenet tartalma azonban éppen ellenkező érzületet mutatott, még ha kellően virágnyelven is.

– Tudomásunk van róla, milyen gyászos sérelem érte a Felkent Hölgyet a gaz Arnabus pap tettei által – olvasta a küldönc egy szétcsavart tekercsből egy szép fekete kanca hátán ülve. Feltételeztem, az állatot éppen arra tenyésztették, hogy nyugalmasan, a zablát rágcsálva, mozdulatlanná dermedve várja a felolvasás végét. Ahelyett, hogy a táborban fogadtuk volna a küldöncöt, Evadine velem, Wilhummal és a teljes Lovas Őrséggel egyetemben kilovagolt elé. A tény, hogy a szövetségi katonák száma jelentősen túlszárnyalta a korona képviselőiét, nem kerülte el a testőrök figyelmét. A hírnök lovával ellentétben izgatottan fészkelődtek a nyeregben, és aggodalmas tekintetük a Feltámadt Mártírt közrefogó lovasok ellenséges arcát vizslatta.

– Nem vitatjuk, hogy ezek mind a Korona, mind a Szövetség törvényei szerint bűnöknek minősülnek – folytatta a hírnök szakszerű, egyenletes hangnemben, amelyben sem vádaskodásnak, sem tetszésnek nem volt nyoma –, és mint ilyenek, a megfelelő bíróságok előtt kell számot adni róluk. Ennélfogva tehát, és a béke további fenntartása érdekében, amely tudomásunk szerint mind a király, mind a Felkent Hölgy leghőbb vágya… – a hírnök itt szünetet tartott, csak egy pillanatra, hogy rendreutasítsa elcsuklani készülő hangját – …felszólítjuk mindazokat, akik a Hölgy lobogója alatt összegyűltek, hogy azonnali hatállyal térjenek vissza otthonukba és a számukra kiutalt földjeikre. Lady Evadine jelenjen meg az udvarban, ahol a régenshercegnő meghallgatja a beszámolóját az ügyben, és megfelelő lépéseket tesz az igazságszolgáltatás érdekében.

A küldönc, aki korántsem volt ostoba, ahogyan azt elfojtott, ideges köhintése is jelezte, Evadine felé léptette a kancáját, és merev karral feléje nyújtotta a tekercset. Mivel a Hölgy meg sem moccant, hogy elvegye, a köhintés mégiscsak kiszaladt a hírnök torkából.

– Azt… – nyelt egyet – …azt az utasítást kaptam, hogy emlékeztessem Lady Evadine-t az esküjére, amelyet nemrégiben térdhajtással tett a jó Tomas királynak. Az említett eskü köti, hogy hűséget fogadjon Tomas király örököseinek, amint azt bizonyosan ön is tudja, hölgyem.

Evadine semmit sem szólt, mindössze felhúzott szemöldökkel felém fordult.

– Az üzenetedet köszönettel vettük, jó uram – feleltem a hírnöknek üres udvariassággal.

A tekintete idegesen ugrált köztem és Evadine között. Mögötte a lovasok nyugtalansága nőttön-nőtt, és a harci mének dobálták a fejüket, ahogy megérezték a feszültséget.

– Tehát – próbálkozott a küldönc – nincsen válaszuk a régenshercegnőnek?

– Régenshercegnő – ismételte Evadine halkan, és értetlenül ráncolta a homlokát. – Én nem ismerek ilyen személyt. Tudom, hogy Leannor Algathinet jelenleg mindenféle címeken nevezi magát, de én bizonyosan nem mocskolom be a lelkemet oly csalárdsággal, hogy valótlanságokat fogadjak el. Ha úgy tartja kedved, jó uram, add át neki ezt. További jó napot, szerencse kísérjen utadon!

Az egyik királyi katona felháborodott ezen, és ujjai a kardja felé csusszantak. Őrmestere éles parancsára megállt a keze, de addigra már Wilhum és a Lovas Őrség is kivonta a saját vasát.

– Le a fegyvert! – csattant fel Evadine. – Ezek az emberek békével jöttek hozzám, és békével is fognak távozni. A béketárgyalások közben elkövetett vérontást másokra hagyom.

A küldönc pislantott, a félreérthetetlen utalás Leannor völgybéli intézkedéséről szólt. Felháborodása ellenére azonban szépen visszaléptette a kancáját a sorba. Észszerűségéről adott tanúbizonyságot akkor is, amikor egy Evadine felé bemutatott rövid meghajlás után szó nélkül ellovagolt, a testőrökkel szorosan a nyomában.

Néztem, ahogyan eltűnnek a déli dombtetők mögött, aztán Evadine-re pillantottam, és óvatosan azt dünnyögtem:

– Nem biztos, hogy bölcs dolog nyílt ellenállást tanúsítani ezen a ponton. Addig nem, míg meg nem vívtuk a háborút.

Evadine mindössze mosolygott, és a kezével meglapogatta Ulstan nyakát, aztán megrángatta a szárat, és körbefordította a lovát.

– Túlléptünk már a halandók törvényein, Alwyn. Mostantól csak a Szerafilok parancsolhatnak nekem.

♦

Az Özvegyet elküldtem, hogy kövesse a királyi hírnök csapatát. Tudni akartam, hogy nem kísérte-e őket nagyobb hadtest. Juhlina három nap múlva visszatért, és jelentette, hogy a seregünk menetvonalától délre húzódó területen semmiféle haderő nem mutatkozik, de nagy létszámú embertömegek tartanak Athiltorba és onnan kifelé.

– A dél felé haladók jócskán rongyosabbnak tűntek, mint az észak felé tartók – mondta az Özvegy. – Sikerült megkérdeznünk néhányat mindkét társaságból, mintha zsoldosok volnánk, akik el akarják dönteni, hogy melyik oldalra álljanak. A dél felé menők mind athiltoriak. Abból, amit meséltek, úgy ítéltem, a szent város nem túl kellemes hely mostanság. Sokakat megkorbácsoltak vagy felakasztottak eretnekségért. Vergundiaiak és egyéb semmirekellők kószálnak mindenfelé, és hozzásegítik magukat mindenhez, ami csak megtetszik nekik. Minden épkézláb embert besoroztak a Tanács Seregébe, de a dezertálás folyamatos gond. Megannyi tiszta hitű özönlött be a városba, amikor elterjedt a Hölgy hadjáratának híre, de röviddel azután sokan el is hagyták a helyet. Az Isteni Kapitány túlságosan szereti alkalmazni a korbácsot, és túlságosan spórol a pénzzel.

– És Arnabus? – kérdeztem. – A tanács?

– Azt beszélik, az egyik Ragyogó már fejjel lefelé lóg a székesegyház tornyáról. Állítólag Arnabus élve felakasztatta a bokájánál fogva. Mielőtt fellógatták, meztelenre vetkőztették, és „A Tanács árulója” szavakat karcolták a hasára. Magát Arnabust ritkán látják a templomon kívül, de az Isteni Kapitány mindenütt ott van egyszerre, felügyeli a védműveken folyó munkálatokat, és szimatol, kinek a nyakát kellene hurokba dugni.

– Hallott valamit Swain felől? – Az elmúlt két napban azt reméltem, hogy hírt kapok a Szövetségi Sereg nagyobb hadtestéről. Az volt a szándékom, hogy összeolvasztom a két hadtestet a szent várostól délnyugatra húzódó nyílt terepen, és némi hőn áhított újraszervezés után északnak nyomulunk.

– Nem hallottam, de nyomát sem láttam – felelte az Özvegy. – Ám ha pórul jártak volna valahol, már értesültünk volna az ütközet híréről.

– A felderítők ma éjjel pihenjenek meg. Reggel hármas csapatokba oszlanak, és tízmérföldes körzetben portyára indulnak. Aki összefut Swain kapitánnyal, adja át neki, hogy sürgősen induljon a teljes seregével Athiltorhoz. Megkísérlünk összeakadni velük a keleti és északi királyi utak találkozásánál.

– És ha nem találjuk meg őket? – Juhlina jelentőségteljes pillantást vetett a környező táborra, amely a legtöbb katonai rendszabály szerint rendetlennek minősült, és a rongyos, pikával hadonászó parasztok csoportjaira, akik az esti gyakorlatukat végezték. Kétkedő hangja és becsmérlő homlokráncolása miatt legszívesebben letoltam volna, de nem mondtam ki, amit gondoltam. Az Iszonyat Erődje óta az Özvegy még a szokásosnál is hallgatagabb volt, de közben arcán olyan tudás tükröződött, amelyet nem hangoztatott, főként, amikor Evadine felé siklott a tekintete. Ennek ellenére nagyra tartottam őszinteségét és a tisztánlátását, amelyet nem homályosított el a Feltámadt Mártír iránti elvakult rajongás.

– Akkor – feleltem – majd kiderül, hogy tényleg olyan hitbuzgó-e ez a bagázs, amilyennek mondja magát.

♦

Azóta, hogy összecsaptam Danick Thessillel az Iszonyat Erődjében, tudtam, hogy ravasz ellenféllel akadtam össze. A zsiványösztönökkel vegyülő veterántapasztalat miatt nem volt szabad alábecsülni a fickót. Ám amikor megjátszotta első hadicselét ebben a háborúban, némi szégyennel kell beismernem, még engem is meglepett.

A Hölgy hadjáratának három napba került, mire a szent város ostromközeiébe került. A keresztút, ahol Swain hadtestének kellett volna várakoznia, kopáran állt, a környező apró falu némán és elhagyatottan árválkodott. Még ennél is feltűnőbb volt a szekerek hiánya, amelyeknek a kereskedelmi útvonalak találkozásánál kellett volna nyüzsögni. Az árusok úgyszintén hiányoztak, akik rendszerint portékákat és italt kínáltak a hajcsároknak és kalmároknak. Mostanra már jól tudtam, hogy akik nem kérnek a közelgő ütközetből, a megfelelő pillanatban kísérteties gyorsasággal képesek eltűnni, hogy meghúzzák magukat valami hegyvidéken vagy erdőben megbúvó menedékben. Az évek óta tartó háborúskodás alatt sokan egészen hozzászoktak a vándorláshoz, ami annyira az élet részévé vált, mint az aratás vagy a télire való felhalmozás. Némi vigaszt nyertem ebből, és úgy okoskodtam, hogy egyetlen országnak sem volt még ilyen nagy szüksége a békére, mint Albermaine-nek. Amikor Evadine felteszi a koronát, ki merne ép ésszel ellene támadni? Látod, nyájas olvasó, ilyen kényszerképzeteket táplálnak azok, akik eltévelyednek a szerelem útvesztőjében.

Mivel a Felderítő Sereg éppen Swaint kereste, kénytelen voltam Wilhum lovasait járőrszolgálatra fogni, és haderejének kétharmadával elküldtem, hogy figyelje az Athiltorba vezető utakat. A tábort is lelkiismeretesen megszerveztem, nehogy szabálytalan alakjával túlfolyjon a felállított szűk védvonalon. Evadine a falucska legnagyobb épületében kvártélyozta el magát, egy bordélyházként is működő fogadóban, amely ennélfogva kényelmes ágyakkal volt felszerelve. Most, hogy újra a hadjárat katonái között voltunk, éjszaka nem osztozhattam vele kényelmes szállásán, ami mindkettőnket igen bosszantott.

– Senki? – kérdezte Ayintól, szokatlan éllel a hangjában. – Egy újonc sincs?

Ayin szorosabban fogta a zsoldkönyveit, és lesütötte a szemét. Azért hívtuk a fogadóba, hogy beszámoljon a haderő alakulásáról, amit a szokásos leplezetlen őszinteséggel meg is tett.

– Nincs, úrnőm – felelte a lány vékonyka hangon. – Már napok óta nem volt senki. – Aggodalmas pillantást lőtt felém, és még halkabban hozzátette: – Továbbá… voltak, akik elmentek. Ötszáznyolcvanhárommal kevesebben vagyunk, mint múlt héten.

– Hogyhogy? – Evadine hangja élesen csengett. – Hová mentek?

– Dezertáltak – szóltam közbe, amikor Ayin feszengeni kezdett a Felkent Hölgy pillantásának tüzében. – Mint bármelyik hadseregben a csata közeledtével. Azok, akik először bátornak és hűségesnek gondolják magukat, gyakran rájönnek, hogy egyik tulajdonság sem jellemzi őket. Ami az újoncok hiányát illeti, nem szabad elfelejtenünk, hogy ez a vidék régóta nem látott már akár egy évszaknyi békét sem. A nép belefárad a folyamatos csatározásba, úrnőm.

Ettől Evadine összeráncolt homloka kisimult, és bocsánatkérőn pillantott Ayinra.

– Köszönöm, katona – mondta neki erőltetett mosollyal. – Szorgalmad becsületedre válik, mint mindig. Menj, és pihenj!

– Nem várhatunk itt – kezdtem, amikor Ayin elment, és kettesben maradtunk a fogadó ivójaként szolgáló alacsony mennyezetű helyiségben. – Nem sok esélyünk van növelni a haderőnket, és a csapataink minden egyes nappal tovább fogyatkoznak. Össze akartam vonni a hadtestet Swain és Ofihla századaival, de mire ideérnek, ha ideérnek egyáltalán, nekünk semmiféle hadseregünk nem marad.

– Akkor továbbmegyünk Athiltorba – jelentette ki Evadine. – Felszólítjuk Arnabust, hogy adja meg magát, és ha nem hajlandó rá, egy csapásra bevesszük a várost.

– Lerohanni egy árkokkal körbeásott várost, ráadásul alig képzett katonákkal, katasztrófába torkollik. Lehet, hogy Thessil kegyetlen parancsnok, de cseppet sem ostoba.

Evadine a fejét rázta.

– Kegyetlen vagy ostoba, nem számít. – Ismerős magabiztossággal nézett a szemembe. – Láttam, Alwyn. Ez a hadjárat beveszi a szent várost.

– Egy látomásban? – kérdeztem, és ő bólintással válaszolt.

– Tegnap éjszaka lepett meg. Véres nap lesz, az nem kétséges, de be fogjuk venni. És ott, Athil Mártír szent katedrálisának lépcsőjén, a Nagybecsű Királynő bejelenti trónra emelkedését.

Ha a közelgő királyság ígérete elégedettséggel töltötte is el, ez nem látszott aggodalmas vonásain, miközben lerogyott az egyik ingatag székre.

– A látomások – suttogta, és a homlokára tette az egyik kezét. – Néha olyan nagy terhet jelentenek.

– De együtt viseljük a terhet – Ígértem neki, és közelebb hajolva megragadtam a vállát. – Itt vagyok. Mindig is itt leszek. Ezt mindennél jobban tudom.

Felnézett rám, és a kezét az ujjaim felé nyújtotta, de aztán visszahúzta, amint odakintről csizmák koppanása jelezte, hogy az ajtónállók elfoglalták éjszakai őrhelyüket.

– Jobb lesz, ha ellenőrzőm a tábori őrséget – mondtam, és a kezét megszorítva az ajtó felé indultam.

– Esélytelen, hogy hattal is megcsinálja. – Az Ayin hangjában bujkáló hitetlenkedés éles ellentétben állt az arcán uralkodó kábult elragadtatással, miközben azt nézte, ahogy Pörge Adlar ízelítőt ad a képességeiből. A fiú bemutatói amolyan éjszakai szertartássá váltak a menetelés során. Az emberek összegyűltek a Quintrell-lel közös sátruk körül, hogy szemtanúi legyenek, amint a különféle felhajított tárgyak íveket leírva táncolnak a levegőben. Érdekes módon a Lorine házában tanúsított ügyetlenség semmivé lett, és az ifjú figyelemre méltóan ügyes keze olyasmiket művelt, amiket sokan varázslatos képességnek tudtak be, annyira lehetetlennek látszottak. Az egyik kedvenc trükkje az volt, hogy mindenféle tárgyakat kért a tömegtől – medálokat, fegyvereket és egyéb csecsebecséket –, és a labdák és botok terén már tanúsított ügyességgel forgatta őket. Ma éjszaka villogó késeket pörgetett: először hárommal kezdte, aztán minden alkalommal hozzáadott még egyet az övéből, úgy növelte a tétet.

– Szívesen fogadok veled, kedvesem – ajánlkozott Quintrell, és füst bodorodott a szájából, ahogy Ayin felé emelte a pipáját.

– A Hölgy óva int a szerencsejátéktól – felelte a lány szemöldökráncolással, amely rövid életűnek bizonyult, annyira lenyűgözte a zsonglőr különös tánca. Meglepve, sőt döbbenten álltam Ayin arckifejezése előtt, amely túlmutatott az új látványosság feletti örömön. Olyasféle érdeklődés ült a vonásain, ami hitem szerint nem jellemezhette volna a lányt, és az érzelemnek eme hirtelen megmutatkozása zavarba ejtett.

– A lányok szeretik Adlart – dünnyögte tábori székén Quintrell, felém hajolva. Először azt hittem, gúnyolódik, de az arca ellágyult, mintha bizalmas titkot készülne megosztani velem. – Csakhogy rendre csalódniuk kell. Nem úgy a fiúknak. Szóval ne aggódjon a kismacskájáért, nagyuram!

– Ő senkinek sem a kismacskája – feleltem dacosan, ám a megkönnyebbüléstől barátságos hangon. – Legalább nem kell figyelmeztetnem Adlart, milyen veszély érheti, ha elkalandozik a keze. – Ujjongás robbant ki, amikor az ifjú újabb kést vett ki az övéből, és feldobta a táncoló pengék egyre gyarapodó körébe. Ayin izgatottan tapsikolt. – Ahhoz képest, hogy a saját anyja lecsapta az ügyetlensége miatt – jegyeztem meg –, mostanra elég magabiztosnak tűnik a fiú.

– A hercegné figyelmeztetett, hogy ön gyanakvó természet. – Quintrell a pipáját pöfékelve kicsit még közelebb hajolt. – Azt képzeli, hogy a hercegné ügynöke, akit ravaszkodással és színészkedéssel becsempésztem a seregbe. – Ráharapott a pipaszárra, és fanyar kacajt hallatott. – Minő felüdülés olyasvalakivel találkozni, akinek az elméje még a sajátomnál is fortélyosabb! Habár ebben a tekintetben Lady Lorine mindkettőnkön túltesz, nem gondolja?

A figyelmem visszatért Adlarhoz, aki most lassú piruettben forgott, és a kések egyre magasabbra íveltek.

– Tehát ha nem kém a fiú, akkor micsoda?

– Egy legény, akit igencsak kedvelek, és akinek el kellett menekülnie egy rossz helyről, azaz a családjából. Az anyja kíméletlen teremtés, aki csak kritizálni tud, az apja pedig a nő nyúlszívű rabszolgája. Az évek során sokszor összefutottam már velük. Mi, csepűrágók sok értelemben egy lazán összefűzött nemzetet alkotunk, így útjaink gyakorta keresztezik egymást az országunk vásárterein és váraiban. Gyermekkora óta ismerem Adlart, és minden alkalommal, amikor láttam, egyre nyomorultabbnak és ügyetlenebbnek tűnt. A folyamatos nyaggatás és verés kiveszi az erőt még a legbiztosabb kézből is, akkor is, ha olyan ügyes, mint ez itt. El kellett jönnie. Ez a dolgok rendje: végül minden gyermeknek ki kell szakadnia a családja öleléséből, néha éppen azért, nehogy megfojtsák.

– Szavamra, ez a ti laza csepűrágónemzetetek biztosan gazdag pletykaforrás. Azok, akik folyamatosan a nagy házakat járják szerte a birodalomban, bizonyosan sok érdekes mesét osztanak meg egymással.

Quintrell pöfékelt, de semmit sem szólt, habár egy félmosoly ott bujkált az ajkán.

Nem tágítottam, és a szememet összehúzva gondoskodtam róla, hogy meglássa benne a kemény, céltudatos csillogást.

– Vajon az utazásaid során jártál valaha az Algathinet-udvarban?

– Engem Lorine hercegné fizet a szolgálataimért. – A mosoly ott ragadt az ajkán, és pillantásának palakeménysége az enyémmel vetekedett. – Nem ön, uram.

– Az úrnőd kérésére jöttél, közös célunk érdekében. Ha van bármilyen értesülésed, ami segíthet minket…

Azonban akármilyen értékes tudással is szolgálhatott volna a dalnok, az nem derült ki aznap éjjel, ugyanis a sötétből, a védvonalunkon túlról felhangzott egy kiáltás. A legtöbb jelenlévő rá sem hederített, mert lekötötte őket a zsonglőr mutatványa, de az én fülem már hozzáidomult a riadt figyelmeztetések hangszínéhez. Láthatólag Quintrell is így volt vele, ugyanis egyszerre ugrottunk fel, és a határfáklyák fényén túli feketeséget kémleltük.

– Csendet! – harsantam fel, amikor a nézősereg ismét felujjongott. Adlar villogó késtánca lelassult, majd összeomlott az egyre sűrűsödő csendben, amelyet hamarosan újabb kiáltás tört meg a félhomályból. Ehhez már vágtázó patadobogás társult.

– Vigyázzatok! – visszhangzott egy kiáltás az árnyékok közül. – Keltsétek… a Hölgyet!

Átnyomakodtam a tömegen egészen a táborhatárig, és azt láttam, hogy a pikás őrszemek érteden pillantásokat váltanak egymással.

– Megtámadtak minket, uram? – érdeklődött egy tágra nyílt szemű fiú. – Fújjuk meg a kürtöket?

– Fogd be! – csattantam fel, és fülemmel a láthatatlan hírmondót kerestem, akárki legyen is az.

– Vigyázzatok a Hölgyre! – A kiáltozás forrása végre megjelent: a ló és lovasa bal kéz felől, ötvenméternyire bontakozott ki a sötétből. Futva indultam felé, parancsokat harsogva a sánc mellett álló íjászoknak, hogy eresszék le a fegyvert. Amikor a lovas meglátott, irányt váltott, és egy utolsó hajrára ostorozta szemlátomást kimerült hátasát.

– A Hölgy, nagyuram! – Megismertem Tiler éles, sápadt vonásait, ahogy néhány lépésnyire előttem lefékezte a lovát. – Itt vannak!

– Kik?

– A vergundiai bérgyilkosok.

– Merről jönnek?

A fejét rázta, és a nyeregben összerogyva nagy levegőt vett a válaszhoz: – Nem, már itt vannak. Thessil előreküldte őket. A fogadó alatt várakoznak!

♦

Futás közben kiáltoztam, felverve minden katonát, miközben a tábortüzeket átugorva kerülgettem a sátrakat. A szavaimat nemigen lehetett érteni, de a kezemben villogó hosszúkardot és az arcomon ülő ádáz eltökéltséget illetően nem lehetett félreértés. Mire elértem a fogadót, már legalább ötven fegyveresem loholt a hátam mögött. Megsokszoroztam a sebességemet a fogadó ajtajánál mozdulatlanul heverő őrök láttán, aztán esztelen hajrába fogtam, amikor dulakodás zaját hallottam odabentről. Bevágódott az ajtó, ahogy átrepültem rajta, és azonnal átestem egy vergundiai véres tetemén. Egy értékes másodpercet elvesztegetve megszemléltem a selyemmel díszített varkocsokat, az ernyedt arcvonásokat, a felnyitott torokból kifröccsenő vércseppeket sápadt bőrén, aztán félrerúgtam a hulláját, és tovább rohamoztam.

Nem nagyon tudtam felmérni a helyzetet, amelyet a dulakodó alakok zűrzavara uralt a szoba túlsó végében. Mindenütt széthasadt padlódeszkák hevertek vércsíkok és vértócsák között. Rövid, görbe pengéjű kések villantak és kihívó vagy fájdalommal teli kiáltások csattantak. A tülekedésen keresztül megpillantottam a sarokba hátrált Evadine-t, akinek arcán komor elhatározás ült, és hosszúkardja fáradhatatlan hatékonysággal szeletelt.

Emlékszem, hogy elhagyta az ajkamat valami állati üvöltés, aztán fejjel előre a verekedésbe vetettem magam. Csak az első áldozatom maradt meg élénken az emlékezetemben: egy köpcös orgyilkos szekercével a kezében, rövidre nyírt hajjal, ahogyan az a sisakot viselőknél szokványos. Éppen időben fordult felém ahhoz, hogy kardom hegyét az arca közepébe kapja, és az erős döfés anélkül ment át a koponyáján, hogy megakadt volna. Folytattam a támadást, a vállammal a mellkasába ütközve, és rángatózó testét a tolongok közé taszítottam. Vörös szökőkút tört fel, amikor kirántottam a hosszúkardot a fejéből, aztán jobbra-balra kaszaboltam, és csak homályosan vettem tudomást a szövetségi katonákról, akik előrenyomultak mellettem. A többi mind a tomboló erőszak kavargásába veszett, amire szerencsémnek tartom nem emlékezni. Tudom, hogy a zűrzavarban elveszítettem a kardomat, mert amikor visszaszállt belém az értelem, éppen egy vergundiait fojtogattam, és szitokszavak özönét zúdítva rá a már így is megégett, füstölgő fejét a kandallóban lángoló szén közé nyomtam.

– Égj, te kurva! – hörögtem a vad kegyetlenség végső robbanásával, aztán hagytam, hogy a feje visszahulljon a lángok közé, és levettem a kezemet a torkáról. Csuklóig vörös lettem, és húscafatok lógtak az ujjaimról. Tántorogva felálltam, és a romok között kétségbeesve kutattam Evadine után. A szoba közepén állt, és hosszúkardjáról csöpögött a vér. Az ivó szűk terében mindenütt holttestek hevertek, minden felületen vérfoltok éktelenkedtek. Néhány szövetségi katona éppen a sebesült támadóknak adott kegyelemdöfést, míg a többiek csak álltak ziháló mellkassal és érteden arccal, amelyen az első csata utáni zavar tükröződött. Erős volt a késztetés, hogy odaszaladjak Evadine-hez, magamhoz húzzam, és ajkamat az övére tapasszam. Nagy erőfeszítéssel elfojtottam magamban az érzést, és a pillantás, amit váltottunk, elegendő volt, hogy tudjam: nem szenvedett sérülést. Fekete pamutruhája több helyen elszakadt, és mögötte karmolások látszottak, de vágás nem volt közöttük.

Mosolyszerű villanás futott át az ajkán, aztán elfordult. Összevonta a szemöldökét, és remegő kezével végigsimított a csípőjén, majd a hasán, aminek sokkal nagyobb jelentőséget kellett volna tulajdonítanom. Csakhogy a háta mögül váratlanul felhangzó morgás minden egyéb gondolatot elűzött. A vergundiai nagydarab, dühöngő, vérben forgó szemű, bikaszerű ember volt, aki bizonyára csak nagy nehézségek árán rejtőzött el a padló – deszkák alatt. Egy hullahalom alól verekedte most ki magát, mindkét kezében görbe késsel, és túl gyorsan túl közel került Evadine-hez, hogy akár én, akár ő levághassa a támadóját.

A kés ezüstös ívben suhant el Evadine füle mellett, és csak egy centiméterre kerülte el az arcát, mielőtt belefúródott volna a vergundiai szemébe. A fickó jó darabig tántorgott, pengéit csak lógatta elrenyhült kezében, miközben olyan táncot járt, ami más esetben komikus is lehetett volna. Ayinnal ért véget a dolog, aki vörös sávokkal tarkított arccal és valaki más vérétől ragacsos hajjal az orgyilkos mögé lépett, és fültől fülig elvágta a torkát.

A fogadó ajtaja felé fordultam. Az ajtónyílásban Pörge Adlart találtam, aki még mindig guggoló helyzetben volt a dobása után. Arcvonásainak sápadt merevsége egyértelművé tette, hogy most először használta a tudását arra, hogy véget vessen egy emberi életnek.

– Ez a kurafi még nem halott! – Az egyik katona rekedt hangja elterelte a figyelmemet. Egy vergundiai teste felett guggolt, ökölbe szorított kezében szalagos varkocsokkal, ahogy felemelte a fickó fejét a padlódeszkáról. A pusztai harcos vonásai elernyedtek, de félig lehunyt szemében még élet csillogott.

– Állj! – szóltam, amikor a katona a vergundiai torkához tette a tőrét. – Hagyd!

A katona szemlátomást korábbi hadjáratok veteránja volt, és bizonyosan néhány háborút is megjárt már. Füstös, sebhelyes képe, amely kivörösödött az iménti összecsapástól, érteden pislogással ugrott össze. – A halottak nyelve nehezen forog – magyaráztam neki a döntésemet, aztán az ajtóban megdermedt zsonglőrhöz fordultam. – Mit gondolsz, Pörge uram? Szeretnéd másodjára is kiérdemelni a zsoldodat?

Ötödik fejezet

A vergundiai csak délre tért magához; addigra már a hadtest nagy része tábort bontott és megindult Athiltor felé. A foglyomat életben tartani a kihallgatás idejére nem bizonyult egyszerű feladatnak: a bosszúszomjas hitbuzgók csőcselékét, amely összegyűlt a fogadóban, csak a Felkent Hölgy rövid prédikációja csillapította le.

– Gyilkosnak képzeltek netán? – förmedt rájuk Evadine. – Vagy ami még rosszabb, ostobának? Ez az ember a védelmem alatt áll, mert ő is az eretnekség áldozata. Általa megismerjük az ellenségünk berendezkedését. Csak kegyelem útján győzhetünk!

Talán annak köszönhetően, hogy a hívek napok óta most először hallottak szavakat a Feltámadt Mártírjuk szájából, sikerült a vergundiait életben tartani hajnalig. Miközben a sereg beállt zilált menetrendjébe, én és az arra legméltóbb felderítőim hátramaradtunk, Pörge Adlarral egyetemben. A hullákat már kivitték a fogadóból, és minden további ceremónia nélkül nagy halomba dobálták odakint, habár volt valami szertartásos abban, ahogyan a hadjárat résztvevői odajárultak, hogy leköpjék vagy lehugyozzák a kupacot. Gondoskodtam róla, hogy foglyunk lássa a hullahalmot az összetört ajtón keresztül, de a legyekkel belepett borzalom mintha egyáltalán nem zaklatta volna fel.

– Uttrach! – sziszegte nekem, miután segítettem kótyagos fejét egy vödör kanálisvízzel felfrissíteni. – Triack lemil, ja vorca kirech!

– Az uttrach gyávát jelent, uram – tudatta velem Pörge Adlar, kérdő pillantásomra válaszul.

– És a többi?

A zsonglőr zavartan feszengett. Arcába még mindig nem tért vissza a szín. Az ölés szégyenfoltja bizonyos lelkeket csak röviden érint, másokat tartósabban megpecsétel. Úgy képzeltem, az előző éjszaka eseményei szertefoszlattak minden naivan derűs elképzelést, amit a fiú a katonaélettel kapcsolatban táplálhatott. A kapott feladattól való félelme és undora nyilvánvalóvá vált, olyan sanda pillantásokat vetett a fogadóban tartózkodó többi személyre. Ayin a sarokban ült, írótollával egy nyitott főkönyv fölött. Megmosta az arcát, de összetapadt haja továbbra is ragacsos tüskékben meredezett. Az Özvegy a pultra támaszkodva éppen egy pohár pálinkát szopogatott. Nem tudtam, kifejezéstelen arca az unalom vagy a várakozás jeleit mutatja-e. Lilát állt a legmesszebb, a falnak támaszkodva, arcába húzott kapucnijával. Tudtam, hogy azon nyomban távozik, amint ez a találkozó kínzássá aljasodik, és hálát éreztem miatta. Tiler volt a legélénkebb: fel-alá járkált a széthasadt padlódeszkák egyetlen épen maradt szakaszán.

A történések lényeges részét már a múlt éjjel megtudtam tőle. A zsivány elmesélte, hogyan sikerült napok hosszú munkájával néhány, Athiltor felé tartó zsoldos bizalmába férkőzni. A szent város leírása egyezett azzal, amit az Özvegy megtudott a Király útján menekülőktől: akasztások és korbácsolások, tolvaj zsoldosok és rettegő lakosság. Egy teljes hét telt el, mire az Isteni Kapitány belső körébe tartozó egyik részeg számszeríjász elkotyogta a parancsnoka ravasz hadicselét, miszerint orgyilkosokat rejtenek el a Maleszit Ribanc legvalószínűbb pihenőhelyén az Athiltorba vezető úton. Felismerve, milyen közeli a veszély, Tiler megfojtotta a fecsegő számszeríjászt, ellopott egy paripát, aztán lóhalálában az útkereszteződéshez vágtázott. A gondolat, hogy mi történhetett volna, ha csak egy pillanattal később érkezik, remegést csalt a kezembe, miközben a vergundiaiak körében annyira közkedvelt görbe késsel játszottam. Ezt például a foglyom kezében találtuk, és a felháborodás jól kivehető csillanását láttam a szemében, ahogyan az ujjaim között forgó pengét nézte.

– Azt mondta – lassított Adlar, és nagyot nyelt –, hogy „öljetek meg, ha vagytok elég tökösek hozzá”.

– De még mennyire, hogy vagyunk elég tökösek hozzá, te kecskebaszó! – hördült fel Tiler, és a fogoly felé indult. – De neked nem lesz tököd, mire itt végzünk! Átadunk neki – bökött ujjával Ayinra. – Ő tudja, hogyan kell a magadfajtával bánni.

Fejcsóválva megkerestem a tekintetét. Tiler visszafojtott egy újabb mordulást, és folytatta a fel-alá járkálást.

– Ez egy érdekes fegyver – forgattam meg a pengét a kezemben. – Mi a neve? – A kést és a nyelét is ugyanabból az acéldarabból formázták, és a hét hüvelyk hosszú, dupla élű sarlóhoz csavart markolat tartozott, a markolatgomb helyén gyűrűvel. Láttam már, ahogy a vergundiaiak használat közben a gyűrűbe akasztják a mutatóujjukat. A kettős él vágásra és döfésre is alkalmas volt, míg a gyűrű megakadályozta, hogy a fegyver kihulljon a markukból.

– Trakieshnek nevezik, nagyuram – mondta Adlar.

– Trakiesh – ismételtem, és szememet a vergundiain tartottam, akinek összevert arca rángatózott a haragtól. – Ennek a szónak a késen túl is van valami jelentése?

– Az anyámnak is volt egy ilyenje – mondta Adlar. – Ő „lélekpengének” hívta. A vergundiaiak éretté válásukra kapnak egy trakiesht a klánfőnöküktől, de csak ha úgy ítéltetnek, hogy van lelkűk. Ők nem úgy gondolkoznak az ilyesmikről, mint mi, uram. A lelket el lehet veszíteni, vagy a gyengéktől és gyáváktól akár el is lophatják. A lélektelennek ítélteket száműzik. Ők úgy hiszik, a trakiesh képes beszívni mások lelkét, amellyel a fegyver tulajdonosának megnő az ereje a szellemországban, amikor Halál Anya eljön érte.

– Vadállati babonaság – mormolta Tiler.

– Vagy úgy… – tűnődtem, és a kés hegyét az ajkamhoz kocogtatva élveztem a vergundiai gyilkos tekintetét. Úgy ítéltem, egy szövetségi körülbelül ilyen haragot mutatott volna, ha egy pusztai oldalba hugyozza az oltárt valamelyik Mártír szentélyében. – Tehát – folytattam – feltételezem, hogy nagyon szeretné, ha visszaadnám neki ezt az izét.

Adlar óvatos pillantást vetett a fogolyra.

– Gondolom, uram. De igazából nem tudom.

– Akkor kérdezd meg.

A zsonglőr bólintott, és megszólította a vergundiait. A kérdés rövidre és tömörre sikerült, de sokkal hosszabb, fröcsögő kirohanást eredményezett. A pusztai férfi kivicsorított fogakkal és lángoló szemmel nekifeszült a kötelékeinek, és szitokszavak hada hagyta el a száját, amelyből egyetlen különálló szót sem sikerült kihallanom.

– Ez nemleges válasz volt, ha jól értem – érdeklődtem, amikor a vergundiai elhallgatott.

– Abból ítélve, amit ki tudtam venni belőle, a trakiesht csak csatában lehet elnyerni, és nem lehet alkudozni érte. Már a gondolat is sértő, hogy valaki megvásárolja vagy eladja.

– De önmagadat eladni nem az? Mindent összevéve nem szajha-e ő maga is? Hiszen pénzért adta el a testét.

Adlar hallgatott, és odafordulva azt láttam, hogy bocsánatkérőn hunyorít.

– A szajhára nincsen szó a vergundiai nyelvben, uram. Az ilyesmire nagyon… gyakorlatiasan tekintenek. Még ha értené is a kérdést, kétlem, hogy sértésnek venné. Ha ez volt az ön szándéka vele.

– Értem. Akkor, mivel a fajtája annyira szereti a gyakorlati megoldásokat, legyünk mi is gyakorlatiasak. Kérdezd meg, hogy tényleg meg akar-e halni, vagy szeretne kapni egy lovat, és elvágtázni innen további sérülések nélkül.

A járkáló Tiler hirtelen megtorpant, de egy pillantás elég volt tőlem, hogy magában tartsa kevésbé szerencsés felkiáltását. Adlar tolmácsolását követően újabb dühös kirohanásra számítottam a vergundiaitól, de ezúttal csak összeszűkült, gyanakvó szemmel nézett rám. Miközben ülő helyzetbe tornászta magát, rájöttem, hogy a vörösesbarna mocsok és a karcolások alatt egy több mint harmincéves ember arca rejtőzik. Ez egy veterán zsoldos volt, nem egy könnyen rászedhető ifjú. Egy ilyen ember talán nem fél a haláltól, de nem is áhítozza olyan lelkesedéssel, amilyet eddig mutatott. Továbbá azt sem hittem el neki, hogy egy szót sem ért a számvevő tiszt beszédéből.

– Ott voltál a Walvern-várban? – kérdeztem tőle, közvetlenül az arcába bámulva. – Sok vergundiait megöltünk ott. Ha jól emlékszem, úgy visítottak, mint a választási malacok, nem igaz, Tiler katona? – tettem hozzá, a vállam fölött hátravetve a kérdést.

– Inkább úgy, mint a macskák – szállt be a játékba Tiler. – Kegyelemért könyörögtek, amikor kinyírtuk őket.

A pusztai ember próbálta titkolni, de a szemöldökének egészen apró ráncosodása és ajkának utálkozó összeszorulása elárulta.

– Elég – mondtam, és feltartottam a kezemet, amikor Adlar nekilátott lefordítani. Üres mosollyal kihúztam két széket az összeborogatott bútorzat bozótjából. Leültem az egyikbe, és intettem a vergundiainak, hogy foglalja el a másikat.

– Ülj le! – dörrentem rá, mert továbbra is az oldalán feküdt, és gyanakvóan ráncolta a homlokát. – És akkor beszélhetünk úgy, mint férfi a férfival, ahelyett, hogy dühös gyerekeket játszanánk. Vagy… – Sokatmondón megpörgettem a kését. – Most azonnal véget vethetek ennek az egésznek.

A vergundiai mordult egyet, és feltérdepelt, majd lábra állt, s kihúzva magát, büszke daccal álldogált egy darabig, mire hajlandó volt letenni magát a székre.

– A lopott trakiesh csak balszerencsét hoz – mondta albermaine-i nyelven, de erős akcentussal. – Tudnod kellene ezt, ahlen-trahck.

Mivel nem úgy tűnt, mint aki meg fogja magyarázni ezt a nyilvánvaló sértést, fél szemöldökömet felhúzva fordultam Adlar felé.

– Az ahlen-trahck annyit tesz, „nő rabszolgája”, uram – segített a zsonglőr. – A klánok körében csak a férfiak lehetnek vezérek. Lenézik azokat, akik gyengédséget vagy tiszteletet mutatnak a nők iránt.

Nő rabszolgája – gondoltam, és elegendő igazságot találtam a kifejezésben ahhoz, hogy vigyort varázsoljon az arcomra. Ayinnak és az Özvegynek azonban kevésbé tetszett a dolog.

– Úgy, szóval rabszolgák vagyunk? – kérdezte az Özvegy, aki ellépett a pulttól, és megemelte rövid nyelű harci pörölyét. Akármennyire aggasztott a dolog, sokkal jobban megriadtam attól, hogy Ayin is letette a tollat, és a szilárd elhatározás jól ismert, lárvaszerű üressége jelent meg a vonásain.

Egy élethossznyi tapasztalattal a hátam mögött arra nézvést, mikor torkollik egy helyzet erőszakba, elharsogtam egy parancsot:

– Mindenki kifelé!

Lilát engedelmeskedett legelőször, és őt Adlar követte, aki nem is titkolta az arcára kiült megkönnyebbülést. Kénytelen voltam kemény pillantásokat vetni Tilerre és az Özvegyre, mire utánuk mentek, de Ayin csak ült tovább kifejezéstelen arccal, és a vergundiait bámulta.

– Rossz ember – jelentette ki az átható pillantásomra válaszul. – Látom rajta.

Elég általánosan értelmezte a „rossz ember” jelentését, de nem vontam kétségbe éleslátását. Akár félelmetes harcosnak ismerték, akár nem, az előttem ülő férfi egy állatias gazfickó volt. Mindenképpen hosszú bűnlajstroma lehetett, sok olyan vétséggel, amiért az Erchelnek kijáró sors járna neki. Ámde nekem háborút kellett nyernem, és ahogyan Tiler már sokszor bizonyította, még a gazfickóknak is lehetett haszna.

– Tudom – mondtam neki. – De a Hölgynek szüksége van rá.

A nőkkel szemben tanúsított lenéző modora ellenére a vergundiainak volt annyi esze, hogy kerülje Ayin tekintetét, miközben a lány az ajtóhoz ment, és csak azután szólalt meg, amikor az már kilépett a fogadóból.

– Tényleg hagyod neki, hogy férfiakat heréljen? – Úgy tűnt, mégiscsak volt valami, amitől ezek a pusztai népek még a halálnál is jobban féltek.

– Úgy beszélsz, mintha szerinted megakadályozhatnám, ha akarnám.

A vergundiai suttogott valamit, és olyan mozdulattal hajtotta le a fejét és tette össze megkötözött kezét, amit valamiféle szertartásnak néztem. Igazából csak annyit kell tennem, hogy heréléssel fenyegetem – vontam le a következtetést, aztán a csizmámmal megböktem a férfi lábát.

– Azt hiszem, eleget táncoltunk – mondtam. – Bérharcos vagy. Minden zsoldosnak van ára. Feltételezem, hogy az Isteni Kapitány igen nagy összeget ajánlott a Felkent Hölgy fejéért. Ugye tudod, hogy a biztos halálba küldött téged és a testvéreidet?

– Az ár megfelelt a kockázatnak – felelte. – A pap, aki egyedül maradt abban a ti ördögi városotokban. Mutatott nekünk egy láda aranyat. A Szövetségetek minden kincsét. Ünnepélyesen megígérte, hogy elküldi a klánjainknak, amikor hírt kap a… – dadogva elharapta a tiszteletlen megnevezést, amelyet éppen kibökni készült, és a szeme az ajtóhoz siklott, amelyen át Ayin látszott, aki lustán köveket dobált a hullahalomra – …a vezér asszonyotok haláláról. Egy ilyen kincs gazdaggá tehette volna a klánomat.

– Ezért jöttetek nyugatra, és áruljátok a tudásotokat? Hogy gazdagságot szerezzetek a klánotoknak?

Ez mintha őszintén meglepte volna.

– Mi másért? A klán a mindenünk.

– Még ha a pap nem is hazudott volna, most már nem kapnak aranyat a klánjaitok. Azonban… – Előrehajoltam, hogy lássa a szándékot az arcomon. – Még mindig van esély. Igazából megduplázom a pap ajánlatát. Elég aranyat kínálok ahhoz, hogy a pusztákra visszatérve megmentőként üdvözöljenek a kincsek miatt.

– Tudást akarsz. Hogy hová helyezi a kapitány a harcosainak nevezett hülyéket. Hogy milyen mélyre ássa értelmetlen árkait.

– Nem. Az én menyétképű barátom mindezeket már elmesélte. Tőled valami más kell nekem.

Az éjszakai sötétség baljós, fekete tüskévé változtatta Athil Mártír székesegyházát, amelynek csipkézett, támpilléres falain a városban lobogó tábortüzek villódzó árnyékai táncoltak.

– Legalább így nem veszítjük szem elől a célunkat – mondtam, és a mellettem kuporgó páncélos alakhoz fordultam. – Igaz, kapitány?

Dervan fiatalos vonásai összeugrottak a korom leple alatt, amit a vértjére és az emberei páncélzatára is felkentek. A Fletway folyó déli partját szegélyező hosszú fűben feküdtek. A Siltern sekély, de annál hosszabb mellékfolyója látta el a szent várost vízzel. A Felderítő Sereg teljes létszámban csatlakozott hozzánk, a fő hadtest százegynéhány gondosan kiválasztott önkéntesével, akik bizonyítottan rendelkeztek harci tapasztalattal. Összesen közel négyszáz katona, ami ahhoz nem volt elég, hogy bevegyünk egy körbeárkolt várost, legalábbis szokványos körülmények között. Szerencsére, ha az én köpönyegforgató vergundiaim eljátssza drágán megfizetett szerepét, ennyinek is bőségesen elegendőnek kellett lennie.

A menetoszlop aznap délután Athiltortól megfelelő csapástávolságba érve azonnal tábort vert, amely széles félkörben nyújtózott keleti-nyugati irányba. Az utasításoknak megfelelően egészen úgy nézett ki, ahogyan egy ostromra készülő hadseregnek kell. Fákat vágtak ki a közeli erdőből, állásokat ástak, és mindezt a kalapálás kakofóniája kísérte, amely az ostromgépek összeállítását hirdette. Az alkonyat első jelére Dervan katonáival és a saját bővített századommal elindultunk, és széles körben megkerültük a város nyugati peremét. A folyóhoz érve lehuppantunk a hosszú fűbe, és kúszva tettük meg azt a néhány száz métert a folyópartnak tolt és védvonalat alkotó földsáncokhoz. Mind Tilertől, mind a köpönyegforgatótól tudtam, hogy az Isteni Kapitány itt állomásoztatja zsoldosainak nagy többségét, hiszen a sík vidék a legvalószínűbb támadási pontnak kínálkozott, de egyben a legjobb vadászterületet is adta az íjászoknak.

Megtámadni az ellenség legerősebb védelmi vonalát szembement minden katonai logikával, amit valaha is olvasmányaimból vagy egyéb helyekről felszedtem. Sokkal többre vezetett volna ostromgyűrűt vonni a város köré, és a megadásig éheztetni a Tanács Seregét. Azonban mivel a menetoszlop napról napra veszített a haderejéből, és közelgett a tél, hamar pontot kellett tenni az ügy végére. Sokat kockáztattam ezen az éjszakán egy áruló bérenc ígéretére alapozva, amit Wilhum nem is mulasztott el a szememre vetni.

– Ha kudarcot vallunk, minden elveszett – mondta a rövid tanácskozás alkalmával Evadine-nek, mielőtt útra keltem volna. – Ez a Thessil bizonyára tudni fogja, hogy az összes pénzünket egyetlen rossz lapra tettük fel. Nem késlekedik majd a kitöréssel, hogy végezzen velünk.

– Semmiféle kudarc nem lesz, Wil – jelentette ki Evadine békés mosolykíséretében. – Alwyn terve észszerű, és teljesen megbízom benne. Készítsd a lovasaidat, és trombitáld össze a híveket! Szólni fogok hozzájuk.

A prédikációnak csak az elejét kaptam el, mert közben elindultunk, de Evadine hangját ismét átitatta az a különös tónus, amely minden hallgatójának azt üzente, egyedül hozzá beszél. A hadjárat egybegyűlt harcosai elragadtatott, áhítatos tömegként álltak, miközben megáldotta őket a szavaival. Ha nem vagyok olyan mélyen rabja a nő iránt érzett egyéb jellegű rajongásomnak, talán észrevettem volna, hogy tátott szájú, bámuló arcuk mennyire hasonlít a részegéhez, akit hirtelen megkínálnak a régóta nélkülözött itallal. Sokak számára a prédikáció lesz az egyetlen jutalom azért, hogy mérföldeket meneteltek az ő nevében. Ennek ellenére tudtam, hogy a legtöbben, ha nem is mind, mérhetetlenül gazdagnak érzik magukat, amiért hallhatták a Felkent Hölgyet beszélni ebben a jó szerencsét ígérő pillanatban.

– Nem kértem mindezt – kezdte Evadine. – Nem áhítottam. A Szövetség egyetlen igaz híve sem kívánhat ilyen körülményeket. A kínszenvedéssel rokon szégyent érzek, amiért háborút hozok éppen erre a helyre. De olyan kín ez, amelyet elviselek a Mártírok példájának és a Szerafilok kegyének szolgálatáért. Most pedig meg kell kérdeznem, ti milyen terhet vagytok hajlandók elviselni…

A többi a semmibe veszett, ahogyan a Bolondok Reménysége névre keresztelt különítményemet olyan küldetésre vezényeltem, amely nagyon is lehetséges, hogy öngyilkos vállalkozásnak bizonyul majd. A hamarosan kirobbanó éljenzés nyilvánvalóvá tette, hogy a Felkent Hölgy ismét bizonyította: még csak erőlködnie sem kell, és képes a szolgálatkész áldozatig hevíteni a nyáját.

– Ne feledd – figyelmeztettem Dervant, miközben az előttünk húzódó néma halmok közül vártuk a jelt –, a Tanács Seregének nem minden katonája zsoldos. Néhányan hajlíthatatlan tiszta hitűek, és örömmel meghalnának az ügyért. Ha ellenállással találjátok szemben magatokat, ne kíméljétek őket! Az a fanatikus, aki ledobja a kardját, valószínűleg ugyanolyan hamar fel is kapja, amikor már hátat fordítottál neki.

A fiatal kapitány homloka még mélyebben ráncolódott, és nemtetszést olvastam ki fekete ajkának ívéből.

– Azt akarod, hogy hagyjam figyelmen kívül a háborús szokásokat, uram?

– Háborús szokások – elfojtottam egy kacajt, és a fejemet csóváltam. – A hercegné elhitette velem, hogy jócskán kivetted a részedet a csatározásokból, uram. Ha így van, mostanra már megtanulhattad volna, hogy a szokásokat legjobb az udvarokban és a tánctermekben hagyni.

– Én nem így látom – ellenkezett Dervan. – A becsületem nem fogom beszennyezni gyilkossággal, és az embereim által sem.

Rásandítottam, és nem voltam képes magamban tartani a kíváncsiságomból születő kérdést:

– Pontosan hol talált rád?

A kapitány megdermedt.

– Lorine hercegné végtelen kegyelméből leereszkedett hozzám, és volt olyan jó, hogy elismerte az Árulók Mezején nyújtott szolgálataimat.

– Ahol emlékeim szerint a néhai herceged boldogan osztogatta a halálos ítéleteket a foglyokra. A fejek lecsapásából te is kivetted a részedet, kapitány?

Kivicsorította a fogát, és a válasz lassan, rekedten tört fel belőle, ami sebesen fogyatkozó türelmet sugallt.

– Nem vettem ki.

Talán tovább is kötekedtem volna, de a földsánc tetején megjelenő lángoló fáklya véget vetett a szórakozásomnak.

– Nos – mondtam, guggolásba emelkedve. – Most bőven lesz alkalmad a gyakorlatban is próbára tenni az elveidet. Rendezd ék alakzatba a századodat, és amint kiérünk az árkok közül, a déli védműveket célozzátok!

– Ismerem a tervet – csattant fel, aztán gúnytól csöpögő hangon hozzátette: – Uram.

– Akkor menj, és csináld!

Elindultam előre, megérintve a felderítők és veterán önkéntesek vállát, aztán megtorpantam Lilát mellett. Próbáltam erősködni, hogy ne vegyen részt az éjszakai feladatokban, de ezúttal nem lehetett eltántorítani.

– Érted a feladatodat? – kérdeztem caerith nyelven.

– Megkeresem az épületet a könyvekkel – emelte fel az íját. – Őrködöm felette.

– És? – tettem hozzá, és odabólintottam a tucatnyi íjásznak a háta mögött. A hadjáratból vett orvvadászokból és vadászokból álló csapat mind ügyesen bánt az íjjal, de egyik sem annyira, mint Lilát.

– Ezekkel az Ischlichenekkel maradok – felelte vállat vonva. Nem tetszett neki a gondolat, hogy veszély idején távolabb legyen tőlem.

– A könyvek fontosak – mondtam neki. – Senki másra nem bíznám ezt a feladatot.

Kétkedő vigyort kaptam tőle, mielőtt továbbmentem volna, hogy elfoglaljam helyemet a szövetségi különítmény élén. Az Özvegy volt a jobbomon, Tiler a balomon, Pörge Adlar pedig mögöttem. A zsonglőr nem érezte magát kényelmesen talált páncélingében, folyamatosan tekergőzött és a gallért húzkodta kidörzsölt nyakán. Elmondta, hogy a karddal nem tud bánni, ezért egy vaskos szekercével fegyvereztem fel, és félreérthetetlen utasításokat adtam neki az éjszakára a feladatát illetően:

– Csak annyi a dolgod, hogy őrizd az életemet. Egy méternél messzebbre ne kóborolj el mellőlem! A késeiddel tartsd kordában az ellenséget, a szekerce csak akkor kell, ha elfogynak a pengék.

Beleegyező mosolyán látszott, hogy émelyeg, ám meglepett vele, hogy sikerült nem elhánynia magát a menetelés vagy a várakozás alatt. A parancsnokságom alatt álló többi katona laza nyílhegy alakzatot vett fel. Szokványos könnyű, de tartós ruházatunkat a csatában használatos páncélból, lapvértből és megerősített bőrvértből álló, össze nem illő készletekre cseréltük. Dervanhoz hasonlóan én is korommal kentem be a saját páncélomat, és a szíjakat bezsíroztam, hogy ne nyikorogjanak. Egyik-másik mégis halk nyiszorgást hallatott, ahogy elindultunk.

A földsáncokig vezető kétszáz lépésnyi, futva megtett távolság sokkal hosszabbnak tűnt. Minden, a tervbe vetett bizalmam ellenére bevallom, egész úton azt vártam, hogy a védművekből bármelyik pillanatban nyíl- és lövedékzápor repül az égre. Aztán amikor közelebb jutottunk a dombokhoz, a félelmem helyére az a gyanú költözött, hogy mire felkapaszkodom a sáncra, ott találom majd Danick Thessilt az egész seregével egyetemben.

Szerencsére jól mértem fel a vergundiait, mert őmohóságát ott találtam a magaslaton, tucatnyi pusztai társával együtt. Kurta biccentéssel üdvözölt, miközben a meredek lejtőn másztam felfelé, és végignéztem a húsz tanácsi katonán, akik holtan hevertek az árkok között a túloldalon. Néhányuk elvágott és feltárulkozó torokkal feküdt, mások még mindig párafelhőket fújtak az éjszakai levegőbe. Voltak, akikből nyilak meredeztek. Néhány másodperc alatt végezhettek velük még azelőtt, hogy a köpönyegforgató meglengette volna a fáklyáját. A vergundiaiak mellett mások is várakoztak itt: további zsoldosok és néhány tanácsi katona, akik feszült bizonytalansággal álldogáltak.

– Nem mindenki akart csatlakozni – magyarázta a kétkulacsos, és kezével a holttestekre intett.

– Hányán őrzik a székesegyházat? – kérdeztem, és visszafordulva láttam, hogy Dervan csapata lassan eléri a sánc alját.

– Talán ötvenen. Az Isteni Kapitány összeszedte a többit, és a déli védművekre vitte őket. Ideges lett a vezér asszonyod nyivákolásától.

– A pap?

– A katedrálisban – vonta meg a vállát a vergundiai. – Amennyire én tudom.

– Szedd valamiféle rendbe ezt a csapatot, és kövess engem. Meg kell szórnotok az őröket a székesegyház lépcsőjén.

– A megállapodás az volt, hogy beengedünk titeket. Nem az, hogy harcolunk is.

– És ha kell a fizetség, akkor segítesz elfoglalni a katedrálist. Hacsak nem akarod a véletlenre bízni, hogy vajon kifosztják-e, amikor az egész város elesik.

Néztem, ahogy Dervan kapitány átvezényli századát a dombon, és felfejlődnek a túloldalon. A tapintatlan tanácsiak csoportja csak tátotta a száját, ahogy a hercegi katonák hirtelen felbukkantak közöttük. Miután a vergundiaiak nyilakat lőttek néhányba, a többiek azonnal menekülőre fogták. Elégedetten néztem, ahogyan megmásszák a sáncot, és inkább eliszkolnak a sötétségbe, mintsem, hogy riadójukkal felverjék a várost. Ha Thessil többi regrutája is ilyen hűséges, ez az egész sokkal hamarabb véget ér, mint remélni mertem.

Dervan minden további késlekedés nélkül, sebes menetben vezette jól rendezett alakzatát a déli védművek felé, miközben tisztes távolságot tartottak a földsáncok külső karéjától. A távolból, a városból tompa, ám egyre növekvő lárma ütötte meg a fülemet, ami azt jelentette, hogy a Felkent Hölgy hadjáratának lelkes tömege éppen most veti rá magát Thessil árkaira. Tudtam, hogy sokan már az első összecsapásban elesnek, és elhessegettem a halott és megcsonkított testek kupacainak felvillanó képét. Szükséges figyelemelterelés – bizonygattam magamnak, de a gondolatra keserű íz támadt a számban.

– Felfejlődni! – kiáltottam, miközben lefutottam a lejtőn, és átugrottam a hullákkal telt árkokat. A Felderítő hadtest újra felvette nyílhegy formációját, és egyenletes futásban indultunk a székesegyház felé. Tekintve, hogy a város most ádáz támadás alatt állt, feltűnően kevesen akarták utunkat állni. Azok a tanácsi katonák és zsoldosok, akik észrevették az előrenyomulásunkat, döbbent csendben követték szemükkel az utunkat, és gyakran bölcsen úgy döntöttek, hogy inkább mentik az irhájukat. Néhány, náluk kötelességtudóbb lélek riadót kiáltozott futás közben, és persze, amint az elkerülhetetlen, a botor merészséggel és esztelen hitbuzgalommal eltelt lakosok megpróbáltak megküzdeni velünk.

– Te hülye vén barom! – hördült fel Tiler, és levágott egy sovány, ősz hajú fickót laza láncingben, aki megpróbálta elállni az utunkat, alabárdot lóbálva, amelyhez sem tudása, sem ereje nem volt. A fanatikus öregember visított, amikor Tiler szablyája elmetszette védelem nélkül hagyott lábát, aztán ordítása a Mártírok tekercseinek rekedt kántálásába fulladt, amikor otthagytuk a sebeire tapasztott kezével. Néhány méterre onnan egy számszeríjlövedék repült ki fütyülve a félhomályból, és szikrát vetett az egyik veteránunk sisakján. A katona megtántorodott, de nem esett el, és a szárnyakon szaladó vergundiaiak válaszképpen megeresztettek egy sortüzet. Erőfeszítésüket siker koronázta, ugyanis sikoly jelezte, amikor a láthatatlan támadó megkapta a neki szánt jutalmat.

Amint arra számítani lehetett, a székesegyházhoz közeledve az ellenállás felerősödött. Elveszítettünk egy felderítőt egy lövedékfelhőben, és át kellett vagdalkoznunk magunkat a sebtében felállított tanácsiak húszfős vonalán. Riadalom nélkül, szemből fogadták a rohamot, de a rá következő csetepaté kíméletlenségétől sokan elmenekültek, fél tucat emberüket – rángatózót és mozdulatlant egyaránt – maguk mögött hagyva.

– Ideje megkeresni a fizetségedet! – kiáltottam oda a vergundiai köpönyegforgatónak, amikor megpillantottam a székesegyház lépcsőjét. Kétsornyi alabárdos várakozott rajta, mind jelentősen jobb páncélzatban, mint akikkel eddig szembenéztünk. Az első sor a lépcső alján, a második a tetején, köztük néhány számszeríj ássál. Összesen körülbelül ötvenen lehettek, és a vérbeli katonák szép, rezzenéstelen fegyelmével helyezkedtek el. Biztosan éreztem, hogy ezek Danick legjobb emberei.

Lefékeztem a századomat, mire a vergundiaiak nekiláttak a munkájuknak. Kényelmes pontossággal lődöztek a szaruíjaikkal. A tanácsi katonák becsületére legyen mondva, mozdulatlanul tűrték az első néhány sortüzet, még akkor is, ha öten rögvest összeestek, nyílvesszőkkel a páncéljuk réseiben. A számszeríj ászok válaszsorozata kettőt levágott az enyémek közül, mielőtt a pusztaiak rá következő sortüze újabb néhány tanácsit leterített volna. Az ezután érkező nyíleső kilőtte a számszeríj ászok nagy többségét, miközben azok a fegyverük újratöltésével foglalatoskodtak, ami ékesen bizonyította, mennyivel előnyösebbek az íjak a tanácsiak fegyvereivel szemben rövid lőtávolságból. Ebben a pillanatban akárki is parancsolt a védőknek, rájöhetett, hogy botorság mozdulatlan sorban várakozniuk. Felhangzott egy kiáltás, és az alsó sorban álló katonák felemelt alabárddal rohamra lendültek.

– A Hölgyért! – kiáltottam el magamat magasra emelt hosszúkarddal, és a felderítők és katonák a hátam mögött hasonlóan heves indulattal válaszoltak a kiáltásra, majd követtek engem. Minden ütközetben eljön az a pont, amikor a rend fenntartására tett kísérletek másodlagossá válnak, és a kaotikus tülekedés az egyetlen életképes megoldás.

A hosszúkardom találkozott az utamat elálló alabárdos pengéjével, amelyet félreütöttem, majd megpördülve a fickó nyakára vágtam. A sisak és a mellvért közti résre céloztam, de a tarkóját találtam el, és a találkozó fém zaja különös harangkonduláshoz volt hasonlatos. A csapástól az alabárdos megszédült, mire az Özvegy a harci pörölyével péppé lapította a férfi védtelen állát. Egy másik tanácsi a válláig emelt fegyverrel jött nekem, és az arcomat célozta a hegyével. Ahogy félrerántottam a fejemet, mindössze néhány hüvelykkel került el, és éreztem a sebesen mozgó tárgy szelét a fülemen. A rohamozó alabárdos gurgulázva tántorodott hátra, mert Pörge Adlar egyik kése a torkába fúródott.

Jobbra-balra szeletelve átnyomakodtam a néhány megmaradt ellenfél között, egészen a katedrális lépcsőjéig. Az alabárdosok második hadsora is futva jött lefelé, hogy megállítson minket, de többen holtan rogytak össze, amikor a vergundiaiak újabb sortüzet eresztettek útjára. Az ellenségeink megfogyatkoztak, és a soron következő csetepaté rövidnek, ha mégoly véresnek is bizonyult. Thessil Tanácsi Seregének kisszámú elitje igen eltökélten küzdött, és mindegyik legalább egyet levágott a sajátjaim közül, mire a pengéink odatűzték őket a lépcsőre. Néhányuk számos sérülése ellenére is tovább harcolt, például egy köpcös férfi, aki alabárdja törött szárával is hadonászott, pedig már vér fröcskölt elvágott nyakából.

– A Maleszit Ribanc szolgái… – zihálta vörös permet kíséretében, amikor Tiler szablyája végül elintézte.

– Kussolj, te eretnek fasz! – mordult fel Tiler, és pengéjét a haldokló hasába tolta. – Ti vagytok azok! – Haragosan meredt a tanácsi elkerekedő szemébe, miközben ledöntötte a lábáról, és mélyebbre fúrta a pengét. – Ti szolgáljátok a Malesziteket, nem mi! Hallod?

Adlar ezen a ponton elveszítette a gyomrával vívott csatát, és a tartalmát az imént levágott ellenfele holttestére ürítette.

– Tiler! – kiáltottam oda a zsiványnak, aki éppen kirántotta a szablyáját a hullából. – Vidd el a katonáink felét, és kutassátok át a kertet és a hálótermeket! Ha Ragyogókat vagy rangidős papokat találtok, gondoskodjatok róla, hogy bántalom nélkül megérjék a hajnalt.

A vergundiaiakhoz fordultam, és azt láttam, hogy a korábbi foglyom a mohóság és feszült gyanakvás keverékével néz engem.

– Be ne tegyétek a lábatokat a kápolnába! – mondtam nekik, és a székesegyházra mutattam. – Az ereklyéket és egyéb kegytárgyakat nem vihetitek el. Egyébiránt szolgáljátok ki magatokat!

Már azelőtt a lépcsőn termettek, hogy befejezhettem volna a mondatot. Nem volt kétségem afelől, hogy mire megpirkad, több, feltételezhetően isteni szövetségi kincsnek lába kél, de nem nagyon érdekelt a dolog. A hit nem az aranyban és a tárgyakban rejlik – mondta mindig Sihlda. – Hanem a szívben és a lélekben, de azokat sem ellopni, sem meghamisítani nem lehet.

– Pörge uram! – fordultam a zsonglőr felé, aki még mindig a lába előtt heverő, hányással borított hullát bámulta. Egy olyan gyermek arckifejezésével nézett fel rám, akit szörnyű kihágáson kaptak. – Kövess, kérlek! – Elindultam felfelé a lépcsőn. – És ne feledd a késedet!

Hatodik fejezet

A székesegyház belseje félhomályba veszett, amelybe éles szögű, többszínű foltokat vetett a megannyi festett üvegablak. A fáklyák meggyújtatlanul ültek a falikarokban, és még egy árva gyertya sem pislákolt a falmélyedésekben és gyertyatartókban. A csizmáink lármásan kopogtak, ahogy a nagy, boltíves bejárattól eljutottunk a főkápolna magas mennyezetű terébe. Ott egyetlen alak térdepelt az oltár előtt. A márványlapon különböző méretű aranydobozkák zsúfolódtak sűrű rendben.

Végigfutottam az üres padsorokkal szegélyezett folyosón, és egyre gyorsabban szedtem a lábamat, mert rájöttem, kicsoda ez az imádkozó személy. Arra számítottam, az elfogása órákba fog telni, és át kell majd kutatni az óriási épület minden rejtett zugát, ha egyáltalán itt találjuk valahol. Ehelyett itt térdepelt előttünk, lehajtott fejjel és mozdulatlanul, szemlátomást a sorsával megbékélve.

Néhány lépésnyire tőle megtorpantam, és feltartott kézzel megállítottam a többieket is.

– Nézzetek be a sekrestyébe és a kriptába, hátha bujkál ott valaki! – utasítottam őket, majd, amikor a szövetségi katonák elsiettek, jeleztem az Özvegynek és Adlarnak, hogy maradjanak, ahol vannak.

A kardomról vér csöpögött a díszes, ősi mozaikokra, miközben megtettem a maradék néhány lépést az oltárig. Közeledtemre a térdeplő alak nem fordult meg, ami még vadabb lángolássá fűtötte a haragomat. Egyszerű papi gúnyában volt, és amikor kilátszó nyakára néztem, felbukkantak az Iszonyat Erődjéből magammal hozott emlékek. Amikor lassan felemelte a fejét és beszélni kezdett, a hangja tompán és akadozva szólt, mintha fájdalmai volnának, de nyoma sem volt benne az általam annyira várt és áhított félelemnek.

– Mondd meg nekem, írnok – kezdte Arnabus az oltár felé biccentve –, láttad-e valaha a saját szemeddel Athil Mártír ereklyéit?

Semmit sem feleltem, de nem állhattam ellen a késztetésnek, hogy hívogató nyakáról a márványemelvényen sorakozó, fényes ereklyetartókra emeljem a tekintetemet. Mindegyik ajtaja nyitva állt, és szent tartalmuk beleveszett a kivilágítatlan teret uraló árnyékokba. Több is volt ott, mint amennyi az elképzeléseim szerint létezhet, és felvetődött bennem az istenkáromló gondolat, hogy talán elegendő testrész van itt akár két teljes Athil Mártír összeillesztéséhez is.

– Ezek a Szövetség birodalmának legszentebb tárgyai – folytatta Arnabus bosszantóan higgadt hangon. – A Mártírok példájának szolgájaként te nem érzed úgy, hogy le kell térdepelned előttük, ahogyan én is teszem? Az, ott… – emelte fel a kezét, és reszketeg ujjal egy magas, keskeny dobozra mutatott az oltár szélén – Athil Mártír combcsontja. Mellette – ujja egy kevésbé feltűnő ládikára siklott – a bal lábának kisujja. Háborúkat vívtunk, hogy megszerezzük ezeket a kincseket, és te mégsem mutatod ki hódolatodat előttük. Miért?

Semmit sem szóltam, hanem továbbra is Arnabusra fordítottam a figyelmemet. Láttam, hogyan szorítja egyik kezét a hasára, a köntöse labdává gyűrt részéhez. A térde alatt a csempén sűrűn folyó, terjedő tócsa sötétlett.

– Nézeteltérésem támadt a nagyra becsült kapitányommal – magyarázta Arnabus. Elmosolyodott, de láttam a fájdalmat keskeny, sápadt arcán. – Kiderült, hogy nem veszi félvállról a kritikát.

Ekkor kiveszett belőlem a harag. A megtorlás régi, ismerős vágya, amely az életem nagy részét vezérelte, gyenge csiklandássá enyhült. Erős gyűlöletet éreztem ez iránt az ember iránt, de ezzel a megsebzett, megtört alakkal szembesülve a vérszomjam alábbhagyott.

– Végezzen a nyomorulttal, uram – tanácsolta az Özvegy. – Vagy hadd csináljam én! Tartozunk ennyivel Favágónak és mindazoknak, akiket ma éjjel elveszítettünk.

– Miért ölném meg, amikor még annyi mindent mesélhet nekem? – feleltem. – Kell lennie egy gyógyítónak a papok között, akiket Tiler kihajtott erről a helyről. Keressetek egyet!

– Sajnos, testvér… – nyekeregte Arnabus –, kétlem, hogy volna… időm tovább társalogni. – Előredőlt, és a fejét letette a márványoltár peremére, mintha csak valami párnára hajtaná le.

Leguggoltam mellé, és ezernyi kérdés zümmögött a fejemben, de csak egyetlenegyet tudtam megfogalmazni:

– Miért? Szövetkeztél egy félőrült, lázadó törvényen kívülivel, zsoldosokat béreltél fel, akikben tudnod kellett, hogy nem bízhatsz. Ez az egész mindig is reménytelen vállalkozás volt. Tehát miért?

Arnabus válasza suttogásként jött, de a hanglejtésében ismerős csipkelődés lakozott.

– Tudod te, miért… Írnok. Így tett… a nővérünk is. Talán most majd… – Összerándult, aztán véres masszát köpött ki, és reszketeg levegőt vett, hogy beszéljen: – Jobb szívvel fog… emlékezni rám.

– Ezt az egészet csak azért csináltad, hogy elnyerd a Zsákbanya kegyeit? Kínzás, gyilkolás, háború? Neki ehhez semmi köze.

Olyasféle hang jött az ajka közül, amelyben nyögés és sóhaj keveredett.

– Már elfelejtettem… milyen fiatal is vagy. Még mindig olyan… ártatlan. – Gyengén megrezdült a keze, közelebb intett magához. Amikor feléje hajoltam, a vonásai megkeményedtek, és a szavak egy olyan ember erőltetett, reszelős hangján szóltak, aki nyomatéket akar adni végső mondandójának. – Te is tudod, hogy micsoda Evadine Courlain, írnok. Még akkor is, ha magadnak sem akarod beismerni. Még nem. A nővérem egyszer megjósolta, hogy így lesz… hogy meg kell várnunk a te… – Arnabus ajka mosolyra görbült – …megvilágosodásodat. Mint mindig, akkor sem hallgattam rá. Azt hittem, ha megállíthatjuk… akkor a nővérem újra szeretni fog engem.

A mosoly lehervadt és pislogás nélkül nézett a szemembe.

– Az Isidor-kódex… Írnok. Ott keresd a… – régi, gunyoros elméssége felvillant az arcán – …megvilágosodást.

Azt hittem, hogy akkor meghal, de ennek az embernek mindig is az volt a szerepe, hogy felbosszantson. Így hát ahelyett, hogy békésen távozott volna a jól megérdemelt elmúlásba, Ragyogó Arnabus beszívott egy utolsó légbuborékot a tüdejébe, és a nyakát nyújtogatva a társaimhoz intézte a szavait.

– Most pedig – mondta nekik egy hangos, kínnal teli hörgés kíséretében –, azt hiszem, fel kell világosítanom a barátaidat Evadine Mártír feltámadásának valódi történetével kapcsolatban. Tudjátok… gyermekeim… egyáltalán nem a Szerafilok munkálkodtak ott…

A kardom elegendő erővel sújtott le ahhoz, hogy nemcsak a nyakát vágta el, hanem kicsípett egy jókora darabot az alatta lévő márványból is. Állítólag a rongálás nyomát még mindig nem javították ki, és ma is látható. Arnabus vére beszivárgott a kő erezetébe, és a végzetét örökké jelezni fogja a sötét, háromszög alakú csorbulás az egyébiránt tökéletes márványban.

Lehajoltam, és felvettem Arnabus köntösének a végét, aztán beletöröltem a hosszúkardomat.

– Maguk kerten maradjanak itt – hagytam meg az Özvegynek és Adlarnak. – Vigyázzanak, nehogy a pusztaiak elvigyék az ereklyéket! Hamarosan visszajövök.

Elindultam a padsorok között, de az Özvegy éles kérdésére megtorpantam.

– Hogy értette ezt? – Hátrapillantottam, és azt láttam, hogy a vonásai faggatózó szemöldökráncolásba rendeződtek. – Amit a Felkent Hölgyről mondott. Hogy micsoda ő és a feltámadása.

A pillantásom sebesen a zsonglőrre siklott, aki szerencséjére éppen elborzadva és lenyűgözve meredt Arnabus fejét vesztett holttestére és az ereklyegyűjteményre.

– Csak egy haldokló örült zagyválása volt – mondtam a nőnek. Gondoskodtam róla, hogy a tekintetünk találkozzon, mielőtt lassan hangsúlyozva hozzátettem: – A legjobb lesz elfelejteni és soha többé szóba sem hozni.

Juhlinát azonban nem lehetett megfélemlíteni – valójában nem is hittem, hogy képes még egyáltalán félelemre –, ezért viszonozta szúrós pillantásomat. Ám semmi egyebet nem szólt, miközben kimasíroztam a kápolnából.

♦

A puszta erőszaknak és az akaraterejének köszönhetően Danick Thessil-nek sikerült túlélnie az éjszakát. Olyan példája volt ez a háborús vitézségnek és kíméletlenségnek, amelyet a katonái látványosan képtelenek voltak utánozni. Miután Ayin végzett a veszteségek összeadásával, nyilvánvalóvá vált, hogy az Isteni Kapitány serege belülről többnyire üres képződmény. A zsoldosok nagy része azonnal elszelelt, amint Evadine az árkokba terelte a hadjáratot. A tanácsi katonák többsége, akiket akaratuk ellenére soroztak be a környező falvakból, ugyanilyen sebesen letette a fegyvert, és irgalomért könyörgött. Ennek ellenére Thessilnek sikerült egy időre feltartóztatni az előretörést. Összeterelte legfanatikusabb híveit a központi földsánc tetejére, és két támadást visszaverve talán egy harmadikat is kivédett volna, ha Dervan Kiválasztottai meg nem jelennek, hogy hátulról rajtuk üssenek. Amikor már az utolsó katonáját is levágták, Thessil fennmaradt a dombtetőn, és egyik kezében karddal hadonászott, míg a másikban magasra tartott egy lobogót. Kupa és láng szerepelt rajta, ami, mint később megtudtam, a Református Tiszta Hitűek Szövetségének nevezett egység címere volt. Felteszem, a Szövetség történetének egyik legrövidebb frakciójaként él tovább az emlékezetben. Evadine megtiltotta az íjászainak, hogy leszedjék Thessilt, és megparancsolta, hogy ezt a legrosszabb fajta eretneket furkósbotokkal verjék le a földre, majd ott kötözzék és béklyózzák meg, mint egy betörni való lovat.

Hajnalra az egész város a kezünkre került, legalábbis az, ami maradt belőle. A Fjord Gelden és Alundiában szemtanúja voltam az ostromban elesett városok sorsának, és bár ez a zűrzavar szövetségi buzgalomból született, Athiltor sem képezett kivételt. Tűz rohant végig a közemberek lakta házsorokon, és mindent elemésztett odabenn, többek között azokat a városiakat is, akik a pincéjükben kerestek menedéket. Másokat, akik elég ostobák voltak ahhoz, hogy kimerészkedjenek, vagy a lángok kergették el otthonukból, vagy a Felkent Hölgy vitézei mészárolták le az utcákon. Amikor megkapták a Hölgy isteni pártfogásának megmásíthatatlan bizonyítékát, a katonai rend, amelyet én és Wilhum próbáltunk beléjük verni a menetelés során, egy szempillantás alatt semmivé lett, és a katonák csőcselékké váltak. A székesegyházat elhagyva kénytelen voltam közbelépni, mert az ostromlók egy csoportja éppen az elfogott női Esdeklők talárját szaggatta. Kínzóik szándéka nyilvánvalóan látszott vad és ádáz ábrázatukból, amelyre a csata mocska mellett kiült a legyőzőitek feletti uralkodás vágya, ami a győzelem következményeként éled fel a támadókban. A tekintélyem ezúttal elegendőnek bizonyult, hogy megakadályozzam a bűntettet, amelyet elkövetni készültek, és részben még az őrületüket is szétoszlattam. Elrendeltem, hogy a félig levetkőztetett papnőket vigyék a székesegyházba, aztán álljanak őrt a lépcsőn, és a legsúlyosabb büntetést helyeztem kilátásba arra az esetre, ha kiderülne, hogy nem sikerült engedelmeskedniük a parancsomnak.

Egyéb borzalmakkal is szemközt találtam magam, miközben Evadine keresésére indultam. Volt, amit megakadályoztam, volt, amit viszont nem tudtam. Minél nagyobb lett a dühöngők csoportja, annál valószínűbbnek látszott, hogy ellene fordulnának annak, aki megzavarja a szórakozásukat.

Láttam, ahogy több kisebb szentélyt lángok emésztenek, de némi megkönnyebbüléssel nyugtáztam, hogy a Szövetségi Könyvtár Lilatnak és kisszámú íjászcsapatának őrizete alatt egyelőre ép és sértetlen. Ezen az éjszakán legalább nem ismétlődik meg a történelem elleni bűntett, amikor az ascarliaiak elfoglalták Oversahlt.

Evadine-re a dombtetőn találtam rá, ahol Thessil alakította ki az állását. A Hölgy háttal állt a lángoknak, és a fejét különös szögben tartva nézett le az Isteni Kapitányra. A megkötözött kezű és lábú férfi a földön vergődött, és dacos káromkodások özönét zúdította elfogójára. Elgondolkodtatott, vajon miért nem érezte úgy Evadine, hogy fel kell peckelnie a száját.

– Gyáva ribanc! – Thessil fogai fehéren villantak koromtól és alvadt vértől fekete arcában, és a szeme fénylett kiáltozás közben. – Oldozz el, és verekedj meg velem, te kurva! Meglátjuk, kinek jár ki az isteni kegy! Hadd tudja meg mindenki, hogy hamisak az állításaid!

– Piszkos korcs! – mordult fel a hadjárat egyik őrmestere, és véres alabárdját magasra emelve, elsötétülő arccal lépett ki a bámészkodók sorából.

– Nem, jó katona! – Evadine mosolyogva, egy legyintéssel visszaparancsolta a fickót. – Kérlek, ma éjjel többet már ne mocskold be a fegyveredet! Főként ne egy ilyen gonosz lélek vérével!

– Bemocskolni, mi? – Thessil éles kacajt hallatott. – Ez a némber mocskol be mindannyiótokat, kibaszott idióták! Hát nem látjátok, hogy micsoda? Ez nem Mártír! Mindenkit elátkoz a hazugságaival! – Lázas tekintete rám szegeződött, ahogyan felértem az emelkedőre, és meglepetésemre lecsillapodott kissé. – Írnok – mordult fel, és visszahanyatlott a kötelékeibe. – Ha még tanúsítasz bármi tiszteletet az iránt, amit Deckin tanított neked, itt helyben levágod ezt a ribancot.

– Egyszer megmutatta nekem, hogyan vághatom ki egy ember nyelvét úgy, hogy ne fulladjon meg a saját vérétől – feleltem. – Ezért hát azt tanácsolom, fékezd a sajátodat, kapitány. – Evadine-hez fordultam, és meghajoltam. – A székesegyházat elfoglaltuk, úrnőm. Minden ereklye biztonságban van. A könyvtár szintén ép, és őrizet alatt áll.

Evadine bizonytalanul bólintott, és kérdőn felhúzta az egyik szemöldökét.

– Arnabus?

– Halott – billentettem a fejemet Thessil felé. – Úgy tűnik, ez tette. – Ez persze hazugság volt, de nem teljesen.

Thessil rángatózni kezdett a földön, és indulatosan azt hörögte:

– Az a hitetlen kutya rosszabbat érdemelt volna. Azt akarta, hogy gyáva meneküléssel mocskoljam be a becsületemet!

Rá se hederítettem, a város felé nyújtottam a kezemet. A lángok most már magasra csaptak, és a közemberek negyedéről átterjedtek a kézművesek körzetére.

– Davern és Wilhum kompániáira lesz szükségem, hogy véget vessünk ennek.

Ennek hallatán Evadine homlokán ráncok jelentek meg, és futó pillantást vetett a terjedő lángpokolra, mintha csak most először venné észre. A múltban a zabolátlan rombolás mindig megviselte. Nem úgy most. Láttam, ahogy összeszűkül a szeme és megvonaglik az ajka. A lángok fénye a szemében táncolt – talán csak nem egy mosoly készült kiülni az arcára? Igazából csak egy villanásnyi arckifejezés volt, hamar semmivé lett, de én észrevettem, és a sok borzalom között, amit aznap éjjel tapasztaltam, úgy éreztem, ez a legrosszabb.

– Való igaz, uram – helyeselt józan meggyőződéssel. – Uralkodásom első napja mégse a legszentebb város lerombolásával kezdődjön.

– Uralkodás, mi? – kiáltotta Thessil a földről, és tekeregve a körben álló katonákhoz intézte a szavait. – Hallottátok ezt, szolgalelkű kutyák? Királynővé akarja koronázni magát! Ez nem hadjárat, hanem lázadás, és mind lógni fogtok…

A szavai elmosódtak, ahogy Evadine keményen a hátába rúgott, és a megkötözött alak a földsáncon lebucskázva egyenesen a hadjárat katonái közé érkezett. Hallottam, ahogy Thessil további dühödt szitkokat ordít még akkor is, amikor az első csapások célba értek. De hamarosan, ahogy egyre több penge zuhogott lefelé, a dac rövid, kínnal telt sikoltozásba fulladt, majd csend lett.

– Tárgyalással többet értünk volna el – mondtam Evadine-nek. – Megmutathattuk volna, hogy a Nagybecsű Királynő az ország törvényeinek betartatója, és nem egy zsarnok.

– Hathatós érv, Alwyn. – Röpke bűnbánattal biccentett. – De meg akart ölni téged, és minden bűnök közül ez lesz a legsúlyosabb a birodalmamban. Gyere… – Elindult lefelé a lejtőn a lángoló város felé, és intett, hogy kövessem. – Csendesítsük le ezt a vihart.

♦

Összesen öt Ragyogót találtunk életben Athiltor eleste után. Csak egyet végeztek ki Arnabus rövid életű hivatala idején; a szerencsétlen fickó oszló teteme továbbra is fejjel lefelé lógott a székesegyház tornyáról, míg le nem vágattam onnan, és a kriptába nem vitettem. Mások már korábban elmenekültek, amikor Arnabus először tört teljhatalomra a Szövetség ellenében, és ezt a kisszámú bagázst hagyták hátra. Gyanítottam, hogy azért, mert egyet kivéve mind túl idősek és gyengék voltak ahhoz, hogy menekülőre foghassák. Élemedett koruk dacára a Ragyogók gyorsan visszaszerezték a hatalmukat. Délre már újra elfoglalták a helyüket a tanácsteremben, és nekiláttak helyreállítani a Ragyogók és kisebb rangú papok körét, akik egykor a szent várost igazgatták.

Amikor Evadine-nel betoppantunk, éppen iratokat rendszereztek lázas sietséggel, és feladatokat osztogattak hivatalnokaik körében, de azért a Felkent Hölgyet méltóztattak szívélyesen üdvözölni.

– Sohasem feledjük majd gyors intézkedésedet és tántoríthatatlan bátorságodat, Nagybecsű Evadine – hálálkodott egy magas, acélszürke hajú Ragyogó, amikor Evadine besétált a terem közepére.

– Köszönöm, Ragyogó Daryhla – hajolt meg Evadine méltóságteljes alázattal. – Én sem kétlem, hogy a ti tetteitek eme gyalázat ellenében hasonlóképpen a hit és lelkierő dicső példáiként fognak fennmaradni.

Erre a Ragyogó nő mindössze szórakozott biccentéssel felelt, aztán visszafordította a figyelmét az előtte fekvő főkönyvre. A megmaradt tanácstagok legfiatalabb tagjaként mégis legalább két évtizeddel volt idősebb Evadine-nél, ráadásul biztosra vettem, hogy papként is jelentős tapasztalatot szerzett. Ennek ellenére nem sok bölcsességet láttam a tekintetében, a hatalomhoz hozzászokott személy merev önteltségéből viszont annál többet. Számára és a többi jelen lévő pap számára Arnabus eretneksége csupán a rendes ügymenetet megszakító bizarr, habár félelmes botlásnak minősült. Még egyikük sem ismerte fel, hogy Arnabus csupán apró akadály volt, és a változás valódi hírnöke éppen az imént lépett be a csarnokukba.

Ha Sihlda valaha is elfoglalhatta volna az őt megillető helyet ebben a tanácsban, bizonyosan több figyelmet szentel a Lovas Őrség katonáinak, akik most besoroltak az ajtón, és megálltak a fal mellett. Ragyogó Daryhla és élemedett korú társai csak a vigyázzállásban összecsapott csizmák zajára voltak hajlandók a figyelmüket maradéktalanul a Felkent Hölgynek szentelni.

– Köszönöm, Nagybecsű – szólt Daryhla, és írótollával a katonák felé intett –, de most, hogy a Nagy Eretnek és alávaló kapitánya halott, úgy érzem, ilyesfajta védelemre nem lesz szükségünk. Még egyszer: hálásak vagyunk a szolgálatért, és megparancsoljuk, hogy katonáidat a székesegyház területén szállásold el további utasításig.

– További utasításig – ismételte Evadine. – Kinek az utasítását várjam?

– Természetesen a tanácsét. – Enyhe bosszankodás költözött a Ragyogó hangjába, de a tekintete is növekvő riadalmat tükrözött, ahogyan végigsiklott Evadine katonáin.

– Miféle tanácsét? – Evadine céltudatosan, ám halkan beszélt, ennek a két szónak mégis sikerült elérnie, hogy hirtelen teljes csend ereszkedjen a csarnokra. Minden szempár felé fordult, és a lajstromaik és irataik fölött görnyedő papok feltekintettek. Néhányuk arcán komor felismerés, másokén az üres értetlenség ült.

– Lehet, hogy kevesebben vagyunk – folytatta Daryhla, és rezzenéstelen hangját hallva bolhányi tisztelet ébredt bennem –, de a Szövetség minden igaz szolgájának kötelessége most erejét az újjáépítésre fordítani…

– Mit akartok újjáépíteni? – vágott közbe Evadine. – A kóros hazudozók fészkét, akiknek egyetlen célja biztosítani a saját kényelmüket és meggazdagodásukat? Azt képzeled, azért ontottam vért és vezettem csatába őszinte és jó embereket, hogy támogassam régóta romlott uralmatokat? Nem, a ti időtök leáldozott, és nem vagytok többé Ragyogók, mert ez a név önmagában megcsúfolja a Mártírok példáját. Nekik nem volt szükségük pompázatos címekre, sem a roppant gazdagságra, amellyel körbeveszitek magatokat. Ettől a naptól fogva a Szövetségnek sincsen szüksége rá.

Daryhla bátorsága mély kútnak bizonyult, mert kemény elhatározással állt, és szigorú szemmel, dacosan nézte Evadine-t.

– Mi a szándékod? – kérdezte. – Olyan nagy eretnekké akarsz válni, mint az a teremtmény, akit éppen most űztünk el? Hozzá hasonlóan te is véres gyilkosságra készülsz ezen a legszentebb helyen?

– Ti senkit sem űztetek el – emlékeztette Evadine. – És ennek a tanácsnak a mohósága és gőgje okozta, hogy ő egyáltalán trónra emelkedhetett. Ami a véres gyilkosságot illeti… – Szünetet tartott, és szívélyes mosoly ült ki az ajkára. – Miért ölnélek meg? Ettől a pillanattól fogva semmiféle jelentőséged sincsen. Persze… – tárta ki a karját, és tekintetét végighordozta az alacsonyabb rangú papok rémült és haragos arcán – a Szövetség minden igaz szolgája maradhat, és osztozhat az új hajnal dicsőségében. Munkájukat és tudásukat szívesen látom. De mostantól egy sem hívhatja magát többnek, mint Esdeklőnek, és azokat, akik önös érdekből és nem a Szövetség segédletére munkálkodnak, eretneknek kiáltjuk ki. – Evadine pillantása újra megállapodott Daryhlán. – Téged is szívesen látunk, Esdeklő Daryhla, ha úgy érzed, hogy képes vagy elvégezni az alázat munkáját. Ha nem – az ajtó felé biccentett –, akkor eredj, és többé ne mocskold be jelenléteddel e szent helyet.

♦

Természetesen nem volt azonnali egyetértés. A katedrális boltíves mennyezete haragos, kétségbeesett kiáltásoktól visszhangzott, ahogyan éppen a papok kisebb seregét lakoltatták ki a helyről, amelyet évszázadokon át az otthonuknak neveztek. Amikor nyilvánvalóvá vált, hogy a legszentebb szentélyben zajló tisztogatást némi taszigáláson és egy-két elvétve elengedett ütésen kívül nem kíséri erőszak, a kiáltozás még hangosabb lett.

Dervan kapitány, aki nem foglalkozott azzal, hogy titkolja az általános felfordulás iránt érzett undorát, nyíltan megtagadta, hogy a csapatait küldjék a felzúdulást elfojtására. Osztaga féltucatnyi halottat és legalább ugyanennyi sebesültet tudhatott magáénak Thessil hátsó szárnyának megtámadása után. Elenyésző veszteség néhány olyan ütközethez képest, amelyben részem volt, ám a közemberek kapitányát láthatólag mélyen érintette.

– Lorine hercegné azért küldött minket, hogy megvívjunk egy csatát – jelentette ki, és szándékosan nem szólított a nemesi címemen. – Azt megnyertük, nem elhanyagolható mértékben a mi erőfeszítéseinknek köszönhetően. Éppen ezért azonnali hatállyal elindulunk vissza, Ambris várába.

Mivel nem nyílott lehetőségem érvelni azon túl, hogy megpróbálom megvesztegetni, ami valószínűleg erőszakos tettekre sarkallta volna ezt a kötelességtudó férfit, udvariatlanságát szívélyes szavakkal viszonoztam, amelyekben megköszöntem a százada által tett szolgálatot. Nem hajolt meg, és nem fűzött hozzá különösebb megjegyzést, csak elcsattogott, hogy felsorakoztassa a katonáit az útra.

Daryhla és a többi kitagadott pap kivételt jelentettek a fennálló zűrzavar közepette, ugyanis olyan méltósággal és tisztességgel hagyták el a székesegyházat, amit csak csodálni tudtam. Evadine állta a szavát, és szabad utat biztosított nekik a katedrális lépcsőjénél várakozó szekérig. Persze úgy éreztem, a katonák szeme láttára elszenvedett megaláztatás felért az erőszakkal. A Ragyogók legidősebb tagja, egy apróra töpörödött vénség, akinek párás szemén látszott, hogy alig fogja fel a történteket, vigasztalhatatlan zokogásban tört ki, amikor lehuppant a szekérre.

– Félre a könnyekkel, testvérem – mondta neki Daryhla, és kezét a vénség foltos feje búbján tartotta. – Ez csupán egy múló pillanat. – Szúrós pillantást vetett a lépcső tetején álló Evadine-re, és elég hangosan kiáltott ahhoz, hogy a tömeg is hallja. – Amikor visszatérünk, a királyi sereg élén jövünk majd, és minden úgy lesz, mint régen!

Most az egyszer az ékesszólás képessége mintha elhagyta volna Evadine-t. Munkálkodása során többnyire békésnek mutatkozott, de a Ragyogó merész ellenállása mintha kifárasztotta volna.

– Ugyan… – kezdte, és még arra sem vette a fáradságot, hogy felemelje a hangját, csak legyintett. – Csak menj már, te ostoba vén tehén!

Csend ereszkedett a térre, midőn a szekér a Király útja felé gördült, nyomában a hűséges papok menetoszlopával. Sokkal többen voltak, semhogy örvendhettem volna a látványnak: többtucatnyi írnok, gyógyító és tudós, akik nemcsak ennek a városnak, de az egész Szövetségnek a hivatali ügyeit intézték. Felvetettem Evadine-nek a lehetőséget, hogy erővel tartsuk itt a tanultabb és hasznosabb papokat, de ő hallani sem akart róla.

Várt, amíg a szekér eltűnt a haderő távolabbi sorai mögött, aztán belefogott a beszédébe, közelebb intve lelkes követőit és a rettegő városlakókat. Az utóbbiak érthető okokból inkább a gyülekezet peremén maradtak. Hatékonyan eltakaríttattam az előző éjszakai őrjöngések áldozatait, azonban még így is pontosan tudtam, hogy a Felkent Hölgy beszédét meghallgatni összegyűlt népek a barátaikat és szeretteiket veszítették el abban a csatában, amely biztosította a Feltámadt Mártír felemelkedését.

– Itt nem lesz több gyilkolás – jelentette ki Evadine, és a hangja a szokványos könnyedséggel szállt az egybegyűltekhez. – Mindazoknak, akik fegyvert fogtak ellenem ebben a városban, ünnepélyesen megbocsátok, mert megtévesztés áldozatai voltak. Tudjátok meg hát, hogy rajtam keresztül a Szerafilok elrendelték, miszerint a tanácsok idejének vége. Eltérő rangok sem lesznek többé a papságon belül, mert ezekből születnek a nagyravágyás és mohóság dögletes ikrei, amelyek gátat vetnek a Szerafilok kegyelmének. Innentől csak Esdeklők lesznek, akik alázatosan szolgálják majd a Szerafilokat. Legyen ez a nap a Feléledő Szövetség születésének napja!

Evadine elhallgatott, és megvárta, amíg az éljenzés elhalkul és a magasba nyújtott fegyverek lehanyatlanak. Nemcsak a Szövetség fölötti győzelmét kívánta kihirdetni a mai napon, hanem királynői státuszát is. Szerencsére, legalábbis ez alkalommal, hallgatott a tanácsomra, miszerint várnia kellene még a Korona ellen intézett egyértelmű kihívással. Igaz, hogy hadsereggel érkeztünk, de Athiltor rohama nem maradt áldozatok nélkül. A közelgő téllel nem remélhettük, hogy feldúsíthatjuk a hadsorainkat, és a felderítőim még mindig semmi nyomát sem lelték a Szövetségi Seregnek. Leannor hírnökének kedvezőtlen fogadtatása bizonyosan megrémítette a régenshercegnőt, de remélhetőleg nem a hadüzenetig menően, főként úgy, hogy a királyi kincstárat kimerítette az Alundiai Hadjárat és a Trónkövetelő háborúja. Egy új küzdelem hajnalán voltunk, efelől szemernyi kétségem sem volt, de jelen pillanatban a patthelyzet szolgálta legjobban a céljainkat.

– Tudjátok meg, hogy csak szeretet van a szívemben irántatok – folytatta Evadine, ahogy az ujjongás elhalt. – Tudjátok meg, hogy a vér, amit ontottatok, és a barátok elvesztése eme legszentebb ügy érdekében, akármilyen fájdalmas is, nem volt hiába. Többet tettetek, mint amit a legbuzgóbb lélektől kérhettem volna. Így hát amennyiben van olyan köztetek, aki szeretne visszatérni az otthonába, most megteheti, és nem kell attól félnie, hogy kiesik a kegyeimből. Menjetek, és vigyétek magatokkal a szeretetemet és hálámat örök időkre. Ám azokat, akik mellettem akarnak maradni, szívesen látom. Mert szükségem lesz rátok. A Feléledő Szövetségnek szüksége lesz rátok. Ellenségeink, akiket legyőztünk ezen a helyen, csupán egyetlen próbatételt jelentettek volt a sok közül, és higgyétek el, még sok másik áll előttünk. Sohasem ígértem nektek, hogy könnyű lesz az út. Sohasem ígértem egyebet, mint vért és áldozatokat, mert ez a jutalma mindazoknak, akik őszintén kívánják szolgálni ezt a Szövetséget, amelyet annyira a szívünkben hordunk. Így hát kérdezlek benneteket, fivéreim és nővéreim, ezen a legszentebb, legáldottabb helyen: kitartotok-e mellettem?

A hang, amely követte a kérdést, inkább dübörgés, semmint éljenzés volt, és elemi, ösztönös erővel szólt. Meglepve láttam, hogy több városlakó is beszáll. Egyetlen rövid szónoklat alatt Evadine olyan emberek szívét is megnyerte, akiken órákkal előtte még a haragját töltötte ki. Sokszor láttam már, ahogyan a puszta szónoki képességével hatalmat gyakorol, de a buzgalom, amit aznap felszított, egészen másféle minőséget képviselt, olyannyira, hogy a legendájának újabb elemévé vált. A Feltámadt Mártír szónoklata az athiltori katedrális lépcsőjéről mára festmények és költemények gyakori témája lett. Noha, mint az általában a művészi érdekközösséget alkotó, tunya és borissza népekre jellemző, engem a legtöbben kihagynak a beszámolójukból. Ami igaz, az igaz: többnyire a háttérbe húzódtam a beszéd alatt. Ha túl sokat látnak Evadine oldalán, az kéretlen kíváncsiskodást és pletykákat indíthat el. Diszkréten intéztük ügyeinket, de folyamatos aggodalommal töltött el a leleplezés veszélye. A Feltámadt Mártírnak tisztának kell maradnia, a lelkét és fizikai valóját nem sározhatja be a hitvány testiség.

– Még néhány ilyen beszéd – mondta Wilhum a szónoknak, miközben visszatértünk a kápolnába vezető boltozatos folyosóra –, és a jelenlegi létszámunk megtízszereződik.

– Én egyelőre megelégednék Swain és Ofihla századaival is – mondtam.

Wilhum és én Evadine két oldalán baktattunk, miközben ő öles léptekkel tartott a tanácsterem felé. A tömeg tetszésnyilvánítása olyan hangosan zengett tovább, hogy elnyomta lépteink kopogását, mégis, ahelyett, hogy örült volna a szónoklata hatásának, Evadine arcán gondterhelt ráncok ültek.

– Küldöncöket szalasztottam minden közeli szentélybe, faluba és városba – próbálkoztam, amikor ő nem szólalt meg. – Hirdetendő a Feléledő Szövetség születését a Feltámadt Mártír egyedüli irányítása alatt. Kell küldenünk valamiféle levelet Leannornak, persze óvatosan fogalmazva, no meg a hercegségekbe is. Lorine hercegné amolyan szövetségesféle, de másokra is szükségünk lesz…

– Nem – torpant meg Evadine, és felém fordította az arcát. Vonásain szigorú, de aggodalmas kifejezés ült, olyan érzések keveréke, amelyeket még sohasem láttam rajta.

– Szövetségeseket nem? – kérdeztem.

A fejét rázta.

– Leveleket nem. A pergamenre rótt szavak nem lesznek elég erősek. Magadnak kell menned, a követemként. Mérd fel a hercegek hódolatának természetét és hogy mennyire függenek az Algathinetektől. Amikor visszatérsz, eldöntőm, milyen szövetségeket kötünk, ha kötünk egyáltalán.

– Támogatásra lesz szükségünk, Evie – lépett közelebb Wilhum, lehalkítva a hangját. – Az Algathinetek mostanra már biztosan kiszagolták, mit tervezel. Szövetségesek nélkül…

– A Szerafilokon kívül nem kell más szövetséges.

Wilhum megdermedt az ellentmondást nem tűrő szavak hallatán, és láttam, hogy Evadine homlokán végigfut a megbánás apró rezdülése, mielőtt enyhébb hangon hozzátette:

– Persze ha több a katonánk, vérben is kisebb árat kell fizetni, ez igaz. Erre lesz jó hűséges nagykövetem kiküldetése. – Friss mosollyal fordult felém. – Szeretném, ha késlekedés nélkül indulnál.

– Ha én leszek a kamarásod, el kell rendeznem itt a dolgokat – feleltem. – Csak a szövetségi feljegyzéseket hetekbe telik majd átböngészni…

– Azt majd magam intézem. Mellesleg, mivel hagytad, hogy ezek a pusztai vademberek meglépjenek az aranyunk nagy részével, a számadások nagyjából el is veszítették a jelentőségüket.

A vergundiaiak és egyéb zsoldosok még pirkadat előtt elpárologtak. A székesegyházban talált összes kincset lopott szekerekre tették, és sietősen távoztak a keleti úton. A fosztogatást gyorsan, de hatékonyan végezték: könnyedén feltörték a pénzesládákat, és elvittek mindenféle kincset a Ragyogók lakosztályaiból. Azonban állták a szavukat, és a szövetségi ereklyékhez nem nyúltak. A Szövetség teljes vagyonának megszámlálása még hátravolt, de annak ellenére, hogy bonyolította a dolgokat, nem zaklatott fel túlságosan a veszteség. A Szövetség valódi gazdagságát nem a pénz, hanem a birtok jelentette, ahogyan azt Sihlda mindig is hangsúlyozta. Még a Lorine-nek átengedett földek elveszítésével is egyetlen évszaknyi földbérlet visszahozhatja az elherdált vagyon jó részét. Ezen túl pedig az aratás a következő nyáron nagyobb gazdagsághoz juttathatja a Feléledő Szövetséget, mint amiről Deckin a legőrültebb pillanataiban álmodni mert.

– A nevedben ígértem a fizetséget. – A szavaimat mostanra felhorgadó hév színezte, amelyet Evadine egyértelműen becsmérlő modora szított. Egyébként is, mikor hívott ő valaha is bárkit vadembernek? – Vagy azt szeretted volna, hogy megszegjem az ígéretedet? Talán gyilkolnom kellett volna, hogy megőrizzem az aranyat, levágtam volna azokat, akik megnyitották előttünk a város kapuját?

– Persze hogy nem!

Összeszorítottam a számat, és kihúztam magam, amikor rám förmedt. A szavai belevesztek az odakintről áradó csillapítatlan lármába. Ádáz, feddő tekintete hamar megenyhült, mégis fájdalmas nyilat lőtt a szívembe. Azelőtt sohasem mutatott még ilyen mérvű haragot irántam. Elfordította az arcát, és nagy levegőt vett.

– A parancsom változatlan, írnok uram – mondta. – Holnap indulsz az északi hercegségekbe. Hagyd csak rám a Szövetség kormányzását!

Hetedik fejezet

Magammal vittem Ayint és az Özvegyet, tucatnyi legmegbízhatóbb felderítőmmel egyetemben. Tilert Athiltorban hagytam, és megbíztam a Felderítő Kompánia felügyeletével. Parancsba adtam, hogy kutassanak tovább a vidéken Swain és Ofihla után. Diplomáciai utamon csatlakozott hozzám Quintrell és Pörge Adlar is. Ha más nem is, a dalnok és a mutatványos legalább szórakoztatást kínál a nemeseknek, akik sejtésem szerint nem a legmelegebb fogadtatásban részesítenek majd minket. Lilát is eljött, természetesen, hiszen kéretlenül, de elkerülhetetlenül velem volt, amerre csak mentem. Szokása szerint köddé vált a napi menet idején, ugyanis az erdővel borított hegyek, amelyeken át vitt az utunk, ellenállhatatlan játszótérnek bizonyultak számára.

– Lassúak és kövérek – mondta a harmadik napon, midőn néhány összefűzött nyulat dobott le a tábortűz mellé. – Ti hogyan vagytok képesek éhezni egy ilyen országban?

Érthetetlen mordulással válaszoltam, mert éppen a Szövetségi Könyvtárból eltulajdonított kötetet olvastam: Útonállástól a nagybirtokosi címig: a Pendroke család, Althiene urainak története. Amikor aznap reggel beléptem a könyvtárba, csalódottan vettem tudomásul, hogy Aspiráns Viera már nincsen ott: a főkönyvtáros feltételezhetően úgy határozott, hogy inkább az elűzött Ragyogók nyomába indul, mint hogy alávesse magát a Felkent Hölgy eretnek uralmának. A legtöbb könyvtáros követte a példáját, és csak három fiatal, de lelkes felvigyázót hagytak hátra.

– Az Isidor-kódex? – kérdezte egy őzikeszemű, fiatal nő a novíciák öltözékében, amikor elmondtam neki, mi járatban vagyok. Nagy szemével pislogott, és a szája apró, meglepett kört formázott.

– Megvan a könyvtárban?

– Megvolt, uram. – Újabb pislantás. – Aspiráns Viera elzárva tartotta néhány egyéb kötettel együtt. Attól tartok, magával vitte, amikor… – A novícia elhallgatott, és ideges bűnbánattal fintorgott.

– Értem – erőltettem magamra egy mosolyt. – Mit tudnál elmesélni a kódexről?

Feldúltsága jobbára elillant ekkor, és a testtartása kiebrudalt felettesére emlékeztetett a maga merev, tudományos bizonyosságával.

– Állítólag Isidor Mártír volt a korai Szövetség egyetlen női prófétája – mondta nekem. – Távoli vidékek felvilágosulatlan királyai ölték meg a legiszonytatóbb módon. Kifogásolták a jóslatait, melyek szerint katasztrófa sújtja majd a birodalmukat, amennyiben nem fogadják el a Szerafilok szeretetét. Olyan veszélyesek voltak ezek a próféciák, hogy a követői rejtjeles írással jegyezték fel őket. A kulcs sajnos elveszett. Több tudós is megpróbálta megfejteni, de csak részleges sikerrel jártak. Következésképpen a tekercse viszonylag rövid más korai Mártírokéhoz képest, és a nevét még a hívek között sem ismerik túl sokan.

Egy rejtjeles könyv, tele jóslatokkal – tűnődtem. – De annyira azért nem rejtjeles, hogy Arnabus ne tudta volna elolvasni.

– Tudod esetleg, hogy a Nagy Eretnek valaha kérdezősködött-e itt a kódex után?

A fiatal nő eltökéltsége megingott egy kissé a kérdésre, de miután egy nagyot nyelt, sikerült reszketegség nélkül kinyögnie:

– Nem, uram. Ezekről a dolgokról csak a nálam sokkal magasabb rangúaknak van tudomása.

Tudtam, hogy Viera éppen Couravelbe tart, feltehetően egy tiltott könyvekkel teli láda társaságában. Könnyedén keresztezhettem volna az útját, de azzal nyilvánvalóvá tenném az érdeklődésemet is, és a hírt bizonyosan megosztaná a kitaszított Ragyogókkal, vagy ami még valószínűbb, Leannor ügynökeivel. Könnyű lett volna megőrizni a titkot, ha kész lettem volna végezni Vierával és minden, vele utazó társával, de persze nem így volt.

– Van bármi ötleted, hol találhatnék egy másik példányt? – kérdeztem a növendéktől.

– Sajnos a kódex másolatai igen ritkák, uram, és csak a legbecsesebb levéltárak büszkélkedhetnek vele. Minden bizonnyal lesz egy a couraveli székesegyházban. Az is lehetséges, hogy Nagybecsű Hilbert őriz egyet a callintori személyes könyvtárában. Ő és Aspiráns Viera sokat leveleztek a kevésbé ismert szövetségi szövegekről.

Hilbert. Jól emlékeztem a névre, de nem jó szájízzel.

– Köszönöm, Esdeklő. Nagyon sokat segítettél.

– Csak növendék vagyok, uram – hajtott fejet, és tiszteletteljes suttogással hozzátette: – De nagyon megtisztelő, hogy a Felkent Hölgyet szolgálhatom.

– Örömmel hallom. Mi a neved?

A túlzottan nagy szemek tovább pislogtak, ezúttal ijedt homlokráncolás kíséretében.

– C… Corlina, uram, novícia felvigyázó vagyok.

– Nos, tegnap még az voltál. Ma már Esdeklő Corlina vagy, a Szövetségi Könyvtár főkönyvtárosa. – Eleresztettem a fülem mellett dadogva mondott köszönetét, és a polcok felé bólintottam. – Az első feladatod, hogy tömör, ám részletes leírásokkal szolgálsz nekem Albermaine hercegi házainak történetéről. Másodszor, teljes listát készítesz az Aspiráns Viera által eltulajdonított kötetekről és arról, hol lelhetők fel az esetleges másolatok, amelyekkel pótoljuk őket. Eljövök érte, amikor néhány héten belül visszatérek.

A Pendroke család története, amelyet a könyvtáros hozott, hosszasan és véres részletességgel tárgyalta a család eredetét: Észak-Althiene hírhedten ellenséges hegyvidékének egyik útonálló klánjaként kezdték. A Pendroke-ok nemzedékeken keresztül halmozták az alávaló tolvajlásból származó vagyont, amit kiegészítettek zsoldoskodással, amikor is eladták harci tapasztalataikat a „déli puhányoknak”. Mathis király trónra kerülésével mindez megváltozott. Az első Algathinet uralkodó nem csupán pénzt ígért a hűséges szolgálatért cserébe. A Pendroke-ok szövetsége az Algathinetekkel sok évtizednyi kemény törekvés után elhozta nekik teljes Althiene uralmát és az azzal járó gazdagságot. Az Algathinet-uralom hosszú évei alatt ez a szövetség kölcsönösen jövedelmezőnek bizonyult, míg Guhlton herceg hőn szeretett lánya önkezével véget nem vetett az életének Highsahl elestekor. Mostanra a Pendroke-ok megtört dinasztia lettek, és az egyetlen kapocs, amely a hatalomhoz kötötte őket, Lady Ducinda, Celyenne hercegné lánya maradt. Az Arthin gyermekkirállyal eljegyzett Ducinda révén, akinek legtöbb közvetlen rokonát levágták a Völgyben, Althiene valódi kormányzása már Guhlton herceg másod-unokatestvérére, Lord Archel Shelvane-re szállt. Sokat elmondott a Pendroke család tekintélyéről egész Althiene-ben, hogy Leannort kötelezték, állítson egy vérrokont a hercegség élére. Továbbá sokat sejtetett Shelvane személyiségéről is. Miféle férfi szolgál olyan nőt, aki a fegyverszünet szentségét megszegve megölte a családfőjét?

Ayin énekhangja vonta el a figyelmemet a könyvről. A lágy és tökéletes hang a nagyobb tűz felől szólt, ahol a társaság többi része ült. Quintrell mandolinja harmonikusan kísérte a dalt, Ayin egyik zagyva alkotását, amely általában kacagásra ingerelte a hallgatóságát. Ma éjjel azonban a fűzfarímekbe szedett szöveg sötét hangulat előhírnöke lett. Maga a dalszöveg értelmetlen kuszaság volt, de a dallam egészen más történetet mesélt. A lány ovális arcát nézve, amelyet sárgára festett a tábortűz izzása, észrevettem valami bánatot, amelyet addig nem láttam. Mindig is sejtettem, hogy valami láthatatlan érzelmi gazdagság rejlik Ayin jámbor külseje mögött, és most egyértelmű részletességgel mutatkozott meg előttem.

Eggyel több csatát látott, mint kellett volna? – tűnődtem. – Eggyel több torkot vágott el?

Elfordultam, amikor a következő versszak gyászos futamai kényelmetlen érzést ébresztettek a mellkasomban. Hosszú volt a sora a fiatal nő által tapasztalt borzalmaknak, amelyek nem csak a háborúskodásra korlátozódtak. Nyilván az Áldozatmenet előkelő helyen szerepelt, de tudtam, hogy bőséges kegyetlenkedést látott a századtól való távollétem idején, amikor Evadine és a Korona Serege leigázta Alundiát. És még koránt sincs vége – gondoltam, miközben néztem, ahogyan fejének szerény meghajtásával fogadta a dal után neki kijáró ovációt. Nem láttam elpirulni, amikor Adlar csókot nyomott az orcájára, de biztosra vettem, hogy elöntötte a pír.

Nincs tovább, döntöttem hirtelen elhatározással. Neki nincs több háború. Amikor visszatérünk, a katedrálisban fogja tölteni a napjait, és annyit énekel, amennyit csak szeretne. A gondolatot a bűntudattal vegyes irigység nyilallása követte. Őt megóvhattam mindattól, ami következett, de magamat nem. Vannak, akik szerint a nemesi vér magában hordozza a nagyság esszenciáját. E szerint az állítás szerint, akik úgy születnek, hogy ez a figyelemre méltó valami kering az ereikben, olyan értelemmel és lelkierővel vannak megáldva, amelyhez az alacsonyabb néprétegek sohasem emelkedhetnek fel. Minden bizonnyal nem fog meglepni, kedves olvasó, hogy én magam sohasem osztottam ezt a nézetet. Azonban, ha osztottam is volna, meggyőződésem minden bizonnyal szertefoszlik, amint megpillantom Lord Archel Shelvane-t. A Shelvane-ház lobogójára, amely a széke mögött lógott, lehetetlenül hosszú agyarú vadkant festettek. Mégis úgy véltem, nem a címer miatt nevezték Althiene hercegségének gyámját Észak Disznajának. Személy szerint úgy érzem, az elnevezés sértő a disznókra nézve, mely állatokat mindig is kedveltem.

– Nincsen tanács? – kérdezte Lord Archel úgy, hogy közben bor és félig megrágott pástétom záporozott a szájából. Húsos arcán hunyorgás-szerű kifejezés jelent meg, de nehéz volt pontosan megmondani a reszkető pofazacskóját beborító zsír és verejték miatt. – Hogy érti ezt, ember? Hogyhogy nincsen már Ragyogók Tanácsa?

– Feloszlatták, uram. A Felkent Hölgy, Evadine Courlain, a Feltámadt Mártír és Első a Hívek Között elrendelte. – Egyenletes hangon beszéltem, kétségektől mentesen, egyértelmű és vitathatatlan tényeket közlő hírhozónak mutattam magam. Habár kevés értelmet láttam csillogni Lord Archel szemében, felfigyeltem némi ravaszságra, amely megvillant az asztalt díszítő gyertyák fényében. Sem ülőhellyel, sem étellel nem kínáltak, pedig az asztalon fényűző lakomát tálaltak fel.

Abban a helyiségben fogadott, amelyben valaha a levágott unokatestvére ült, a Pendroke-vár földszintjének egy tágas csarnokában. Más hercegi székhelyekkel szemben ez az erőd nem egy város szívében feküdt, és nem is a szomszéd faluval nőtt össze. A három évszázaddal azelőtt épült, komor erődítmény magas gránitfalaival és még magasabb őrtornyaival az althiene-i hegyek legdélebbi szirtjei és sziklafogai közé ékelődött. Kellemetlen út vezetett idáig, változékony időjárással és veszélyes ösvényekkel. Előtanulmányaimból tudtam, hogy a Pendroke-várat sohasem rohanták le sikerrel, és csak igen ritkán ostromolták. Egyetlen pillantás elég volt, hogy megértsem, miért. Azon is eltűnődtem, miért nem ide vette be magát a néhai Guhlton herceg, amikor összerúgta a port az Algathinetekkel. Ha így tett volna, most bizonyosan az ő sokkal okosabb fülébe duruzsolnám a híreimet.

– Szóval feloszlatták, mi? – Úgy tűnt, Lord Archelnek szokása megismételni az utolsó szavakat, amelyek megragadtak az agyában. Böfögött, hangosan és hosszan, aztán egy borosserlegért nyúlt. Kettesben tartózkodtunk a termében, egyetlen szolgálót és pár testőrt kivéve. Ez is olyan döntés volt, ami miatt nem tarthattam teljesen ostobának ezt a férfit. – Felteszem tehát – folytatta, miután a kortyok nyomán kárminvörös patakok futottak végig a pofazacskóján –, hogy mindez a régenshercegnő jóváhagyásával történt.

– A szövetségi ügyek kívül állnak a Korona fennhatóságán, uram – feleltem. – Amint azt ön is bizonyára jól tudja.

– Tehát nem hagyta jóvá. – A serleg nagyot koppant, amikor találkozott az asztallal, és feldőlt, a tartalma pedig kiborult. Lord Archel mintha észre sem vette volna, és újabb szelet pástétomért nyúlt, miközben a szolgája gyorsan felállította és újratöltötte a felborult kelyhét. Ez a barom még a saját seggét se törölte ki magának soha – gondoltam, miközben néztem, ahogy Archel rág és apró szeme csillog.

– Csak azért jött ilyen messzire, hogy mindezt elmesélje, írnok? – kérdezte hosszas rágcsálás után.

– A Felkent Hölgy a hódolatát küldi, uram. – Elővarázsoltam egy halovány mosolyt, és nem foglalkoztam a nyilvánvaló sértéssel, hogy nem képes a saját címemen szólítani. – Továbbá meghívja önt, hogy amint lehet, vegyen részt a Szent Városban celebrált imán, amelyen a Hölgy megtiszteltetésnek érzi, hogy áldásával szentesítheti az ön uralmát eme hercegségben.

– Áldásával, mi? – Archel ajka, egy izzadó pokrócra varrott két csillogó, rózsaszín csík, széles kacajban vált szét, és az uraság pofájában láthatóvá vált a félig megrágott étel. – Mondja csak, írnok, mire jó egy áldás? Kifizetheti a szolgáimat, a katonáimat? Rá tudja venni azt a sok földtúrót és pénzhalmozó kalmárt, hogy befizessék a kurva dézsmát?

– A Felkent Hölgy áldása sokban hozzájárul majd, hogy elnyerje a hívek szívét a hercegségében, uram. És ahogyan a trónra kerülésének híre egyre inkább elterjed, olyan mértékben nő majd a szavainak súlya is. Természetesen a Hölgy tisztában van vele, ön milyen nehézségekkel néz szembe ezen a vidéken. Hírek keringenek lázadókról, akik egy elbukott, csalárd hercegnek tett hűbéresküjük miatt bujkálnak a hegyvidéken, és zendülést tervezgetnek.

– Nem csak tervezgetnek – szuszogott Archel, azzal félretolta a tálját, és újra a kelyhéért nyúlt. – Múlt héten megölték az unokaöcsémet, bizony ám! Irtózatos semmirekellő volt, az igaz, de az anyja nem hagy nekem nyugtot miatta. Fellógatott tucatnyi bennszülöttet a bűnért, de még ez sem elég neki. Azt akarja, hogy a hegyvidék porig égjen. Kegyetlen ribanc. – Hangosan kortyolt a borból. – Épp, mint az anyánk.

– Részvétem. – Vonásaimat a hírnek megfelelően gyászossá és együttérzővé rendeztem. – Bár ön biztosan nem menne el ilyen végletekig, és persze a Felkent Hölgy sem, azért ő sohasem sajnálta a haderőt arra, hogy lecsapjon az igaztalan felkelést szító elemekre. Nincs kétségem, hogy segítene, amíg Althiene veszélyben van, főként, mivel láthatólag a Korona sem hoz erősítést.

– A Korona, mi? – A gondolatok eltitkolásának képessége nem tartozott e férfi elhanyagolható számú erőssége közé, ugyanis a koponyáján belül fortyogó számtani műveletek rögvest nyilvánvalóvá váltak hunyorító szeméből, amely csaknem eltűnt a kidagadó pofa és szemöldök között. – Leannor hercegnő ötszáz katonát ígért nekem, hogy nyáron helyőrséget csináljak ebből a huzatos romhalmazból.

Kevéssé számított, hogy mindez vajon igaz-e vagy sem. Megérkeztünk a válaszúthoz, ahol a Feléledő Szövetség talán üzletet köthet ezzel a ravasz haspókkal.

– A nyár még hónapokkal odébb van – hangsúlyoztam. – Ám ha én most küldöncöt szalasztók lóhalálában Athiltorba, a tél elején már ötszáz szövetségi katona fog állomásozni itt.

Valahol Archel pofazacskója mélyén a nyelve körbe-körbe tologatott valamit. Az állkapcsa csattant egyet, és a foga közé szorítva egy csontdarab jelent meg, amelynek kiálló végéről kis porcdarab lógott. A sok csatamezőre gondoltam, amelyeken a legundorítóbb dolgokkal szembesültem, amelyeket csak ember láthat. Ez közel járt ahhoz, hogy mindet lekörözze.

– Katonák, akik a parancsomat követik? – kérdezte, miközben az ajkai a csont körül nyammogtak.

– Persze. Amíg á parancsok nem mondanak ellent a szövetségi tanoknak.

Nagyot horkantott és a csont eltűnt a pofájában, az orrlyukát pedig egy elégedett mordulás kíséretében kikerekítette.

– Mondja meg a Feltámadt Mártírjának, hogy örömmel fogadom az áldását, amikor a katonái már segítettek rendet tenni a hercegségben. Persze… – elhallgatott, hogy ismét nagyot böffentsen – …nekem is ki kell fizetnem a saját sarcomat. Az Althiene határain belül található összes szövetségi föld jövedelme elég is lesz.

Vitázhattam volna tovább, lealkudhattam volna a dolgot, ahogyan Lorine esetén tettem, de túlzottan felülkerekedett rajtam a vágy, hogy megszabaduljak ettől a fickótól. Mellesleg, ha a Nagybecsű Királynő már a trónon ül, ez a megállapodás újratárgyalhatóvá válik, és ha ennek a bolondnak nem tetszik, már összeállítottam egyéb Pendroke-rokonok jegyzékét, akiket valószínűleg könnyebben meggyőzhetünk.

– Althiene népe szerencsés, hogy ilyen kormányzója van, uram. – Ezt a legfelháborítóbb hazugságot, amelyet valaha kiejtettem a számon, szolgalelkű, mély meghajlással egészítettem ki. Válaszképpen Lord Archel Shelvane-nek sikerült egyszerre eleresztenie egy böfögést és egy fingást.

♦

Amikor Lord Lohrent Lambertain, Cordwain hercege elé kísértek, azon tűnődtem, vajon a fogadásom módja szándékosan próbál-e ellentétet képezni modortalan szomszédjáéval. Erődje, a Norwind-vár szélesen elterülő erődítményvolt a Cordwain kikötővárosa, Leavinsahl fölötti magaslaton. Amikor bebocsátást kértem a várkapunál, az őrkapitány tömör udvariassággal köszöntött, és a meglepetés teljes hiánya arra utalt, hogy már számítottak a látogatásomra. A benyomást mindennél jobban megerősítette a tény, miszerint ahelyett, hogy a szolgálókat és katonákat leszámítva egyedül fogadott volna a herceg, még a legidősebb fia, Lord Gilferd is jelen volt. A nálam néhány évvel fiatalabb ifjú az apja jobbján foglalt helyet, és arca a herceg rideg, magas pofacsonttal ékített ábrázatának fiatalabb tükörképe volt.

– Üdvöz légy nálunk, írnok uram! – szólított meg a herceg csikorgó hangon, amely ékesebben árulkodott a koráról, mint a megjelenése. Friss olvasmányaimból tudtam, hogy ez a férfi csaknem hetvenéves, és örököse a harmadik házasságának gyümölcse, hiszen a többiből csak lányai születtek. Mosolya szűkre szabott volt, és melegségnek a nyomát sem láttam benne, míg Lord Gilferd egyáltalán nem mosolyodott el. A két nagyúr mögött tucatnyian ültek, akiket a herceg legfőbb csatlósainak és tanácsadóinak néztem. Az őszülő lovagok és kerek sapkás tudósok össze nem illő csapata sem tűnt sokkal boldogabbnak, hogy láthat. A legjelentősebb személyiség egy magas, hamuszín hajú asszony volt a Nagybecsűek szürke talárjában. Mindnyájuk közül csakis az ő viselkedését lehetett nyíltan ellenségesnek nevezni, amire számítottam is.

– Egyszerre vagyok megtisztelve és megilletődve, hogy a színe előtt állhatok, nagyuram. – Érezve, hogy a Lord Archelnek mutatott hízelgés itt nem fog szíves fogadtatásra találni, ügyeltem, hogy meghajlásom éppen a megfelelő mélységű legyen. – És ha katonaként is szólhatok, hálát is érzek.

A herceg felhúzta egyik szemöldökét.

– Hogyhogy, uram?

– Nos, minden ütközetben, amelyben megfordultam, szerencsémre bátor cordwainieket tudhattam az oldalamon.

– A Lambertain család becsületének sarokköve, hogy sohasem bújunk el a feladataink elől. – A szavak ellenére nem éreztem büszkeséget Lord Lohrent válaszában. – A király katonát kér, és mi cselekszünk. Így megy ez a hercegek és királyok között.

– Híres hűségükért bármely uralkodó hálás volna. – Ismét meghajoltam, aztán tömör hivatalossággal folytattam: – A Feltámadt Mártír és Felkent Hölgy üzenetét tolmácsolom…

– Aki eretnek! – A félbeszakítás egy éles sikoly formájában érkezett a Nagybecsűtől. A nő talpra ugrott, és a vonásain őszinte felháborodás reszketett. – Valójában a legalávalóbb eretnek! A Szövetség meggyalázója. Könyörgők neked, uram… – vad tekintetét Lohrent hercegre vetette –, hajítsd ki ezt a gyilkost és hazugot a váradból…

– Nagybecsű Hielma! – Amikor a herceg parancsra emelte a hangját, már egyáltalán nem csikorgott. A hirtelen elnémuló papnő merev pózban és összeszorított állkapoccsal visszasüppedt a székébe.

– Bocsásson meg, írnok uram. – Lohrent ismét rám mosolygott, még vékonyabban, mint azelőtt. – Ki nem állhatom, ha valaki udvariatlan a vendégeimmel. Cordwainben régi szokás, hogy akik békével érkeznek, azokkal ugyanígy bánunk.

– Nem történt sérelem, uram – hajtottam meg a fejemet, miközben jelentőségteljes pillantást lövelltem a Nagybecsű felé. – A változás mindig fájdalommal jár azoknak, akiknek elméje hajlíthatatlan, főként, ha hozzászoknak érdemtelenül elnyert előjogukhoz. – Elfordultam Nagybecsű Hielma elvörösödő arcától, és a következő szavaimat közvetlenül a hercegnek címeztem. – A Feltámadt Mártír tudatni kívánja, hogy megáldja az ön házát és hercegségét. Megtiszteltetés és boldogság volna számára, ha hivatalossá tehetné ezt az áldást, amennyiben ön meglátogatná őt Athiltorban.

– A meghívását köszönöm. – Lohrent a válaszát szándékosan hosszú szünettel zárta. Magam is használtam ezt a módszert foglyok kihallgatásánál. Azok, akik szeretnék kitölteni a csendet, gyakran rosszul megválasztott szavakkal teszik, vagy akár még titkokat is elkotyognak. Én néma türelemmel vártam, csupán a szemöldökömet húztam fel kissé várakozón. A herceg arcán egy mosoly árnyéka suhant át, aztán újra megszólalt:

– Úgy hallottam, volt szíves csepűrágókat hozni a váramba – mondta.

– Így van, uram. Valójában hármat is. Egy zsonglőrt, egy dalnokot és egy énekest, akinek tiszta hangjához és kiművelt verseihez nincsen fogható egész Albermaine-ben.

– Ez elég merész dicsekvés.

– Nem szokásom dicsekedni, uram. Ha esetleg meghallgatja az énekét, látni fogja, hogy nem hazudtam. – Újabb döfés volt ez a Nagybecsűbe, amely gúnyos nevetésre ingerelte.

– Meg is hallgatom. – A herceg a széke karfájára tette a kezét, és feltolta magát. Egész udvartartása követte a példáját, míg én fél térdre ereszkedtem. – Mégpedig ma este – tette hozzá Lohrent. – Miféle vendéglátó volnék, ha nem tisztelegnék lakomával kiváló vendégem előtt? Folytatjuk a beszélgetést azután, hogy hallottam az énekesmadarat. De figyelmeztetem, az énekének valóban különlegesnek kell lennie, ha ön el akarja nyerni vágyott jutalmát.

♦

Amikor eljött a zene ideje, Ayin szokás szerint nem okozott csalódást. Előadása Adlar szemkápráztató mutatványa után következett. A fiú a tőle megszokott, lenyűgöző botos és labdás trükkökkel nyitott, aztán búcsúzásképpen megkérte a közönségét, hogy ajánljanak fel neki különböző tárgyakat, amelyeket pörgethet. A herceg egyik lovagja odaadta neki a hosszúkardját, feltehetően, mert azt remélte, Adlar le fogja ejteni, hiszen már nyolc különböző tárgyat tartott a levegőben. Nem ejtette le. A kard magasra repült, miközben a zsonglőr az edények, palackok és kelyhek gyűjteményét mozgatta gyors körben. Amikor a kard lefelé tartott, a kisebb tárgyakat magasra dobta, aztán elkapta a fegyvert és ismét felhajította, miközben sorban megfogdosta és újra eldobálta a többi tárgyat, majd az egész folyamatot megismételte.

Quintrell most hanyagolta az egyszemélyes előadást azért, hogy Ayint kísérhesse. Szorgalmazásomra a lány népszerű kedvencekkel kezdett, amelyekkel kedvére tett a lakomázó uraknak, hölgyeknek és udvaroncoknak. A dalok először vidámak voltak, és általában együttes éneklésre buzdították a közönséget, de ma este másként történt. Mindnyájan egyre növekvő csodálattal bámulták a karcsú leányt, akinek hangja és arca sokak számára egy megtestesült Szerafilra hasonlított. Mint reméltem, a csodálat könnyező elragadtatássá változott, amikor Ayin a saját szerzeményeit adta elő. A Ki énekel majd nekem? nagyszabású szemtörölgetést, majd felcsattanó tapsvihart eredményezett, ám A harcos siráma volt, amely feltette a koronát Ayin előadására.

„E háború napjai csak nyúlnak és nyúlnak. / E háború tettei elsötétítik a lelkemet..”

Miközben énekelt, én alaposan megfigyeltem Lord Lohrent arckifejezését, és derűs lelkesedést láttam az arcán a csodálat helyett, amiben reménykedtem. A fia azonban már más lapra tartozott. Lord Gilferd egy olyan fiatalember merev, ám zaklatott tekintetével meredt Ayinra, aki éppen most veszett el első szerelmi megszállottságának útvesztőjében. Egyszerre tetszett és aggasztott a dolog. A Cordwaini Hercegség fülig szerelmes örököse hasznosnak bizonyulhat, de egy elkényeztetett lordocska, aki szerelmével üldözi a Szövetségi Sereg alacsony származású katonáját, csak bonyodalmat okozna. Semmi kétség: amikor Ayinra tekintett, egy varázslatos lelencet látott, kinek hangja átdöfi a szívét. Ám amikor kiderül, hogy csodálatának tárgya valami egészen más, az bizonyosan szörnyű csalódással járna.

Lord Gilferd apjának láthatóan az enyémhez hasonló érzéke volt a megfigyeléshez.

– Ne fickándozz itt, fiú! – fegyelmezte a fiát élesen, de az orra alatt, amikor észrevette, hogy az ifjú kezdi elveszíteni a lélekjelenlétét. Gilferd szinte észre sem vette, és izgalma nőttön-nőtt, ahogy Ayin az utolsó versszakhoz közeledett.

„Mert nagy bártattal jő el a sorom; / megérdemlem a sorsomat, jól tudom.” Amint az utolsó hang is elszállt a terem gerendázata közé, egy röpke pillanatra teljes csend következett, aztán a tömeg tapsorkánban tört ki, és a herceget kivéve mindenki felpattant, hogy tapssal és ujjongással éltessék a női dalnokot. Senki sem volt hangosabb vagy lelkesebb, mint Lord Gilferd.

Ayin és Quintrell kénytelen volt több ráadást adni, mert a közönség nem akarta őket elengedni. Ayin láthatólag meglepődött a tetszésnyilvánításon, de a sokkal harcedzettebb dalnok kérte a közönséget, hogy kiáltsák be a kedvenc dalaik címét, amelyeket aztán elénekeltek a vendégeknek, de csak miután azok megtöltötték a kalapját pénzzel. Erre aztán nagy viták kerekedtek, amikor különböző társaságok mind a saját nótáikat szerették volna hallani, miközben Quintrell kinyújtott kézzel gyűjtötte a csilingelő pénzérméket. A folyamatos lárma leple alatt közelebb hajoltam a herceghez, és kérdést dünnyögtem a fülébe:

– Eléggé különleges volt, nagyuram?

– Mindenképpen figyelemre méltó tehetség, írnok uram. – Meghajtotta a fejét. – Főként, mivel olyan fiatal.

– Akkor jöjjön el Athiltorba, és hallgassa meg újra! – A fia felé biccentettem, aki elbűvölten meredt Ayinra. – Hozza el Lord Gilferdet is, ha jónak látja.

Ingerültség látszott a herceg arcán, amint az örököséhez fordult.

– Egyenesen ülj! – dörrent rá. – A hercegek nem omlanak az asztalra. – Apa és fia váltott egy kölcsönösen haragos pillantást, aztán a fiú lesütötte a tekintetét, és egy leheletnyit fejedelmibb pózba húzta ki magát.

– Kíváncsivá tett – fordult felém Lohrent. – Vajon Lord Archel is elfogadta a Felkent Hölgy áldását, amikor meglátogatta?

Nem lepett meg, hogy tud a keleti szomszédjánál tett látogatásomról. Ebből a férfiból olyan magabiztosság sugárzott, mint aki egész életében sikerrel tájékozódott az albermaine-i politikai életben. Egy ilyen embernek bizonyosan vannak kémei.

– Elfogadta – mondtam. – A sok nehézség ellenére, amelyek a hercegségét sújtják. Amelyeket a Felkent Hölgy szívesen segít megoldani.

– Valóban? Pénzzel vagy katonákkal? – hallatott valami nevetésfélét a nagyúr, és fél kézzel intett, hogy ne is fáradjak kitérő válasszal. – Úgy képzeli tán, hogy a Felkent Hölgy segítségére volna szükségem? Nincsenek lázadók a határaimon belül.

– Az Algathinetek mégis éheztetik a hercegséget. Fjord Geld eleste óta a cordwaini kikötőknek tilos kereskedni az ascarliaiakkal. Lady Evadine úgy hiszi, hogy az északi szomszédaink irányában táplált ellenségességnek vége, és talán egy gyakorlatiasabb és jövedelmezőbb utat kellene követnünk.

A herceg szívélyessége elillant, és a hangját lehalkítva közelebb hajolt hozzám.

– Látom, hogy okos ember, uram, tehát beszéljünk nyíltan. Az úrnő áldásának elfogadásával azt jelezném, hogy elismerem a hatalmát a Szövetségben. Azt is nyilvánvalóvá tenném, hogy jónak látom a Ragyogók Tanácsának feloszlatását. A saját rokonszenvemtől eltekintve egy magafajta éles szemű ember bizonyára azt is tudja, hogy az ilyen elismerés semmit sem jelent. Ön a Korona kegyét keresi. Anélkül a Feltámadt Mártír csupán egy eretnek, aki beköltözött egy lopott katedrálisba.

– Őszintesége üdítő – hajoltam meg köszönetképpen. – Igaza van, valóban büszke vagyok az éleslátásomra. Az ilyesmi a történelem tanulmányozásából következik, ami bőséges példával szolgál arra, hogy az egykor eretneknek nevezett személyeket később Mártírként vagy egyenesen királyként üdvözlik.

Lohrent a homlokát ráncolta, és fürkésző tekintettel figyelt. Egy darabig semmit sem szólt, míg Ayin előadta A kérkedő dőresége című dalt, egy vidám kis nótát egy reménytelenül epekedő lovagról. Ezúttal a közönség is beszállt, és szerencsére a ritmikus taps- és énekkíséret elég hangosan szólt.

– Amikor ön először járult elém – kezdte Lohrent, és a dal gondoskodott róla, hogy a szavait más ne hallja, csak én –, azt hittem, idősebb lesz. Most már látom, hogy nem több, mint egy kisfiú. A nehézségek és a csaták megedzették önt, nem vitás, de mégiscsak kisfiú maradt. És az ön Feltámadt Mártírja nem más, mint egy eszelős lány, aki látomásoknak hitt képzelgésektől szenved. Önök mindketten veszélyes gyerekek, akik a tűzzel játszanak, de nem remélhetik eloltani.

Megmoccant, és a magas asztal végén ülő Nagybecsű Heilma felé bólintott. Ő hangjával nem csatlakozott a többiekhez, hanem minden figyelmével a herceggel folytatott néma párbeszédemre összpontosított.

– Az a nő húsz éve szolgálja az udvaromat – mondta nekem Lohrent. – Ott volt, amikor a vérláz elvitte az első feleségemet, és ott volt, amikor a második belehalt a gyermekszülésbe. Ő maga a kedvesség, jóság, bölcsesség. Nem vágyik háborúra, valójában mindig ellene int. Amikor a Mártírok példáját prédikálja, hallom a szavaiban az igazságot. Amikor ön beszél a Felkent Hölgyről, szavaiból csak az elvakult rajongást hallom ki, amit semmiféle igazság nem támogat. Tudom, miért jött, írnok uram, de kénytelen lesz üres kézzel távozni. Nem dobok el egy egész életen át ápolt hitet egy őrült némber asztaláról kapott koncokért. Most pedig… – rám villantotta szűkre szabott, feszes mosolyát, aztán Quintrell és Ayin felé intett a fejével – …megköszönöm a ma esti szórakoztatást, amit elhozott nekünk. Reggel eltávoznak ebből a várból, és többet nem térnek vissza a küszöbömre.

Nyolcadik fejezet

Bizonyos tekintetben Nagybecsű Hilbert sokat változott a korábbi találkozásunk óta. Nagybecsűi talárja helyett egyszínű szürke esdeklői köntöst viselt, amelyet a Feléledő Szövetséget szolgáló papságtól megköveteltek. Valamint annak ellenére, hogy alig két éve jöttem el Callintorból, a szeme körül és a homlokán további gyűrődések jelentek meg. A legtöbb egyéb tekintetben a férfi ugyanaz a fontoskodó, álszent buzgómócsing maradt, akire emlékeztem.

– A Feltámadt Mártír kamarását mindig szívesen látjuk itt – mondta, és a vállát görnyesztve már meghajlásra készült, de feltartott kezemet látva megdermedt.

– Most ugyanolyan rangot birtoklunk – szóltam, és Lohrent herceg üres mosolyát varázsoltam a képemre. – Testvér.

Callin Mártír szentélyének főhajójában fogadott, amely sokkal rosszabb karban volt, mint amire emlékeztem. Por gyűlt a sarkokban, és ugyanitt többkupacnyi patkányürülék szúrt szemet. A szentélyváros maga is sokkal csendesebbnek tűnt mostanság: az utcákon alig láttam sürgő-forgó menedékkérőket. Hasonlóképpen csak maroknyi felvigyázó bukkant fel, és a legtöbbjük szétrebbent a sötét sikátorokba, amikor a csapatommal átlovagoltunk az őrizet nélkül hagyott kapun. Kérdés nélkül is tudtam, mi történt itt. Egyetlen szóval lehetett leírni: egyházszakadás. Athiltor elestének híre arra késztette az itt élőket, hogy döntsenek, melyik oldalra állnak. A tiszta hitű szimpatizánsok, a többség az üres utcákat elnézve menekülőre fogta, míg a Feltámadt Mártírhoz húzók itt maradtak. Meglepődtem, hogy Hilbert az utóbbiak közé sorolta magát, habár jelentős kétségeim támadtak, hogy őszinte hitbuzgalomból ered-e a döntése.

Korábbi bosszúálló természetemmel ellentétben most az is kellő megelégedést nyújtott, hogy láthattam kényelmetlen feszengését. Igaz, hogy ez az ember megpróbált kitaszítani a városából és rám zúdítani Lord Eldurm bosszúját, de a látvány, ahogy Hilbert küszködik az undorával és megvetésével ezen a kötelező találkozón, elegendő volt, hogy helyrebillentse a mérleg nyelvét. A kicsinyes emberhez jól illett a kicsinyes bosszú.

– Hogyne – nyögte. Próbált szintén mosolyt erőltetni az arcára, de nem ment. Szórakoztatott, habár nem hibáztattam érte: egyszerűen felette állt, hogy tiszteletet tettessen egy magamfajta alacsony származású iránt. – Összeállítottam egy jegyzéket a jelenleg Callintorban található személyekről. Esdeklők, felvigyázókés menedékkeresők vannak rajta. Azt terveztem, hogy magam viszem Athiltorba, a Felkent Hölgyhöz…

– Nincs rá szükség – vágtam közbe. – Majd én elviszem neki. A személyes könyvtáradhoz is hozzá kell férnem. Feltételezem, van ilyened.

A hazugság vágya az arcára volt írva, de felfuvalkodottsága ellenére sohasem volt ostoba ember, és nem állt ellen sokáig.

– Van. – Kicsit megereszkedett a válla a vereségtől. – Habár mostanában kevés időm volt a saját szenvedélyeimmel foglalkozni.

– Az Isidor-kódex. Az is a szenvedélyeid közé tartozik, nem igaz?

Lemondó arckifejezését rémület váltotta fel, és összekulcsolta a kezét, feltételezhetően azért, hogy elfojtsa az ideges rángatózást.

– Igen, én… már egy ideje próbálom lefordítani.

– Lefordítani? – ráncoltam a szemöldökömet. – Úgy érted, megfejteni?

Egykori magasabbrendűségi érzése felvillant egy pillanatra, ahogy elfintorodott, de okosan tette, hogy elfojtotta a mosolyt.

– Az eredeti szöveget rejtjelesen írták, de amikor megfejtették, kiderült, hogy urhmai nyelven, az első Mártírok nyelvén íródott. Híresen nehéz átültetni albermaine-ire. Sajnálatosan lassan haladt a munka…

– Mutasd meg!

Reméltem, hogy Hilbert hazudik, de egyetlen pillantás a szentély apró könyvtárában elém tolt szövegekre elég volt, hogy belássam, egészen más a helyzet. A Szövetségi Könyvtárban szerzett könyvet, amely maga is egy sokkal régebbi fólió másolata volt, sűrű sorokkal durva barna pergamenre rótták. Hilbert megfejtett szövege különálló lapok laza kötegeként jelent meg mindig koszos kezében. Tudós volt, az igaz, de nem írnok.

– Ennyi az egész? – kérdeztem, átlapozva a néhány tucat oldalnyi urhmai szövegfordítást.

– Mint mondottam, mostanság kevés volt az időm.

Átfutva a lefordított lapokat kiderült, hogy többnyire zagyva és érthetetlen monológok tömkelegé, tele számomra ismeretlen nevekkel és semmitmondó, Szövetség előtti hiedelmekkel. Az egyik szakaszra felfigyeltem a számos javítás miatt, amelyek elcsúfították a szöveget. Különösen az egyik kifejezést húzták alá sokszor, míg körülötte az üres pergamen megtelt egyéb szavakkal, mind áthúzva.

– Ez a szó mintha némi nehézséget okozott volna – mutattam rá a firkálmányokra.

– Igen – fintorgott Hilbert tudósi bosszankodással. – Metreveus. Uhrmai nyelven több jelentése van. Mind negatív értelműek, de nehéz pontos megfelelőt találni rá.

– Mi áll a legközelebb hozzá?

Válaszadás előtt eltűnődve csücsörített.

– Valószínűleg a „zsarnok”. De úgy is érthetjük, hogy egyszerre tartalmazza a „nagy” és az „üldöző” jelentést.

– Kinek az üldözője?

– Szabad? – Hilbert kinyújtotta a kezét, és én átadtam neki a lapokat. – Itt – mutatott egy másik szakaszra néhány oldallal később. – Az eredetiben elég sűrű a szöveg, úgyhogy talán nem teljesen pontos a fordítás. A legközelebbi szó szerinti változat valami ilyesmi: „És a Metreveus olyan haraggal tisztítja meg a földet a hegyeken túl, hogy élő nem marad utána. Újra végigsöpör rajta. Tudjátok meg mind, hogy hamu és romok lesznek a Metreveus öröksége.”

A földet a hegyeken túl… Újra végigsöpör rajta. Ezt akarta megmutatni nekem Arnabus? Úgy képzelte, hogy Evadine ez a Metreveus? Ha igen, nem kellett további segítség arra vonatkozóan, melyik lehet az a föld a hegyeken túl.

– Igaza lett bármivel kapcsolatban is? – kérdeztem Hilbertet. – Isidor Mártírnak valóra vált valamelyik próféciája?

– Feltételezhetően ő a történelem által ismert legpontosabb próféta. Azonban az események, amelyeket állítólag előre látott, a régi időkben történtek, az Első Mártírok ideje és a Szövetség kivirágzása közötti sötét korban. Azokból a napokból kevés kortárs beszámoló maradt ránk, de néhányuk valóban egyezik a feljegyzett megérzéseivel, különösképpen a járványokról vagy katasztrófákról szólókkal.

– Arnabus – vetettem rezzenéstelen tekintetemet Hilbert ábrázatára. – A Nagy Eretnek eljött-e ide valaha, hogy megtekintse ezt a munkát?

Hilbert megdermedt és a félelem ismét átjárta a vonásait. Láttam, hogy hazugságot latolgat, aztán bölcsen inkább másként döntött.

– Igen – mondta feszengve egy köhintés után. – Eljött. Furamód a fordítás nélkül olvasta el a megfejtett szöveget, és nem úgy tűnt, hogy nehezére esne. Azt gondoltam akkoriban, hogy csak megjátssza az olvasást. Már akkor is felismertem a csalárd lelkeket.

Visszafordítottam a figyelmemet az iratokra, és azt latolgattam, magammal vigyem-e őket. Úgy véltem, Corlina főkönyvtáros bizonyosan őszinte buzgalommal látna neki a maradék szövegek lefordításának, de nem hittem, hogy ilyen fiatalon megvan hozzá a megfelelő tudása.

– A Felkent Hölgy azt kívánja, folytasd ezt a munkát – adtam vissza Hilbertnek a lapokat. – Mostantól ez lesz elsődleges feladatod. Amikor készen vagy, másoltasd le a fordítást egy olyannal, aki szebben ír, és küldd el nekem Athiltorba! Továbbá… – Jelentőségteljesen végighordoztam a pillantásomat a helyiségen. Mint az épület többi részében, itt is mindenen por ült, és dohszag uralkodott. – Ez a szentély a Szövetség szégyenfoltja. Sepertess fel és suvickoltasd ki, amint lehet!

– A menedékkeresők, akik ilyesmiket csináltak, már mind elmentek – tiltakozott Hilbert. – Akik itt maradtak, a földeken dolgoznak.

– Akkor csináld te magad. A seprű nem túl bonyolult eszköz, testvér. Most pedig, mielőtt elmegyek, szükségem van még egy iratra tőled.

♦

Megkönnyebbülésemre Arnild mester nem tartozott azok közé, akik elmenekültek a szentélyvárosból. A szkriptóriumban bukkantam rá, fél tucat munkatársa társaságában. Hajlott hátuk és göcsörtös ujjaik nyomán arra a talán nem túl jóindulatú megállapításra jutottam, hogy maradásuknak több köze volt az egészségi állapotukhoz, mint a hitbuzgalmukhoz.

– Ihlander Mártír tekercse – lépett hátra Arnild, hogy betekintést nyerhessek a legújabb munkájába. A hatalmas izomzatú Ihlander, Albermaine első szövetségi királya szekercével a kézben emelkedett az eretnekek áradata fölé, koronája pedig úgy izzott, mint a napkorong, az aranynak köszönhetően, amelyet Arnild ráapplikált.

– Kitűnő munka, mint mindig, mester. – Tetszésemet meghajlással fejeztem ki. – Olyan kitűnő, hogy fájdalommal kérlek meg, tedd félre egy kicsit. – Átnyújtottam neki a bekötött pergameneket, amelyeket Hilbert-től szereztem.

– Nagybecsű Sihlda Doiselle testamentuma – olvasta, miután kibontotta a köteget.

– Sihlda Mártír tekercse – helyesbítettem finoman. – Befejezetlen szöveg, de eszközöltem rajta néhány megfelelő kiegészítést és javítást.

Arnild homlokán elmélyültek a ráncok, ahogy elolvasta az első néhány passzust.

– Néhány dolog ismerős Nagybecsű… akarom mondani, Esdeklő Hilbert prédikációiból.

– Igen, ez érthető. Másolatokat kérek, Arnild mester. Egyet a szokásos, gazdag díszítéssel, a többit pedig olyan gyorsan, ahogyan csak írnoktársaid képesek rá.

– Mennyit?

– Amennyi a pergamenből és a tintából telik. Hagyok itt pénzt, hogy vásárolj még belőle. Amint a másolatok készen vannak, küldesd őket egy szentélybe, ezzel a Felkent Hölgy által írott levéllel együtt. – Átadtam neki egy másik iratot, amelyet aznap reggel alkottam, és aláírtam Evadine nevében. Arra utasította olvasóját, hogy Sihlda Mártír tekercsét vegye alapul a további prédikációkhoz, amíg további utasítás nem érkezik. Nem ez volt az első levél, amelyet kiadtam Evadine aláírásának elfogadható másolatával, ám ő mindezt elégedetten konstatálta, ugyanis fárasztotta a levelezés.

– Addig folytassátok ezt a munkát, amíg Albermaine minden szentélye meg nem kapta Sihlda Mártír tekercsét – mondtam neki. – Továbbá, ez a szkriptórium mostantól a te személyes irányításod alatt áll. Esdeklő Hilbert egyéb ügyekkel lesz elfoglalva.

♦

– Szép, nem igaz? – kérdezte Ayin, és feltartotta a melltűt a déli nap felé, amely éppen kikukkantott egy baljós felhőfal mögül. Együtt lovagoltunk a csapat élén a Király útján Athiltor felé. A melltűt tölgylevelek díszítették, és zsiványszememnek úgy tűnt, hogy aranyból készült. A levelek között vagy egy eredeti rubin fénylett ragyogón, vagy a legjobb hamisítvány, amelyet valaha láttam.

– Valóban az – értettem egyet. – Hol szerezted?

A hangomban bujkáló gyanakvásra lebiggyesztette az ajkát.

– Ha tudni akarod, ajándék volt. A herceg fiának nagyon tetszett az előadásom. Igazából azt kérte, hogy maradjak, és legyek a vár saját énekese. Nem tudtam, hogy ilyen is létezik.

– Nem létezik. – Úgy döntöttem, nem osztom meg abbéli meggyőződésemet, miszerint az ifjú Lord Gilferd további feladatokat is szánt házi énekesének. – Biztosan nagyon csalódott volt, amikor nemet mondtál.

– Gondolom. – Félrebillentett fejjel figyelte, ahogyan a fény megcsillan a rubinon. – Azért azzal búcsúzott, hogy mindig szívesen lát. Ezt, úgymond, a jó szándéka jeléül adta. – Elmosolyodott, és a melltűt az övén hordott erszénybe rejtette. – Kedves fiú, nem gondolod? Olyan kevesen vannak ilyenek.

– Kedvesebb, mint az apja. – Belém hasított a gondolat, hogy mivel Lord Lohrent olyan nyíltan ellenezte Evadine ügyét, Ayin és nemesi udvarlója hamarosan talán egy csatamezőn néz egymással farkasszemet. Ez tovább mélyítette az elhatározásomat, hogy megóvjam az eljövendő megpróbáltatásoktól, ám a meggyőződésemet azonnal próbára tették a következő szavai.

– Quintrell azt szeretné, ha vele tartanék. – Ayin a rá jellemző derűvel, szórakozottan adta elő a hírt. Mint máskor is lovaglás közben, az arcát az ég felé emelte, hogy jobban láthassa a fák között rebbenő madarakat.

– Valóban? – Megfordultam a nyeregben, és hátranéztem Quintrell-re. A dalnok, akit láthatólag nem zavart szúrós tekintetem, vigyorogva biccentett.

– Igen. – Ayin felvetette a fejét, és kellette magát. – Úgy hiszi, ebben a társaságban elpazarolom a tehetségemet. Nagy kincset ígér, ha vele megyek a keleti országokba tervezett kőrútjára.

Ellenálltam a kísértésnek, hogy újra Quintrellre nézzek. Ayin szavai nyomán zord következtetésre jutottam. Tehát megszegné a Lorine iránti kötelezettségét, és messzire kerülne ezektől a hercegségektől, amíg még lehet. Meglepett a kémkedő dalnok elképzelése, miszerint Ayint is magával vinné, de persze a lány hangja kétségtelenül nagy értéket képviselt, és a férfi nem ismerte még elég jól ahhoz, hogy lássa a veszélyt.

– Mit mondtál neki? – kérdeztem.

– Természetesen azt, hogy a Felkent Hölgyet szolgálom – húzta gúnyos vigyorra a száját Ayin. – Azért jólesik, hogy ilyen aggodalmas képet vágsz.

Mostanra egyértelművé vált, miszerint nehéz volna a gyakorlatba ültetni az elképzelést, hogy kolostorba zárom Athiltorban. Olyan könnyen ráunt mindenre! Ez, no meg a harag, hogy hátrahagyják, még a végén szunnyadó hajlamokat ébreszthet benne. Ráadásul hiába készült hűtlenséget elkövetni az úrnője ellen Quintrell, a lényeget illetően nem tévedett.

– Azért mégiscsak meg kellene fontolnod a dolgot. – Próbáltam eltitkolni a kelletlenséget a hangomban. Jó okkal mondtam búcsút Toriának. Ezúttal talán eljött az idő, hogy Ayintól is elbúcsúzzam. – Nem szeretnél gazdag lenni?

A lány meglepetten hunyorgott.

– Elengednél?

– Utadat tudnám állni?

Ayin megmoccant a nyeregben, és a pónija dobálni kezdte a fejét, ahogy megérezte lovasa vívódását.

– Felesküdtem a Hölgy szolgálatára – vágta oda olyan sértetten, amilyennek már régen láttam.

– Akkor menj úgy, hogy nem lépsz ki a szolgálatából. Keleten még mindig nem sokan hallották a Feltámadt Mártír történetét. Terjeszthetnéd a mesét, akár dalban is, ha úgy tetszik.

Megrázta a fejét, és finom vonásai megkeményedtek.

– Nekem itt a helyem, mellette és melletted. Még olyan sok tennivalónk van. Szeretnék a saját szememmel látni mindent, a napot, amikor megkoronázzák, meg a frigyet. Akkor te leszel a király?

Az arcomra kiülő döbbenet igen nyilvánvaló lehetett, ugyanis Ayin incselkedő kacajt hallatott.

– Azt hitted, nem tudom, mi? Ayin csak egy egyszerű kis énekes pacsirta, és semmit sem lát. – Kinyújtotta a nyelvét. – Nos, épp eleget látok én, írnok Alwyn. És még csak olyan nagyon óvatos sem voltál, ugye?

Elfordítottam a tekintetemet, és semmit sem szóltam. Feketeláb csak baktatott tovább az út keményre fagyott barázdáin. Újra elfojtottam a késztetést, hogy hátralessek Quintrellre, habár meggyőződésem volt: kellő mértékben megelőztük a menetoszlopot ahhoz, hogy a dalnok ne hallja a beszélgetésünket.

– Semmi baj – mondta Ayin, és derültség színezte a hangját. – A szerelem a Szerafiloktól való, így hát van értelme annak, hogy a Hölgy megosztja veled. Valójában igen szép dolog. Talán írok róla egy dalt: „A hölgy és a zsivány.”

Végül, miután a fejemben páni félelemben kergették egymást a gondolatok, annyit sikerült kinyögnöm rekedten:

– Ki tudja még?

– Wilhum, legalábbis úgy hiszem. Az Özvegy is. Egyébként szörnyen féltékeny.

– Ő mondta neked?

– Nem – sóhajtott úgy, mintha egy érteden gyerekkel beszélne. – Már mondtam: látok dolgokat. Amikor az emberek rám néznek, azt hiszik, nem látok át rajtuk.

Újra csak néma baktatás következett, és fejben több száz lehetőséget pörgettem végig. Mit mondjak neki? Mihez kezdjek vele? Miért volna féltékeny az Özvegy? Ayin szakított félbe, amikor még ennél is bölcsebb éleslátásról tett tanúbizonyságot:

– Vannak titkok, amelyeket nem lehet megőrizni. Egyszerűen túl nagyok.

Meggörnyedtem a nyeregben, és a fejemben tomboló vihar keserű fáradtsággá csitult.

– Tudom – dünnyögtem –, mégis arra kérlek, hogy ezt őrizd meg. Legalábbis egyelőre.

– Megőrzőm. Ámde – lóbálta felém a mutatóujját – többé ne említsd, hogy el akarsz küldeni.

Mosolyogtam, és tudtam, bűntudatot kellene éreznem, de nem éreztem. Ahhoz, hogy szembenézzek mindazzal, ami várt ránk, minden barátomra szükségem volt. A bűntudat csak ezután jött, és a súlya még most, sok-sok év után is lehúz.

♦

Wilhummal és a Lovas Őrséggel Athiltortól félnapi járóföldre találkoztunk. Kedélyesen köszöntött, de óvatos fény ült a szemében, amitől ideges lettem. A titokzatoskodás sohasem volt jellemző Wilhumra, és a legkisebb nehézséget sem tapasztaltam, amikor el kellett döntenem, igazat mond-e vagy hazudik.

– Őrjárat vagy valami komolyabb? – kérdeztem, és fejemmel a lovasoszlopra intettem a háta mögött, amelynek tagjai mind harchoz öltöztek.

– Úgy tűnik, régi bajtársaid úgy döntöttek, újra felbukkannak. – Kényszerítette magát, hogy beszéd közben a szemembe nézzen, ami az egyik legnyilvánvalóbb jele a hazugságnak. – Amióta elmentél, mindennap érkezett valami paraszt kérésekkel. Néhányan egészen a Shavine-erdőtől jöttek el idáig, hogy hírt adjanak az útonállókról. Nagy fosztogatás zajlik, meg öldöklés.

– Lorine hercegné több mint alkalmas rá, hogy megoldja a gondot – feleltem, és közben feszülten figyeltem a vonásait.

Wilhum a fejét rázta.

– A Hölgy azt akarja, hogy a közemberek tudják, a Szövetség a védelmezőjük. Néhány napig feltűnően körbelovagolunk, itt-ott rajtaütünk.

Biztos voltam benne, hogy akármi is a valódi küldetése, annak semmi köze sincsen a zsiványokhoz. Ezekben a napokban az útonállás a Shavine Hercegségben Shilva Sahken kezébe került, és Tiler biztosított felőle, hogy ő és Lorine kölcsönösen előnyös megállapodás alapján irtják az erdőben a gonosztevőket. Akármerre is készült Wilhum, biztos, hogy nem a Shavine-erdőbe. Azt is tudtam, hogy nem tartana vele az egész Lovas Őrség, ha Evadine nem adott volna rá külön utasítást. Ha Wilhum nem mondja el, mi a céljuk, majd megtudom tőle.

– Nos, jó vadászatot! – feleltem, és megrántottam Feketeláb kantárszárát. – Kérlek, a foglyokat add át a hercegnének! Nem fogja jó néven venni, ha önkényes akasztások zajlanak az uradalmában.

– Ha már itt tartunk, Swain végül előkerült – szólalt meg Wilhum, amikor elindultam. Hátrapillantva láttam, hogy az arcán vészjósló fintor ül. – Sajnos nagyon is jó oka volt rá, hogy késlekedjen.

♦

Athiltorba érve ott találtam Swaint, aki éppen seregszemlét tartott a Szövetségi Kompánia felett a katedrális lépcsőjéhez vezető nagy kiterjedésű, kövezett téren. Egy pillantás a hadsorokra, és máris tudtam, mi történt: nemrégiben összeöltött vágások, behorpadt mellvértek, egy-két szemkötés. Nem értettem a számokhoz olyan jól, mint Ayin, de a sereg teljes létszámát eredeti haderejének körülbelül a háromnegyedére tettem.

– Feltételezem, a régenshercegnő nem örült neki, hogy egyszerűen ki akarsz menetelni Couravelből – jegyeztem meg, amikor leszálltam Feketelábról. A sorokban ismerős arcokat kerestem, és megkönnyebbülten felsóhajtottam Ofihla láttán, aki éppen keményen szidalmazott egy alabárdost a laza övcsatja miatt. A nő szokás szerint makkegészségesnek tűnt, de halványuló kék folt ült az állán, és egy új sebhely éktelenkedett az orrnyergén.

– Tiszta hitű lázadók – felelte Swain. – Legalábbis azt állították magukról. Amikor Eamond katona megérkezett a Hölgy felhívásával, még aznap felállítottuk a menetoszlopot. Úgy látszik, a hercegnő kémei vagy a mi táborunkban, vagy ahhoz közel ólálkodtak. Mire nekivágtunk, a kaszárnya körül minden utcát barikáddal zártak le. Nem volt más választásunk, mint hogy kiverekedjük magunkat a városból, és minden sarkon újabb veszély leselkedett. Íjászok lőttek a tetőkről, torokmetsző tiszta hitűek ugrottak ki a sikátorokból. Meg kell, hogy mondjam, elég szervezett bagázs volt ahhoz képest, hogy felkelőknek néztek ki.

– Foglyok vannak?

– Csak néhányat ejtettünk, és azok nem beszélnek. Elfogtunk egy íjászt, akiben egy királyi katonát ismertem fel, de azt állította, csak az Igaz Szövetség nevében cselekszik. Levágtam a jobb keze három ujját, aztán szélnek eresztettem.

– Kezdesz ellágyulni, kapitány?

Swain vállat vont.

– Sohasem éreztem igazságosnak, hogy kivégezzek egy katonát csak azért, mert parancsokat teljesített.

– Mennyi ideig tartott kiverekedni magatokat?

– Összesen két napig. És a városfallal nem ért véget a dolog. Útközben csaknem mindennap rajtunk ütöttek vagy elállták az utat. Továbbá Couravel és Athiltor között minden híd gyanús módon lángra gyulladt és porrá égett. – Swain arcán sötét árnyék ült, és nyílt önvád izzott a szemében. – Így hát nem lehettünk itt, hogy segítsük a Hölgyet legnagyobb dicsőségében.

– Biztosan lesznek más dicsőségek. – Fejemmel a katonák rendezett sorai felé intettem. – Ez most mire lesz?

– A Hölgy szólni kíván hozzájuk. Azt mondta, valamiféle kiáltvány. – Oldalvást sandított rám. – Mesélt északi küldetésedről. Szerencsével jártál?

– Lord Shelvane-t meg lehet venni. Lohrent herceget nem, és nem is szimpatizál velünk. De azt hiszem, a fia talán beleszeretett Ayin katonába. Az is valami.

– Tehát kétfrontos háború lesz – grimaszolt Swain. – Nem túl kellemes kilátások, uram.

– Nem, uram, valóban nem.

Váltottunk egy halovány vigyort a képtelenség felett, hogy egy olyan dinasztia által adományozott címeken szólítjuk egymást, amellyel most hallgatólagosan háborúban állunk.

– Vigyázz! – visszhangzott Ofihla ismerős vakkantása a téren. – Figyelmezz a Felkent Hölgyre!

Evadine jelent meg a székesegyház lépcsőjének tetején teljes páncélzatban. Fekete mázas vértje még a felhős égbolt ellenére is csillogott. Esőcseppek potyogtak, miközben belekezdett, és ma már látom, hogy mintha csak a véres zűrzavar rossz előjelét hozták volna, amely nem sokkal ezután vette kezdetét. Akkor azonban csak álltam és hallgattam várakozón, midőn a hőn szeretett nő arra készült, hogy még szédítőbb magaslatokra korbácsolja hallgatósága rajongását.

– A Feléledő Szövetség katonáit látom magam előtt – jelentette ki, és hangjában leplezetlen harag pattogott, miközben végigvisszhangzott a Szövetségi Sereg, valamint a hadjárat résztvevői és a tér peremén gyülekező városlakók egyre sűrűsödő tömege fölött. – És látom a sebeket. Látom a hiányát azoknak, akiket barátnak és bajtársnak neveztem, a bátor lelkeknek, akik az oldalamon harcoltak az Árulók Mezejétől a Völgyig. Hol vannak?, kérdem én. A kapitányom azt feleli, meggyilkolták őket. Aljas csalárdság és árulás útján. Nem őszinte és becsületes ütközetben, hanem korcs férgek fogta tőr és nyíl által, egy olyan család szolgálatában, amely, attól tartok, mindennél romlottabb, túl a menthetőség reményén.

Evadine szünetet tartott, és lehajtotta a fejét, miközben a gyász hulláma árasztotta el. Ez az a pillanat? – tűnődtem. – Most fogja magát Nagybecsű Királynővé kikiáltani? Ha mellette vagyok, lebeszéltem volna róla, még most is. Még mindig nem volt elég erős seregünk egy nyílt háborúhoz. Azonban úgy alakult, hogy a Felkent Hölgy aznap valami mást jelentett be.

– És honnan jön ez a romlottság? – kérdezte, és sápadt, ám haragos arcát felemelve szemrehányón nézett végig a hallgatóságán. – Ez a kérdés nem hagy nyugodni. Bevallom, hogy kudarcot tapasztalok, barátaim. Alávetem magam az ítéleteteknek, mert az elmúlt napokban gyenge voltam. Engedtem a remény csábításának. A reménynek, hogy el lehet kerülni az előttünk álló küzdelmet. A reménynek, hogy az Algathinetek és haszonleső szolgáik megmenthetők, eltántoríthatok az útról, amelyre elcsábultak. Ez a gyengeség ma véget ér. Most már látom a romlottságuk forrását. Látom a gonosz kútfőjét ebben a birodalomban, és nem tűröm tovább. A Maieszitek, barátaim. Megrontották a Koronánkat. Fülbe sugdosott ígéreteikkel, ősi perverzióikkal a viszálykodás sebein keresztül megfertőzték ezt az országot, és én most már megismerem förtelmes ügynökeiket. Évtizedek óta járnak közöttünk háborítatlanul, még szívesen is láttuk őket. Bűbájosoknak nevezzük őket. Néhányan azt állítják, jövendőmondók. Akár azt is, hogy gyógyítók. Mondom néktek, hogy nem azok. A caerithek és fertőző rítusaik juttattak minket ide. Most eljött az ideje, hogy azt mondjuk, nincs tovább.

A tömeg dübörgő tetszése egyértelművé tette, hogy a Felkent Hölgy szavai ismét célba találtak. A rá következő években megtanultam, hogy sokkal könnyebb gyűlöletet szítani az emberekben, mint szeretetet ébreszteni bennük. Azt hiszem, Evadine sokkal korábban rájött erre.

– Mostantól fogva a szövetségi törvények értelmében minden caerithet kiűzünk Albermaine birodalmából – folytatta Evadine, kezében egy szétnyitott tekerccsel, amely feltételezhetően ezt az új rendeletet részletezte. – Utasítunk minden Esdeklőt, hogy tudassák az egyházkerületük tagjaival: kerüljék a caeritheket. A hívek nem adhatnak nekik menedéket. Nem táplálhatják őket. A hívek semmilyen módon nem kereskedhetnek vagy üzekedhetnek a caerithekkel. A szövetségi katonaság is megteszi a szükséges lépéseket, hogy felleljen minden pogányt a határainkon belül, és visszatoloncolja őket a saját területükre, ha másként nem megy, akkor erővel. Ezt az országot meg kell tisztítani, barátaim. Tisztára kell sikálni az ősi mocsoktól, amely ilyen mélyre lehúzta. De ez csak az első tisztogatás. Ahhoz, hogy valóban meggyógyuljunk a minket fertőző betegségtől, mind a köznépnek, mind a Szövetségnek, mind a nemességnek áldást kell kapnia a kezem által, mert csakis a kezemben rejlik a Szerafilok kegye. Ezért hát Athiltorba szólítom Algathinet Arthin királyt, hogy részesüljön az áldásomból. Ha visszautasítja, Couravelbe megyek, és ragaszkodni fogok ehhez. Velem meneteltek, amikor nekivágok?

Olyan hangos ujjongást még sohasem hallottam, amit akkor kapott, és rögvest nyilvánvaló lett, hogy rajongóinak a száma a városban a távollétemben felduzzadt. Ám én alig hallottam a rivalgást, mert a figyelmemet csakis Evadine-en tartottam, aki kezében az ediktumával újra és újra elkiáltotta kérdését. A tömeg minden alkalommal egyre hangosabban dübörgött.

– Velem meneteltek?! Velem meneteltek?!

Akkor elkezdődött a kántálás és az éltetés széthangzó káosza ismerős refrénbe váltott, olyasmibe, amit azt reméltem, már magam mögött hagytam, amikor az Áldozatmenet elérte véres végpontját a Völgy Csatájában: „A Hölgyért élünk! A Hölgyért harcolunk! A Hölgyért halunk!”

Kilencedik fejezet

Az Evadine lakosztályába vezető ajtó zárva állt, és két felfegyverzett Esdeklő őrizte, akiket nem ismertem. Egy férfi és egy nő, akik annyira hasonlítottak testalkatban és arcvonásokban, hogy csakis testvérek lehettek, talán ikrek.

– A Hölgy éppen áldoz, uram… – kezdte a férfi Esdeklő, és szögletes arcán gőg és döbbenet mutatkozott, amikor a fogamat vicsorítva félrelöktem, és megdöngettem az ajtót.

– Takarodj az útból! – A sarokvasak zörögtek, a fadeszkák remegtek az öklöm alatt. – Evadine!

– A Hölgy – mondta megint az Esdeklő, és elkapta a karomat – éppen áldoz.

Fenyegetően felé fordultam, és szigorú, rendíthetetlen arcba bámultam. Olyan ember arca volt, amilyennel már sokszor találkoztam: akit nem lehet egykönnyen megfélemlíteni, aki engesztelhetetlen kötelességtudatból cselekszik. Akárki is volt ez a két ember, Evadine jól választotta meg az őreit.

– Lépj hátrább, uram! – utasított a férfi. Erősödő szorításával elérte, hogy hátrább lépjek, de csak azért, hogy kivonjam a kardomat.

Bizonyosan vér folyt volna azon a folyosón, ha Evadine éppen akkor ki nem nyitja az ajtót. Arra számítottam, hogy kihívó lesz, de a résben megjelenő arc szelíd vagy még inkább riadt volt. Csak egy pillanatra maradt ott, majd eltűnt a lakosztálya homályos mélyén.

– Lord Alwyn beléphet – hallottam vékony hangját.

– Ha még egyszer rám emeled a kezedet – mondtam a férfi strázsának, miközben benyomakodtam a helyiségbe –, megtudod, milyen nélküle élni.

Becsaptam magam mögött az ajtót, és vettem néhány mély lélegzetet, mielőtt szembefordultam volna Evadine-nel. Már megszabadult a páncéljától, és gyapjúkendőbe burkolózva állt ott, ennyi takarta pamutpantallóját és ingét. Tűz lobogott a kandallóban, de láttam, hogy reszket, és a tekintetét elfordította tőlem.

– Kiűzetési rendelet? – kérdeztem. Habár megpróbáltam csitítani a haragomat, a hangom még remegett. Sihlda történelemleckéinek hála tudtam, hogy nem új keletű a dolog. III. Mathis király is kiadott egy ilyet egy különösen kellemetlenkedő vergundiai klán ellen. A Ragyogók Tanácsa hasonló taktikával próbálkozott egy évszázaddal azelőtt, amikor egy bosszantóan népszerű szekta megjelenése egyházszakadással fenyegetett. Azonban sohasem adtak még ki ilyen rendeletet a caerithek ellen.

– Meg kellett tennem – mondta Evadine, és a hangja alig volt több, mint reszketeg mormolás.

– Wilhum is oda készül, nem igaz? – indultam el felé. – Nem útonállók miatt fésüli át az erdőt. Azért küldted, hogy szedje össze a caeritheket, amennyit csak talál, és toloncolja át őket a határon.

– Meg kellett tennem – ismételte meg, és elhátrált. Hosszú haja nem szokványos módon ki volt bontva, és a hajfüggöny eltakarta a tekintetét, amely lopva, ijedten siklott az arcomra.

– A caerithek. – Odaértem hozzá, s hirtelen vágyat éreztem, hogy megragadjam a vállát, és kirázzam belőle a válaszokat. Ehelyett megálljt parancsoltam magamnak, és haragos tekintetemmel megkerestem lesütött szemét a sötét fürtök függönye mögött. – Az a nép, amely megmentette az életemet, meggyógyított, visszaküldött hozzád. Egyikük az oldalamon lovagol és harcol. Az a szándékod, hogy kiűzzem?

– Ő maradhat. – Könyörgő csillanást láttam a fátyol mögül. – Kivételt tehetünk a hűséges szolgálatáért. Szívességből neked…

– Nem kell a kurva szívességed!

Újra kedvem támadt megragadni. A dühtől és képtelen módon a vágytól reszketett a kezem. A fortyogó harag ellenére az elmém az elmúlt idők meghitt pillanatait vetítette elém, és késztetést éreztem, hogy letépjem a ruháját és az ágyra fektessem. Nem állítana meg. Valamiféle pajzán ösztön ezt súgta. Ahogy a szeme csillogott a haja függönye mögött, a két karja az oldalához simult, aztán hívogatóan szétnyílt. Olybá tűnik, a szenvedélyt ugyanolyan könnyű felkelteni ellenségességgel, mint gyengédséggel.

Metreveus. Mintha hallottam volna ezt a szót, és nem csak a fejemben. A hang, amely kiejtette, nem a sajátom volt. Az a hang volt, amelyre emlékeztem a sötét mélységben átadott megannyi leckéből, a hang, amely az életemben egyedüliként mindig csak igazat beszélt. Metreveus – súgta újra, és éreztem, hogy a nemi vágy elszivárog belőlem. Zsarnok. Üldöző. Sihlda valójában sohasem tanított nekem ilyet, de biztosan megtette volna.

– Hány csata van a hátunk mögött? – kérdeztem, és elfordultam Evadine-től, mert a tűz lobogó hőjét is szívesebben éreztem magamon, mint a pillantását. – Hány élet veszett oda, hányat vettek el? Mind a szavaid nyomán, Evadine. Én nem ezért harcoltam.

– Tudod, hogy nincsen beleszólásom abba, milyen látomásokat kapok – mondta, és már nem remegett a hangja. – A Szerafilok tudást adnak, és nekem aszerint kell cselekednem.

Most először kellett szembenéznem egy kérdéssel, amelyet eddig jó adag álnokoskodás és figyelemelterelés révén kerültem: Micsodák valójában Evadine látomásai? Mostanáig abból a ködös meggyőződésből, hogy tényleg üzeneteket kap az Isteni Kapukon túlról, arra a gondolatra jutottam, hogy a caerithek által vaerithnek nevezett, titokzatos erő valamilyen formáját birtokolja. A látomásai túl pontosak voltak ahhoz, hogy tagadjam őket. Túl következetesen váltak be ahhoz, hogy egy zavart elme termékének higgyük őket. Persze a gondolatok újraélesztették bennem a történész szavait, pedig keményen elutasítottam őket. Evadine a Malesziteket szolgálja.

Túl sok jót tett – győzködtem magam. – Túl sok jót tettünk már együtt ahhoz, hogy az egész a gonosz szolgálatában végzett munka legyen.

– A Szerafilok mondták neked, hogy üldözd és vadászd a caeritheket? – kérdeztem, és a haragom mostanra elszállt, de a hangom még mindig remegett. – Ez a cselekedet aligha születhetett az örökkévaló kegyből.

– Megmutatták nekem, Alwyn. – Közelebb lépett, és a keze megragadta az enyémet. – Megáldottak a világ sorsának látomásával: hogy mi történik, ha ezt most nem tesszük meg. Tudom, hogy kedveled ezt a népet, de még te is láthatod, milyen veszélyek hordozói. Az általuk birtokolt hatalom fenyegetést jelent. Egész életemben tudtam ezt, attól a naptól, hogy az apám felbérelt egy caerith bűbájost, hogy űzze ki a látomásokat a fejemből. Akkor még csak ostoba csalónak gondoltam a bugyuta kántálásával és a csörgő-zörgő talizmánjaival. De a félelemre is emlékszem a férfi szemében. Évekig azt hittem, hogy a gyakorlott hazudozó félelme volt, aki szemben találja magát a vitathatatlan igazsággal. Most már látom, hogy attól az igazságtól félt, amelyet egy napon nyilvánosságra hozok: a sötét küldetésről, amelyet ő és a fajtája végez az országunkban. Ezért kotyvasztotta azt a bűzös orvosságot is, amit meg kellett innom. Megmondta az apámnak, hogy kiűzi belőlem azt, amit az elmém csavarodásának mondott. Nem akartam meginni, de az apám ragaszkodott hozzá, és mindig is kötelességtudó lánya voltam. Háromnapi szenvedés következett, amellyel bizonyosan meg akart ölni. Mérhetetlen kínok közt vergődtem, és csak az a gondolat tartotta bennem a lelket, hogy a Szerafilok biztosan megóvnak valakit, akit kiválasztottak az üzenetük átadására. És valóban meg is őriztek. Amikor felébredtem a kínzatásomból, a bűbájos már eltűnt az éjszakában anélkül, hogy megvárta volna a fizetségét.

Evadine szorítása erősödött a kezemen.

– A haragod fájdalmas nekem, Alwyn. Hogy rejtegetnünk kell, ami kettőnk között van, fájdalmat okoz nekem. De a fájdalmat el kell viselni, nekem is és neked is. A küldetésünk túlmutat ezen.

Megfordultam, és láttam, hogy a haja már szét van választva. Még közelebb jött, és a tökéletes arc egyik oldala az enyémhez nyomódott, a puha melegség a durva, sebhelyes bőrhöz ért. A borzongás ugyanolyan hódító volt, mint annak előtte. Emlékszem, hogy eldöntöttem, nem nyújtom felé a kezemet, aztán mégis megtettem, és az enyémhez szorítottam a testét. Emlékszem, hogy eldöntöttem, nem csókolom meg, aztán az övére tapasztottam az ajkamat. A csók hosszúra sikerült, és dühös kínt éltem át, amikor megszakította.

– A fájdalmat el kell viselni – lehelte elfúló suttogással, és az ajtó felé pillantott.

Levegőt szívtam a tüdőmbe, és hátrább léptem.

– Nem veszek részt egy „tisztogatásban”. Elég mészárlást láttam már életemben.

– Én nem is parancsolnék neked ilyesmit. Wilhum majd végrehajtja ezt a rendeletet, és tudod, milyen nagyvonalú ember. Parancsot kapott, hogy ne ontson vért a megbízás során. A caeritheket kiűzzük. Ennyi az egész.

így választunk ösvényt az életben, amikor válaszúihoz érkezünk. Mindig a könnyebb úton indulunk, azon, amely ismerős tájakat, folytatólagosságot, szerelmet ígér. Sokszor átkoztam már magam, amiért abban a pillanatban nem a nehezebb utat választottam, mert az biztosan kevesebb árulással járt volna. De még most is tudom, hogy ott, abban a szobában a választás csupán illúzió volt. Akár azt is parancsolhatta volna, hogy egész Albermaine-t borítsam tűzbe és vérbe, és én hangos tiltakozás mellett mégis ezt a könnyebb utat választom, mert az az ő útja.

A fejemet az ajtó felé rándítottam.

– Nem tetszenek az új őreid.

Megkönnyebbült mosoly játszott az ajkán, és összébb vonta a kendőjét, kihúzta magát, újra Felkent Hölggyé változott.

– Esdeklő Harldin és Ildette egészen Rhianvel hercegségéből jöttek idáig, hogy felesküdjenek az ügyünkre. A rhianveli Ragyogók Tanácsa és a Szövetség között már sokkal azelőtt is ellenségeskedés volt, hogy Arnabus elfoglalta volna Athiltort. Arldin és Ildette ötven fegyveres Esdeklő élén érkezett. A Hölgy Pajzsának nevezik magukat, és én hagyom nekik, hiszen annyira fontosnak tartják a dolgot. Egy levelet is hoztak, a hercegség összes rangidős papjának aláírásával, akik elismerik a hatalmamat, és az áldásomat kérik. Hát nem kedves?

– Az biztos, hogy hasznos lesz. De a papok nem azonosak a herceggel. Gondolom, tőle nem hoztak levelet.

– Nem, de egy üzenetet azért igen. Viruhlis herceg hitbuzgó ember, és mindenben támogatja a cselekedeteimet. Rhianvel sohasem számított olyan vészterhes vidéknek az Algathineteknek, mint Alundia, de az uralmukat már régen rossz szemmel nézi sok nemes, nem utolsósorban a hercegi család.

– Sokkal biztosabbnak érezném, ha ezer fegyverest küldött volna a saját zászlaja alatt, mint néhány Esdeklőt egy levéllel, amelyet nem írt alá.

– Úgy tűnik, a herceg inkább tárgyalna, mielőtt nyíltan kifejezné a támogatását. Ennek megfelelően a követe Arthin király udvarában vár téged, Couravelben. Remélem, hogy sikerül diszkréten találkoznotok.

– Couravelben? Azt akarod, hogy menjek a fővárosba? Most?

– Persze. Ki másban bízhatnék, hogy tolmácsolja meghívásomat a királynak?

– Amire Leannor válasza feltehetően az lesz, hogy zsákban küldi vissza neked a fejemet.

– Nem fogja – mosolygott Evadine a fejét csóválva. – Még mindig nem teljesen érted a nemességet, Alwyn. Fogad majd, meghallgatja az üzenetedet, elbocsát, és utadra küld. Bármi egyéb udvariatlanság volna.

– Nem nagyon törődött az etikettel, amikor a tőrét Guhlton herceg nyakába döfte, ráadásul a béketárgyalások közepette.

– A csatamezőn elkövetett tettek más lapra tartoznak, béketárgyalás ide vagy oda. Az udvar ügyei megkövetelik, hogy bizonyos korlátok között cselekedjen, amennyiben fenn akarja tartani a látszatot, hogy a fia hatalma jogszerű. Mellesleg más feladatod is van még a fővárosban, mint elviselni Leannor társaságát. Meglátogatod a dulsiani nagykövetet is. Felteszem, a hercegnét könnyen meg lehet nyerni az ügyünknek, amennyiben kellő ellenszolgáltatást kap. Továbbá szeretném kihasználni beható ismereteidet a köznépről. Szóbeszéd kering arról, milyen nehéz lett az élet a városokban ezekben a napokban, mivel a régenshercegnő mind magasabb adókat vet ki az italra és egyéb luxuscikkekre. Vagy legalábbis úgy hírlik, hogy ezt tervezi, és hogy megkorbácsolja azokat, akik tiltakozni merészelnek. Úgy hallottam, a kémei szorgosan gyűjtik a zavaró vagy hűtlen alattvalók nevét. A fivére sorsa szörnyű gyanakvást szült benne, ami talán felborította elméje már amúgy is kizökkent egyensúlyát. Az ilyen megváltozott gondolkodás a teljhatalmat gyakorlókban félelmet táplál, és a félelmet tovább lehet szítani, majd kihasználni.

Kérdőn húztam fel a szemöldökömet.

– Elméje kizökkent egyensúlyát?

– Ha már a témánál tartunk, emlékszem néhány pletykára, amelyek Leannor férjének halála után kaptak szárnyra. Lord Keville öreg volt, az biztos, de élemedett kora ellenére a legkevésbé sem lehetett betegesnek mondani. Nem olyan ember volt, akit könnyen lever a lábáról valami nyavalya.

– Leannor egy őrült nőszemély, aki meggyilkolta a férjét. Ezt a mesét akarod elhíresztelni?

Az Evadine arcán megjelenő mosoly bocsánatkérő volt, de a következő szavait a parancs hangján adta elő.

– Nem én vagyok a mesélő, Alwyn. Azt meghagyom neked. És biztos vagyok benne, hogy a hasznodra fordítod majd, amit Couravelben találsz.

♦

Eddig még sohasem kért arra, hogy hazudjak. A gondolat az egész rá következő napon nem hagyott nyugodni, és a Couravelbe tartó úton sem volt másként. Persze több alkalommal hazudtam már Evadine érdekében, de gyakran a tudta nélkül, sohasem az ő kifejezett jóváhagyásával. Ennek ellenére a szokásos kötelességtudattal láttam hozzá a készülődéshez.

– Igyekezz! – mondtam Tilernek, és a kezébe nyomtam egy tégla méretű dobozt. Vassal megerősített és erős zárral ellátott, masszív tákolmány volt, ahogyan a tartalmához illett: az összes aranyfont ott lapult benne, amit össze tudtunk szedni a katedrális olyan sarkaiból, ahol a vergundiaiak elfelejtettek kutakodni. A doboz összértéke jelentős volt, de korántsem óriási, ám a jó szándék jeleként átadott aranyra nehéz nemet mondani, főként, ha romlatlan és fényes. A tőlem elnyert, habár minden érzelemtől mentes bizalom szintjét mutatta, hogy Tiler kezébe mertem helyezni ezt a kincset. Ennek ellenére két legmegbízhatóbb felderítőmet adtam mellé kíséretnek.

– Úgy lesz, uram. – Tiler a homlokához érintette az öklét, és a lova nyeregtáskájába rejtette a ládikát.

– Érdeklődni fog, mi az oka a kérésednek – magyaráztam, miközben felmászott a nyeregbe. – Mondd meg neki, hogy többet szeretnénk tudni a fővárosi köznép hangulatát illetően.

Tiler elhelyezkedett a nyeregben, és keskeny arcvonásai óvatos szemöldökráncolásba rendeződtek.

– És mi a valódi oka?

– Ha nem tudod, akkor nem tudja kiszedni belőled.

– Shilva Sahken inkább a nyiszálásban, semmint a kiszedésben hisz – fintorodott el Tiler. – Habár ez a szép összegű pénz talán lehűti a forrófejűségét.

– Amikor megkapod tőle, amit kértél, eredj tovább Couravelbe, amilyen sebesen csak tudsz. Ne mutatkozz a nyilvánosság előtt, és keress meg, amikor megismerkedtél a megfelelő emberekkel.

Tiler ismét tisztelgett, aztán a sarkát a lova véknyába vágva két kísérőjével elvágtázott a nyugati úton.

♦

Az estét azzal töltöttem, hogy átnyálaztam a Keville család történetét, amelyet Corlina főkönyvtárostól szereztem. Bosszankodva tapasztaltam, hogy semmi különlegest nem találok, eltekintve talán attól, hogy Lord Alferd Keville, jelenlegi gyermekkirályunk atyja jóval idő előtt halálozott el.

Sihlda azt mondta, hogy jobb hitvest érdemeltél volna, uram – gondoltam, és ujjammal megkopogtattam Lord Alferd nevét. Abból, amit sikerült kiderítenem Leannor eljegyzéséről és rá következő frigyéről egy nála húsz évvel idősebb férfival, nyilvánvalóvá vált, hogy nem szerelemből házasodtak. A nemesség – mondta nekem egyszer Sihlda – csaknem kizárólag előnyszerzés céljából házasodik. A szerelem kevéssé foglalkoztatja őket.

Láttam a Leannor neve alatti szövegből, hogy csupán tizenöt évesen ment hozzá Lord Alferdhez. Alig volt több, mint gyermek, amikor egy férfi ágyába kényszerítették, aki bizonyosan aggastyánnak tűnt a szemében. Sohasem gondoltam, hogy Leannornak a szomszédba kellene mennie akaratosságért és rosszindulatért, és ez a házassági megállapodás mindkettőnek kiváló táptalajként szolgálhatott. A szemem ismét Lord Alferd nevére ugrott, és a név alatt feltüntetett halála napjára. Öreg volt, de még egészséges. Korai halál, hacsak valaki nem segített neki hamarabb eljutni odáig.

♦

Úgy döntöttem, hogy az egész Felderítő Kompániát magammal viszem, legalábbis egy darabon, mert úgy okoskodtam, hogy talán szükségem lesz rájuk, ha sietősen kellene távoznom Couravelből. Eamond ismét velünk lovagolt, mivel nemrég tért vissza a küldetéséről, hogy fegyverbe szólítsa a Szövetségi Sereget. Az egykori novícius, akit most Evadine hivatalosan is Esdeklővé léptetett elő, összeszedett néhány sérülést couraveli kalandjai során és az azt követő északi útján. Továbbá ebben a harcedzett katonában már nem nagyon láttam a lelkes, idealista fiatalembert, akit a múlt tavaszon kiképeztem. Evadine ügyét még mindig ugyanolyan buzgalommal képviselte, de újsütetű óvatosság költözött a tekintetébe, amely egy olyan lélekről mesélt, aki ismétlődően találkozott az erőszakkal. Miután szégyenteljesen megküzdöttem a saját lelkiismeretemmel, Ayint is megkértem, hogy csatlakozzon hozzánk. Athiltor többé nem tűnt annak a biztonságos menedéknek, amelyet elképzeltem neki. Lilát megint csak követett, bármerre mentem, annak ellenére, hogy szorgalmaztam a hazatérését.

– Feladatot kaptam az Eithlischtől – mondta vállvonogatva. – Még nem végeztem vele.

– Az volt a feladatod, hogy rátalálj a Doenlischre – emlékeztettem. – Mégis egyfolytában csak a nyomomban vagy. – A hangomba erőltetett kíméletlenséget csempésztem, hátha sértett büszkeségből megszakítja a köztünk lévő szövetséget, akármiről is szóljon az. Ezen azonban csak jól szórakozott.

– Az asszonyod nagyon csúnya dolgokat mondott a népemről – kezdte, és az ajka rángatózott az elfojtott mosolytól. – Biztosan ettől lettél olyan mérges.

Lilát általában az „asszonyod” kifejezéssel utalt Evadine-re, vagy úgy, hogy „a nő, aki sokat beszél”. Legtöbbször enyhe töprengéssel szemlélte a Felkent Hölgyet, és ez az arckifejezés csak elmélyült, amikor a tömegeket figyelte, akik eljöttek, hogy hallhassák a Feltámadt Mártír prédikációit.

– Nem is csinál semmit – jegyezte meg, amikor rákérdeztem, mi az oka szemmel látható értetlenségének. – Csak beszél. A beszéd csupán levegő. – Mindezt caerith nyelven mondta, és úgy fogalmazott, hogy levontam a következtetést: ez egy gyakran ismételt mondás lehet a népe körében.

– A caerithek sok tekintetben igen bölcsek – válaszoltam neki –, de ebben nagyot tévednek.

Sokat töprengtem, vajon okos dolog-e hátrahagyni Quintrellt és Adlart. A dalnok és az ő kiszámíthatatlan kapcsolatai olyan bonyodalmat jelentettek, amire most igazán nem volt szükségem. Továbbá a férfi folyamatos tiltakozása ellenére még mindig nem bíztam zsonglőr társában, hiába számított a Szövetségi Sereg felesküdött katonájának. Végül aztán megkíméltek a döntéstől azzal, hogy egyszerűen felnyergeltek és beálltak a többiek közé az indulásunk reggelén. Quintrell szokványos vigyorával fogadta kérdő tekintetemet, míg Adlar éppen Ayinnal kacagott valami viccen.

– Jól ismered Couravelt, Quintrell mester? – kérdeztem, miközben felmásztam Feketeláb hátára.

– Jobban, mint szeretném, nagyuram. A legrosszabb szarszagú patkányútvesztő, amivel valaha is találkoztam, pedig sok helyen megfordultam már, mint tudja.

– Játszottál valaha a királyi udvarban?

– Nem mondhatnám, hogy volt hozzá szerencsém.

– Akkor ezúttal hátha sikerül bepótolni. – Sarkamat Feketeláb oldalába nyomtam, és sétára ösztökéltem a lovamat, majd a déli út felé kanyarítottam. – De figyelmeztetlek, a régenshercegnő elég szűkmarkúan méri a tapsot.

Tizedik fejezet

Ayin és Eamond meglepően meggyőző párt alkottak. Quintrell vállalta a feladatot, hogy megalkossa az álcájukat, ügyesen átszabva a ruházatukat és megjelenésüket, hogy kisemmizett ifjú házasoknak tűnjenek, akiket a háború űzött el az otthonukból. Megszabadultak minden olyan felszereléstől, ami a Szövetségi Sereghez vagy a Felkent Hölgyhöz köthette volna őket, és a fegyverzetüket ügyesen elrejtett tőrökre korlátozták.

– Értitek a feladatot? – firtattam, miután elégedetten nyugtáztam a megjelenésüket.

– Kipuhatolni a köznép hangulatát Couravelben – válaszolta azonnal Eamond. – Felkutatni az elégedetlenkedők csoportjait, és azonosítani a vezetőiket.

– Készítek egy jegyzéket, jó? – ajánlkozott Ayin őszinte segítőkészséggel.

– Nem lesz semmiféle lista – lomboztam le. – Az emberek úgy fogják tudni, hogy egyikőtök sem tanult meg olvasni vagy számolni. A neveket véssétek az eszetekbe.

– Couravel a legszörnyűbb nyomorban senyved, uram – mondta Eamond. – A népek nagy tömege megérett a Hölgy üzenetére…

– Prédikációt sem akarok. – Lenyeltem egy ingerült sóhajt. Ez a kettő nem éppen a legjobb választás volt a feladatra, de a legképzettebb kémem pont a Shavine-lápon teljesített küldetést. Nem hittem, hogy Quintrell-nek nehezére esett volna azonosulni a szereppel, mégis visszafogtam magam, és nem kértem meg. A zsiványösztönöm azt súgta, jobb lesz a fickót szemmel tartani.

– Mutatkozhatsz olyan hitbuzgónak, amilyennek csak akarsz – mondtam Eamondnak –, de ne említsd a Hölgyet. Ha a téma felmerül, mutasd magadat tudatlannak, és tegyél fel kérdéseket. Fontos tudnunk, hogyan éreznek a Feltámadt Mártírral kapcsolatban. Csakhogy – emeltem fel ujjamat – semmi prédikálás. Értem?

Eamondtól határozott bólintást kaptam, Ayintól meg egy beleegyező vállrándítást, így megszemléltem az útkereszteződést, ahol az előző éjszaka táboroztunk, és megelégedésemre üresnek találtam. Kora hajnal volt, a talajt finom ködréteg takarta, a késő őszi levegőben párállott a lélegzetünk. A Felderítő Kompániát az erdőben hagytuk, elég messze az úttól, hogy a tüzeiket ne lehessen észrevenni. A keresztút tíz mérföldre esett Couraveltől, és a Király útjának forgalmasabb csomópontjaival szemben inkább csak kisebb szekérnyomok találkahelye volt.

– Menjetek előre – hagytam meg nekik. – Hét nap múlva itt találkozunk. Ha a tizenegyedik nap hajnalára bármelyikünk nem térne vissza, lóhalálában siessetek Athiltorba, és adjátok át a híreiteket Lady Evadine-nek.

– Miért ne lennénk itt? – kérdezte Ayin, és aggodalmasan ráncolta a homlokát. – Te csak beszélsz a hercegnővel, nem?

Minekutána talán úgy határoz, hogy fellógat. Nem mondtam ki, pedig Magnis Lochlain sorsának látomásai gyötörtek. Vagy annál is rosszabb.

– Más ügyek tartóztathatnak – mondtam neki. Jelentőségteljesen pillantottam mindkettőjükre, aztán így folytattam: – Ne feledjétek, inkább füleljetek, mint hogy beszéltek. Figyeljetek, de ne cselekedjetek. Ha fenyegetnek, játsszátok a nyúlszívűt, és fussatok el! Csak akkor öljetek, ha felfedik az álcátokat. És… – Ayinra emeltem a pillantásomat – a rossz embereket minden körülmények között kerülni kell. Nem érdekel, menynyire rosszak.

Unottan forgatta a szemét.

– Már nem csinálok olyasmit.

– Jó. Maradjon is így! – A nyugati ösvény felé biccentettem. – Ideje indulni.

Lilatnak nem kellett álcáznia magát, hiszen küldetése szerint messze el kellett kerülnie a várost. Úgy éreztem, ezúttal nem tiltakozik annyira vehemensen, mert hiába súgta a kötelességtudata, hogy mellettem kell maradnia, gyűlölte a falvakat és városokat. Már messziről panaszkodott a bűzre, és a hangulata minden mérfölddel, amellyel közelebb kerültünk Couravelhez, egyre rosszabb lett.

– Amikor ideje eljönni – mondtam neki –, én az északi kapuval fogok próbálkozni, de talán nem fog beválni. Ha így alakul, követned kell a nyomainkat.

Erre tanácstalanság jelent meg a szemében, és vállat vont.

– Akkor követem.

– Rejtőzz el! Ne vadássz többet, mint amennyit megeszel. És tartsd a szemedet az úton. Ha megjelenik egy nagy hadtest bármely irányból, tudnom kell róla. Ami azt jelenti, hogy meg kell keresned minket a városban. Menni fog?

Ezúttal nem vonta meg a vállát. Ehelyett összerándult az arca az undortól, és lemondóan bólintott.

– Miért is ne? Már korábban is végigkúsztam a bűzben és a szarban, hogy megmentselek.

♦

A lobogó fekete-fehérben tündöklött Couravel székesegyházának roppant épülete fölött. A lenyűgöző és egészen biztosan méregdrága összeállítás selyemnégyzeteket tartalmazott, egy legalább tizenhét méter hosszú téglalapban elrendezve. A szimbolika hasonlított Danick Thessil emblémájára, amely a zászlóján lobogott utolsó athiltori harcállásán: egy tűzgyűrű által körülvett kelyhet ábrázolt. Az ősi eredetű motívum még ma is ismerős lehetett mindazoknak, akik valamicskét is értettek a szövetségi tanokhoz. A kehely Stevanos Mártírt, az első mártírt jelképezte, aki foglalkozása szerint fazekas volt. A lángok mártíromságának mikéntjét jelképezték, hiszen Stevanost elevenen megégették azért, mert a szeretetről prédikált a gyűlölet idején. Tudósemlékezetem azt mondatta velem, hogy a minta a Szövetség megalapítása idején számított igen népszerűnek, de manapság az ilyesmire haszontalan cifraságként tekintettek. Úgy emlékeztem, a Legkedvesebbek nevezetű zarándokszekta egyik központi tanítása volt ez, amelyet az Özvegy a korábbi életében követett.

Juhlina, aki inkább tompa kíváncsisággal, mintsem felháborodással nézte a selyem-összeállítást, megosztott velem egy ideillő idézetet: „Annak, aki igaz a Hitében, nem kellenek díszek, sem egyéb semmiségek, csupán egy nyitott lélek ahhoz, hogy befogadja a Mártírok példáját.”

– Ahlianna Mártír? – kérdeztem, mert nem tűnt ismerősnek a passzus.

– Melliah – felelte, és felhúzta a fél szemöldökét. – Uram ismeretei hiányosak a szentírással kapcsolatban.

– Sok tekercs van.

A legkegyeltebb városrész központi terének túloldaláról néztük a katedrálist. A toronymagas, támpillérekkel gazdagon körbevett építmény közvetlenül a királyi palotával szemben állt. A katedrális tornya jóval magasabbra szökött, mint az uralkodó otthonának bármely része. További ellentétet szült az, hogy a palotát magas és erős falak vették körül, míg a székesegyház mindig nyitva állt, hogy fogadja a híveket. Már korábban is eltűnődtem azon, vajon azért épült-e ez a hely, hogy hangsúlyozza a gyűlölködés és a barátság örök paradoxonét, amely a Korona és a Szövetség kapcsolatát jellemezte. Ha így volt, a tény, hogy eleddig eltűrték a lobogót a jelenlegi helyén, arról mesélt, hogy a palota lakói inkább a megegyezés, mintsem a viszály felé húznak. A közös ellenség gyakran szilárd köteléket kovácsol.

– Feltételezem – kezdte Quintrell –, hogy nem kérünk szállást ma estére a katedrális területén.

– Nem bizony, hacsak nem akarsz elvágott torokkal ébredni. – Megrángattam Feketeláb kantárszárát és a fejét a palota felé fordítottam.

A királyi személyekhez bebocsátást nyerni mindig fáradságos és hosszadalmas folyamat, amely még inkább azzá válik, ha az ember egy olyan nő követének hirdeti magát, aki ott tagadja vagy nyirbálja a Korona tekintélyét, ahol csak éri. Az összes hivatalos személy arcán, aki fogadott bennünket, a palotakapu őreitől az azt követő elnyújtott útvonalon megismert különféle udvaroncokig, vagy nyílt megvetést, vagy izzó gyanakvást láttunk. Ehhez jöttek a papok, mert most több nyüzsgött itt, mint amennyit a korábbi, mégoly ritka látogatásaim alkalmával láttam. Esdeklők, aspiránsok és néhány Nagybecsű követte a tekintetével utunkat a folyosókon és termekben, és arckifejezésük leplezetlen ellenségességet tükrözött. Hamar észrevettem, hogy mindegyikük a kelyhes-lánggyűrűs emblémát viseli a köntöse mellén.

Végül egy magas mennyezetű, keskeny csarnokba tereltek minket, amelynek pepita márványpadlóján nem kínálkoztak ülőhelyek, és az ablakok túl magasan ültek ahhoz, hogy könnyen el lehessen menekülni a helyiségből.

– Itt vártok, uram – közölte velünk a minket kísérő, szigorú képű udvaronc alig látható meghajlás kíséretében, majd elhagyta a helyiséget. Tucatnyi királyi katonából álló kíséretünk elhelyezkedett a terem két végében álló ajtók előtt. A kapuszárnyak hangos dörrenéssel becsapódtak, és ezt a zárban megforduló kulcsok zörgése kísérte.

– Legalább hagyhattak volna minket olyan helyen, ahol van kandalló – siránkozott Quintrell, és összehúzta a köpenyét a vállán. Olyannyira nem tátotta a száját a környezetét látva, hogy kételkednem kellett korábbi állításában, miszerint még sohasem járt itt. Ezzel ellentétben Adlar elkerekedett szemmel csodálkozott rá mindenre. A palotán át vezető úton leplezetlen igézettel bámulta az előkelő, fényűző holmikat, amelyek mellett elhaladtunk. Csodálkozó pillantását jelenleg a terem kazettás falburkolatának domborított faragásaira irányította.

– Micsoda mestermunka! – suttogta egy bizonyos jelenetre mutatva. Vadásztársaságot ábrázolt, királyt lóháton, valószínűleg valamelyiket az első Mathisok vagy Arthinok közül, aki felemelt, hosszú lándzsával űzött egy vadkant az erdőn át. – Láttál már valaha effélét, Quin mester? Micsoda elképesztő részletesség!

Quintrell elfintorodott.

– A keleti Szabad Kikötőkben olyan márvány domborművek vannak, amelyek mellett ezek itt egy félvak idióta farigcsálásainak tűnnek. – Korábban nem tapasztalt idegességről árulkodtak a dalnok ujjai, amelyek a mandolinja húrjait babrálták. Azzal próbálta leplezni, hogy kipengetett néhány hangot. – A fogadtatásunkból ítélve – mondta – végül úgy hiszem, mégsem játszhatok az udvarnak. Mit gondol, uram?

– Erre azért nem vennék mérget – feleltem. – Biztosan ismersz néhány gyászéneket.

– Nem vették el a fegyvereinket – hangsúlyozta az Özvegy, és felemelte a harci pörölyét. – Ez reményt ad. – A ritkán látott vigyor lehervadt az arcáról, amikor észrevette üres tekintetemet. – Mit tegyek, ha uramat elviszik? – kérdezte.

– Engedje nekik.

Láttam, hogy ujjai szorosabban fonódnak a pöröly markolatára.

– Nem leszek megint fogoly.

– De igen, mert én azt parancsolom.

Haragos és kihívó pillantását csakhamar hangos szóváltás követte volna, ha a távoli ajtók egyikében újra meg nem zördül a zár. Az ajtószárnyak kitárultak, és egy nagydarab férfi lépett be, zekéje mellén az Algathinet-címerrel, övén hossszúkarddal. Egy pillanatig csak állt ott, és zord, szakállas ábrázatát felém fordítva nézett csendben, miközben a társaimra ügyet sem vetett.

– Írnok – szólt, és a hangja alig volt több, mint goromba röffentés.

– Lord Ehlbert – feleltem neki, és bemutattam egy megfelelő mélységű meghajlást. Quintrell és Adlar mindketten fél térdre ereszkedtek, míg az Özvegy harci testhelyzetet vett fel, fegyverét felemelve és a lábát megvetve. Az etikett felháborító megsértését és az arcátlan kihívást Lord Ehlbert szinte észre sem vette.

A tekintete egy röpke pillanatra az Özvegyre siklott, majd ismét megállapodott rajtam.

– Gyere velem! – mondta nekem. – A többiek itt várjanak.

– Némi kényelem és frissítő társaságában, remélem – jegyeztem meg, amikor elfordult. – Vagy már minden udvariasság kiveszett ebből a palotából?

– Udvariasság? – Ehlbert szakálla, amely sűrűbb és kevésbé takaros volt, mint amire emlékeztem, mosolyban gyűrődött össze. – Hozz székeket! – utasította az egyik ajtónállót. – És némi bort a mélyen tisztelt vendégeinknek.

Félreállt, és a mögötte hosszan elnyúló folyosó felé intett.

– Audienciát kaptál, írnok uram. Javaslom, hogy ne fecséreld tovább az időt.

♦

Mielőtt eljöttem volna ide, gyakran tűnődtem, hogy vajon Leannor a teljes összegyűlt udvartartása színe előtt fogadja-e a Felkent Hölgy követét, hogy hatásosabban vehesse semmibe az üzenetet. Ehelyett azonban vigaszra adott okot a tény, hogy egyedül találkozott velem, Sir Ehlbertet kivéve. A lovag további ajtókon át egy felfelé tartó lépcsőhöz vezetett, amely minden bizonnyal a palota megannyi tornyának valamelyikében lehetett. Leannor a lépcső tetején lévő apró, félhomályos teremben várt.

A keskeny ablakok spalettáit behajtották, és a fény nagy része a kandalló lángjaiból és néhány olajlámpásból áradt. A régenshercegnő magas támlájú széken ült, egy kismacskával az ölében. Mellette asztalka, rajta nagy halom papiros. Megfigyeltem, hogy a különféle tekercsek és iratkötegek szépen elrendezve álltak az asztal túlsó végén, de ez a rendezettség annál inkább szertefoszlott, minél közelebb feküdtek az iratok Leannor-hoz. A díszes szőnyeg a lába alatt tele volt papírfecnikkel, amelyek kiváló szórakozással szolgáltak az ott játszó két másik kismacskának. Azt is láttam, hogy a tűzhelyet körülvevő kövek sötétre színeződtek az égett pergamenből származó hamutól.

– Fenség – köszöntöttem, és letérdeltem előtte, fejemet lehajtva az olyan lovagok szokásos testhelyzetében, akik a legmagasabb rangú személyt köszöntik. – A Felkent Hölgy és Feltámadt Mártír üdvözletét hozom…

– Tudom, miért van itt, írnok. – Leannor hangja csak árnyalatnyival volt hangosabb, mint Lord Ehlbert mormolása. – Keljen fel!

Felálltam, és Ehlbertre pillantottam, aki háttal az ablaknak helyezkedett el. Az árnyékoktól lehetetlen volt olvasni az arcáról. De ugyanezek az árnyékok előnyt is nyújthattak, ha úgy dönt, hogy kardot ránt. Nem nyugtatott meg az, hogy én is megtarthattam az enyémet.

– Szeretem a macskákat – mondta Leannor, újra magára vonva a figyelmemet. Felemelte a kimacskát az öléből, az arcához tartotta, és mosolygott, ahogy az állat apró mancsaival kaparászta az állát. – Őszinte lények ugyanis. Agyafúrtságukról szóló hírük ellenére tökéletesen megbízhatók és érzelmesek. Csak etetni kell őket, játszani kell velük, vakargatni a megfelelő helyeken… – megcsiklandozta a macska hasát, és elégedett dorombolást kapott cserébe –, és szeretni fognak. Amíg meg nem halunk. Aztán valószínűleg megeszik a hullánkat, majd keresnek valaki mást, aki élelmet ad és vakargat. A macskák hűségesek és egyszerűek.

Lehajolt, a lába elé tette a macskát, és elmosolyodott, ahogy a hármas bukfencező, játékos verekedésbe kezdett.

– Három háborúzó macska – szólt, és felnézett rám. – Találó metafora a birodalmunkra, nem igaz, írnok?

– Én úgy látom, a háború sohasem elkerülhetetlen, fenség. Végezetül mindig döntés kérdése.

– Egy olyan döntésé, amelyért ön és a Felkent Hölgy feltűnően lelkesednek. Hacsak nem értem félre a jelenlegi tetteit.

– A Mártírok Szövetségét elfoglalta a despota eretnek Arnabus, egy ember, akit mindketten ismertünk. Nehezen hiszem, hogy fenséged gyászolná a halálát.

– Nem is gyászolom. Valójában nagyon is szerettem volna végignézni. Ön végzett vele saját kezűleg, nem?

A kard kondulása a márványemelvényen. A sötét folyam, amely befestette az oltárt. Az Özvegy kérdése: „Hogy értette ezt?”

– Igazságot tettem – mondtam, és képtelen voltam eltitkolni a dermedt védekezést a hangomban. Leannor természetesen kihallotta belőle.

– És milyen gyorsan. – Bosszúsan húzta fel a szemöldökét. – Valójában olyan gyorsan, hogy a történelemírás számára elvesztek a Nagy Eretnek motivációi. Bizonyosan sok mindent mesélhetett volna nekünk.

– Sajnálatos veszteség a tudomány szempontjából, de egy ilyen romlott léleknek csakis egy lehetséges végzet juthatott.

Némaságba burkolóztunk, amit csak a kismacskái nyávogása tört meg, míg meg nem próbáltam témát váltani.

– Szeretnék érdeklődni Lady Ducinda hogyléte felől.

– Boldog és egészséges, ahogyan egy magafajta korú leánynak lennie kell – tudatta velem Leannor. – És nagy boldogságot szerez a szívemnek ezekben a vészterhes napokban. Mindig is leányra vágytam. Arthinnal sokat játszanak, ahogyan illik. A gyermekkorban kialakult kötelék jól szolgálja majd őket, amikor Albermaine uralma az ő vállukat nyomja.

– Nagyon szeretném látni Lady Ducindát, fenség. Ha volna szíves megadni nekem ezt a kegyet.

– Miért? Úgy képzeli tán, hogy hazudok? Hogy őladysége valójában egy tömlöcben tengeti az életét, és hideg maradékokkal etetjük?

– Természetesen nem. – Nem fejtettem ki bővebben, de Leannor szeme igen éles volt ezen a napon.

– Tehát úgy érzi, írnok uraság, hogy kötelessége megmenteni a lányt. – Halk kacajt hallatott, és megrázta a fejét. – Micsoda ellentmondásokkal teli lény is ön! Kíméletlen orgyilkos hírében álló zsivány, aki tollat is tud forgatni, nem csak pengét. Egy nagy tudású ember, kinek tudásához talán csak csalárdsága ér fel. A legocsmányabb tetteket művelte egy nő nevében, aki tébolyult, mint a legveszettebb szuka, mégis aggódik egy kislányért, akit valaha megmentett.

A jó kedélye hamar elpárolgott, aztán megfordulva kikapott egy tekercset az asztalon tornyosuló tömegből.

– Olvassa! – tartotta oda nekem. – Kíváncsi volnék, mit súg páratlan éleslátása ezzel a levéllel kapcsolatban, uram.

A tekercset olyan ügyetlen kéz írta, hogy szinte meg sem lepődtem, amikor elolvastam az aláírást: „Fenséged alázatos és leghűségesebb szolgája, Lord Archel Shelvane, Althiene kormányzója.” A levelet szegényes nyelvezettel fogalmazták, de be kell ismernem, többnyire pontos leírását adta az Archellel folytatott beszélgetésemnek. Az emlékezőtehetsége cserben hagyta a helyőrségébe ígért szövetségi katonák számának tekintetében, ezret írt egyszáz helyett, de ez talán csak egy nem túl elmés próbálkozás volt, hogy kicifrázza a mondanivalóját.

– Találkoztam Lord Shelvane-nel – szóltam. – A találkozót nem tartottuk titokban. Lady Evadine szívesen adja áldását mindazoknak, akik elfogadják azt.

Leannornak a szeme sem rebbent.

– Mint látható, katonákért cserébe.

– Lord Shelvane érzékletesen leírta jelenlegi nehézségeit. A Feléledő Szövetség feladata, hogy a hívek segítségére siessen a szükség idején.

– Úgy tudom, Lohrent herceghez is benézett Cordwainben. Egyelőre nem jött tőle levél, de bármely pillanatban várom. Megosztaná velem, mit mondott önnek?

– Élénk beszélgetésbe elegyedtünk a szövetségi tanokról vallott különböző nézeteinket illetően, fenség.

– Vagyis úgy érti, hogy elküldte önt a picsába. Úgy látszik, az ön Hölgyének főkönyve üres marad a szövetségeseket soroló oldalon, írnok.

– A hölgyemnek a Szerafilokon kívül nem kell más szövetséges. Azonban… – folytattam, hogy elébe menjek a replikájának, miközben újra meghajoltam – fenségednek tudnia kell, hogy mindennél nagyobb becsben tartja az ön háza által biztosított figyelmet és kegyet. Ennek megfelelően pedig egy meghívást tolmácsolok. Fenség, azt kérem, pompás menet kíséretében utazzon Athiltorba. Csupa öröm és ünneplés lesz, amikor a régenshercegnő és a király együtt fellépdel a Szövetség birodalmának legszentebb szentélyének lépcsőjén, hogy ott megkapják a Felkent Hölgy áldását.

Ravaszsága ellenére Leannor sohasem tudta eltitkolni az érzelmeit. Most azonban olyan szenvtelen lett az arca, amilyen emlékezetem szerint még soha. Pislogás nélkül meredt rám, szemlátomást érzelemmentesen. Ideges lettem ettől a tekintettől, mert korábban is láttam már: nagyon veszélyes alakok arcán, amikor azt latolgatták, végezzenek-e velem. Miközben a régenshercegnő csak nézett mereven, ellenálltam a késztetésnek, hogy pillantásom Ehlbertre vándoroljon. Persze közben hegyeztem a fülemet a legkisebb zajra is, ami a penge kardtokon való csikordulását jelezné.

– Mondja csak, Lord Alwyn – szólalt meg végül Leannor –, maga ugyanolyan őrült, mint ő, vagy ez valamiféle nagy terv része, amelyet még nem értettem meg pontosan?

Akármilyen ideges is voltam, nem tehettem mást, mint hogy felháborodom.

– Az úrnőm nem őrült.

Leannor ekkor megmoccant, a szeme összeszűkült, mint a rókáé, amely megérzi a nyúl szagát. Folytatta a fürkészést egy másodpercig, majd halk sziszegés hagyta el az ajkát.

– Szóval erről van szó – mondta. – Akármiért is szereti, értelmetlen a dolog. Azt hiszi tán, jelent bármit is, hogy hajlandó beszennyezni magát az ön paraszti farkával? Ön egy szánni való, ostoba bolond! Egy ilyen nőnek nincsen szüksége szerelemre. Gyermekkorunk óta ismerem Evadine Courlaint, és sohasem találkoztam egyetlen lélekkel sem, aki veszélyesebb vagy számítóbb volna nála. Olyan mélyen a csontjaiban hordja ezt, hogy még ő maga sem tudja, hogyan csinálja.

Némán fortyogtam magamban, és semmit sem szóltam. A dühöm először csak gőzölgött, aztán lassan lecsillapodott. Ellenálltam a késztetésnek, hogy rázúdítsak erre a nőre mindenféle, a személyiségére vonatkozó maró megjegyzést. Utólag visszatekintve jelzésnek kellett volna vennem azt, hogy egy személy, aki annyira tisztában van a saját hibáival, mint Leannor, igazolva érzi magát, hogy ítélkezzen egy másik ember felett. Felmerülnek kérdések, amelyeket fel kellett volna tennem. Kérdések az Evadine-nel való gyermekkori találkozásairól, és hogy mit tud a Courlain családról. De nem kérdeztem. Csak álltam, és szenvedtem a dühtől, amit csak a legelvakultabb rajongás képes szítani.

Végül kiadós fogcsikorgatás után sikerült kinyögnöm egy választ:

– A béke lehetősége ön előtt áll, fenség. Valóban azt képzeli, hogy ez a birodalom kibír egy újabb háborút anélkül, hogy széltében-hosszában szétszakadna?

Amennyire azt a kutatások felderíthették, csak egyetlen festmény létezik, amely ezt a találkozót ábrázolja. Egyértelmű, hogy szakavatott kéz munkája, de mint az általában jellemző, ez a kéz is az Algathinetek felé hajlik. Kísérteties pontossággal ábrázolja a félhomályba borult szobát, ami a jelenet eredeti szereplői számára nem volt látható. Ebben az ábrázolásban hunyorító cinkostárs vagyok, aki jellegzetes álnoksággal és bujasággal vigyorog a magasztos testtartású és sziklaszilárd régenshercegnőre, kinek vonásain tükröződik a belső nyugtalanság. Valójában azonban Leannor vonásai abban a kritikus pillanatban zord, ám kelletlen szükséget tükröztek. Most az egyszer az arcolvasó tehetségem cserben hagyott, ugyanis én bánatot láttam Leannor szemében, holott elhatározást kellett volna látnom.

– Az üzenetet köszönettel vettük, írnok uram – mondta, és felvette az egyik kismacskát, aki a papucsát rágcsálta. – És megfontoljuk. Sok mindent kell átgondolnom, és sok tanácsadóval kell egyeztetnem. Legyen szíves megvárni a válaszomat, még ezen a héten megkapja. Örömmel elszállásoljuk a társaságát, amennyiben ez a kívánsága.

– Igazán nagylelkű, fenség. – Meghajoltam. Még mindig fortyogtam a dühtől, de színtelen hangomon semmi egyéb nem hallatszott, mint egyszerű hála. – De keresünk magunknak szállást.

– A legjobb lesz kerülniük a katedrálist. – Leannor nem nézett fel az ölében tartott macskáról, akit éppen a füle között vakargatott, mosollyal az ajkán. – Noha természetesen nyilvánosan is kihirdetem, hogy a védelmünket élvezik, nem adhatok őröket önök mellé, és nem szavatolhatom a biztonságukat a városban.

Ez meglepett kacajt csalt az ajkamra, és éreztem, hogy a haragom szertefoszlik.

– A biztonságomat sehol sem szavatolják, fenség. Miért éppen Couravelben lenne másként?

♦

Quintrell az ismerőse fogadójához kalauzolt bennünket, amely ígérete szerint éppen megfelelő fekvéssel bírt mind a védelmet, mind a diszkréciót tekintve. Abból, amilyen szívélyesen fogadta a dalnokot a bőséges méretekkel megáldott fogadósnő, kitűnt, hogy Quintrellnek nem idegen az apró, ám kényelmes pihenőhely. Az épület a folyó egyik kanyarulatának csúcsában feküdt, és egy hídra nézett, amely összekötötte ezt a főként lakóházakkal teli negyedet a város délkeleti részét uraló műhelyekkel. A háromemeletes fogadó jóval magasabbra nyúlt, mint a tetők és kémények környező útvesztője. Quintrell unszolására a felső emelet két szobáját foglaltuk el. Nem örültem neki, hogy ilyen magasan kell megszállnunk, ami valószínűleg bonyolítaná a dolgokat, ha sietősen kellene távoznunk. Azonban a dalnok úgy okoskodott, hogy egy elfogadható kilátópont inkább előnyökkel, mint kockázatokkal jár. Mellesleg kiderült, hogy gondolt erre is.

– Jó erős – emelte fel a nagyobbik helyiség ablaka alatti padlódeszkát. Az összetekert kötél vastag volt, az egyik vége egy robusztus tölgygerendához erősítve. – Radget fogadósnő engedélyével illesztettem ide még réges-régen. Egészen az utcáig leér, habár általában a legészszerűbb a tetőkön át távozni, nem gondolja, uram?

– Városban még se nem loptam, se nem kémkedtem – feleltem. – Tehát fejet hajtok a te bőségesebb tapasztalatod előtt, Quintrell mester.

Visszaillesztette a padlódeszkát, és intett, hogy csatlakozzam hozzá az ablaknál.

– Látja azt ott? – Quintrell egy homályos sziluett felé mutatott, amely az állandó kéményfüst ködén át a város keleti peremén emelkedett. Némi hunyorgás után kiderült, hogy egy a többinél magasabb kémény. – Couravel legdolgosabb patkolókovácsának a kéménye – magyarázta a bárd. – Az egész város egyetlen olyan pontja, amely a tetőkről is látszik napszaktól függetlenül, hiszen a tűzhelymester gondoskodik róla, hogy a lángok folyamatosan lobogjanak. Az odáig vezető útvonalat olyan keskeny sikátorok keresztezik, hogy át lehet ugrani fölöttük, és a patkolóműhely csupán kőhajításra van a keleti faltól.

– Amelyet bizonyosan őrjárat vigyáz – mutattam rá.

– Át lehet jutni. – Quintrell rám vigyorodott, és én rájöttem, hogy éppen most biztosította a saját megmenekülését, amennyiben a küldetés gyászos következményekkel járna. Nem hagyhatom hátra, ha csak ő tudja az egyetlen menekülési utat.

Felmordultam, és visszafordultam az Özvegyhez és Adlarhoz.

– Van egy olyan érzésem, hogy a régenshercegnő többet gondolkodik a Hölgy meghívásán, mint amire számítottam. Itt kell megvárnunk a válaszát.

– Gondolja, hogy képes lesz rá? – kérdezte Juhlina. – Elmegy Athiltorba, és megalázkodik a Hölgy előtt?

– Nem. De Leannor jól ért az egyezkedéshez. Úgy sejtem, egy mindkét fél számára előnyös javaslattal fog előállni. Valami találkozóhelyet javasol majd Athiltoron kívül, egy kellően ceremoniális helyszínt, amely nem sugallja, hogy a király vagy az édesanyja lealacsonyodnának hozzánk. Leannor békehozóként fogja feltüntetni magát, aki össze akarja forrasztani a kettészakadt Szövetséget.

– Gondolja, hogy a Hölgy belemenne egy ilyen kompromisszumba? – Nem tetszett az Özvegy hangsúlya, csaknem vádló hangon tette fel a kérdést.

– Az majd kiderül, amikor elmesélem neki a régenshercegnő válaszát – mondtam, és a vállam fölött lepillantottam a zsúfolt utcákra. – Akárhogy is, jobb, ha résen vagyunk. Az udvar kihirdette, hogy védelmet élvezünk, de le merném fogadni, hogy tucatnyi vagy még több tiszta hitű fanatikus éppen a kését élezi. Éjszaka felváltva őrködünk. Pörge, te leszel az első, aztán Quintrell mester, aztán ön, Juhlina katona. Én vállalom a hajnali őrséget.

Tizenegyedik fejezet

Rosszul aludtam, és nyomasztó álmaimtól sokkal korábban felriadtam, mint hogy elkezdődött volna az őrségem. Pislogva néztem körül a sötét szobában, és a lidércnyomás foszlányai túl gyorsan illantak el ahhoz, hogy elkapjam a részleteket. A bőrömön gyöngyöző verejték és a szívem kalapálása ellenére némi megkönnyebbülést éreztem, hogy Erchel ezúttal nem volt része az éjszakai jelenésnek. Őrá emlékeztem volna. De mivel Arnabus többé már nem élt, hogy betörjön az álmaimba, jó ideje a nyomorult kis zsivány sem jelentkezett.

– Valami kellemetlen álom?

Felültem az ágyban, és kitöröltem az álmot a szememből. Juhlina az ablaknál állt. Arcának vonalát kiemelte a félig behajtott spalettán átszűrődő homályos derengés. Azelőtt sohasem tűnt fel, milyen szabályos és arányos az arcberendezése. Ebből a szögből közel harmincéves, mutatós asszonynak nézett ki, az árnyékok eltakarták a vágásokat és sebeket, amelyek megjelöltek mindnyájunkat, akik a Hölgy lobogója alatt meneteltünk.

– Nem emlékszem – mondtam, és az ágy mellett álló vizeskancsóért nyúltam, aztán nagyot kortyoltam belőle. A fogadós bort ajánlott a vacsoránk mellé, de én visszautasítottam, hogy tiszta maradjon a fejünk. Ez persze nem mentett meg a rossz álmoktól és a hasogató fejfájástól. Amióta az Eilitsch ősi gyógymódját alkalmazta sérült fejemen, ritkán, de annál erősebben jelentkezett a fájdalom.

– Tehát nem volt benne a lefejezett Nagy Eretnek? – faggatott az Özvegy. A profilja megbillent, és a hangja ellágyult. – Bárcsak én is elmondhatnám ugyanezt.

– Önnek is vannak rémálmai? – Amint kijött a számon, azonnal tudtam, hogy ostoba kérdés. Végignézte, ahogy egy csapat fanatikus elvágja a kislánya torkát. Persze hogy rémálmai vannak. Ám nyugtalanított a gondolat, hogy esetleg ő is Arnabusról álmodik.

– Olykor – felelte. – Lysotte-ról szoktam álmodni, de már egyre kevesebbet, amiért hálás vagyok. Álmomban ugyanis sohasem boldog, csak éber emlékezetemben. A Nagy Eretnek újdonság. Mindig a katedrálisban látom, miután ön elment, hogy megkeresse a Hölgyet. A teste megmoccan. Felül és a fejéért nyúl, miközben a vér még fröcsköl a csonkból. Furamód semmit sem teszek. Nem sikoltok, és nem futok. Csak állok, és nézem, ahogy egy halott ember megpróbálja visszailleszteni a fejét a nyakára. Tudom, hogy mondanivalója van számomra, valami, amit hallanom kell. De valahogy sohasem sikerül neki visszatenni a fejét. Ennek ellenére a fej beszél, vér csorog motyogó szájából. Sohasem értem, mit mond. Szörnyen őszinte kifejezés ül az arcán; úgy is mondhatnám, hogy kétségbeesett.

Árnyékok suhantak át az arcán, ahogy elfordult az ablaktól, és rezzenéstelen tekintettel nézett engem.

– Van bármi ötlete, uram, mit akarhat annyira elmesélni nekem?

– Szólítson nyugodtan Alwynnek – mondtam. – Legalábbis amikor magunk vagyunk.

Letettem a kancsót, és felálltam, a kezemmel a derekamat dörzsölve, hogy kinyomjam belőle a fájást. A fogadósnő matracába kellett volna még néhány kosár szalma, hogy nekem is megfeleljen. Az Özvegy mellé álltam az ablaknál, ügyet sem vetve várakozó pillantására, és kinéztem az alattunk húzódó sötét tetőkre. A kéményfüst fátyla éjjel megfakult, de nem foszlott szét teljesen, és ködöt alkotott, ami sok mindent eltakart. Quintrell nem hazudott: a patkolóműhely kéményének izzása úgy villódzott a homályon át, mint egy világítótorony.

– Éppen mondani akart valamit. – Juhlina nem tágított. – Valamit a Hölgyről. Ezért ön megölte.

– Azért öltem meg, mert aljas gyilkos és intrikus volt, aki főszerepet vállalt az ön és bajtársai elfogásában és megkínzásában, ha már nem emlékezne. Nem is beszélve arról, hogy kettészakította a Szövetséget, ami több száz emberéletet követelt.

– Nem gyászolom. Csak tudni akarom, mit akart mondani.

– Miért?

– Sok mindent tettem az ön oldalán, az ő zászlaja alatt. Egyszer azt mondtam önnek, hogy bosszúból csináltam, legalábbis először. Azután azért, mert úgy tűnt, hogy ez az egyetlen hely, ahol beleillek a világba. A Szövetségi Sereg különbözik minden egyéb hadseregtől, amelyek széltében-hosszában menetelnek ebben a birodalomban. Harcolunk, de nem mészárolunk, nem fosztogatunk, és nem rombolunk. Valahol legbelül úgy éreztem, hogy jót cselekszünk, hogy valami jobbat építünk.

– Úgy is van.

– Tényleg? Mert én csak azt látom, hogy a háború tovább folytatódik.

– Egy háború, amely a Hölgy megkoronázásával fog véget érni. Ő azt ígéri, hogy végül béke lesz, míg mindenki más, aki uralomra tör, csupán a saját mohóságának gyümölcsét hajtja. Kapaszkodjon ebbe, ha jobbat nem talál.

– Akkor is tudnom kell. – Halkan, de sürgetőn beszélt, és fakó hangszínén hallatszott, hogy nem lehet eltántorítani a céljától. – Okkal ölte meg. Mi volt az tehát?

A szomszéd szoba ajtajára néztem, ahol Adlar és Quintrell aludt. Egyikük sem horkolt, de semmi jelét nem láttam annak, hogy bármelyikük is ébren volna.

– Azért tettem, mert elraboltak minket – feleltem, lehalkítva a hangomat. – Azért, ami az Iszonyat Erődjében történt. Arnabus és Ragyogó Durehl ki akartak szedni belőlem valamit, egy mesét, amely elképzelésük szerint véget vethetett volna a Feltámadt Mártírnak.

– Jól gondolták?

– Lehetséges, ha a mese igaz lett volna. – Elhallgattam, mert megrohant a késztetés, hogy elmondjam neki, hogy mindent bevallják. Annak, aki élete nagy részében különféle hazugságokkal zsonglőrködik, szörnyű csábítást jelent a bizalmasság, mert a titkok felfedése megkönnyebbülést hoz. Ám a másokkal megosztott teher továbbra is teher marad, és nem kívántam veszélybe sodorni ezt a nőt Evadine feltámadásának leplezetlen hamisságával.

– Úgy tűnik – folytattam –, meggyőzték magukat arról, hogy van valami boszorkányság a Hölgy farinsahli felépülése mögött. Arnabus mindig is tehetséges hazudozónak számított, így összekotyvasztott egy sületlen mesét valami természetellenes caerith szertartásról. Ki akartak csikarni belőlünk egy vallomást, miszerint a Hölgy egyáltalán nem is Feltámadt Mártír, hanem valami gonosz teremtmény. Reggelre Arnabus rá akarta állítani önökre a kínvallatóját, és nekem végig kellett volna néznem. Ha Lilát éppen akkor ki nem mászik a kövek közül… – Sóhajtva elhallgattam. – Ezért öltem meg.

A feszültség némi enyhülését éreztem Juhlina tartásán, talán csipetnyi csalódottságot is. Olykor a titkokról, amelyeket kutatunk, kiderül, hogy semmit sem érnek.

– Mondjuk, ön is ott volt – szólt. – Amikor a Hölgy felébredt.

– Ott. Habár nem láttam a feléledése pillanatát. Napok óta haldoklott, aztán az egyik reggel már jól volt. Nem tudok beszámolni róla. Csak annyit tehetek, hogy igazságnak fogadom el a szavát. Miközben a halál felé sodródott, az egyik Szerafil eljött érte. És így feltámadt.

Éreztem, hogy többet is akar mondani a nő, az ajka elvékonyodott, és az állkapcsát összeszorította, mint aki bent akarja tartani a szavakat.

– Mondja csak, amit gondol – biztattam. – Kevesen vannak, akiknek bízhatok a szavában.

– Uram… – kezdte, aztán tétovázott, és kerülte a tekintetemet, úgy folytatta. – Uram túl közel áll hozzá.

Szörnyen féltékeny – mesélte Ayin, és most részben ezt láttam az Özvegy arcán átsuhanó ideges rángáson. De leginkább aggodalom volt. Féltett engem.

– Mást nem mondok – fejezte be, miközben valami válaszféle után kutattam. Lehajtotta a fejét, aztán visszafordult az ablak felé. – Még órák vannak hajnalig. Aludnia kellene.

– Azt hiszem, elég volt. Átveszem az őrséget.

Nem vitázott, hanem szó nélkül az ágyához ment. Elfordítottam a szememet, amikor elkezdett vetkőzni, ám szégyenérzet nélkül, katona módjára tette mindezt. Furamód most először történt meg, hogy izmos testének futó látványa, mielőtt bebújt a takaró alá, szokatlanul sokáig lebegett a lelki szemem előtt.

Ostoba! – korholtam magam, és szememet az utca felé fordítottam. Ahogy teltek-múltak az órák, a végén már azt kívántam, bárcsak egy tiszta hitű orgyilkosbanda tűnne elő a sötétségből. Legalább lenne valami más, amin töprenghetnék. Találkozóm Arthin király udvarának dulsiai nagykövetével rövid és tömör volt. Lord Therin Gasalle beengedett a házába, egy szerény, ám kényelmes hajlékba a palotafal árnyékában, de olyan sietséggel tette, hogy nem jutott idő a szokványos udvariassági formulákra. Az előző napon hagyományos úton kértem a találkozót: küldtem egy szolgát, ebben az esetben Adlart, egy bemutatkozó levéllel. Szóbeli meghívással tért vissza, miszerint másnap reggel jelenjek meg, és egyedül jöjjek. A követ magas, sovány férfi volt, aki leginkább gólyára vagy más gázlómadárra hasonlított. A benyomást csak erősítette, ahogyan kidugta a fejét az ajtón, és jobbra-balra rángatta, leskelődő szempárok után kutatva.

– Az írnokhoz van szerencsém? – kérdezte, az ajtót bezárva maga mögött. Arra számítottam, hogy átvezet egy másik, diszkrétebb helyiségbe, de továbbra is ott ácsorogtunk a keskeny folyosón.

– Lord Alwyn, az írnok – hajoltam meg. – Lord Therin? Azt hittem, egy szolga fogad majd…

– Szolgáló? – Rekedten és gúnyosan felkacagott. – A Mártírokra, ember, megőrült? Múlt éjjel elküldtem az összes szolgát. Magunk vagyunk. – Halk nesz jött odakintről, mire megrémült. Csak egy macska nyávogott, de még attól is berezelt. – Nem követték?

De, minden bizonnyal. A régenshercegnő tele van kémekkel. Úgy határoztam, hogy ezt a gondolatot legjobb lesz kimondatlanul hagyni, ezért halkan, bizalmasan így feleltem:

– Nem, uram. Biztosíthatom, hogy nagyon óvatos voltam.

– Jó. – Kezét végigfuttatta a feje tetejét takaró ritka haján, aztán verejtéket törölt a köntösébe. Sötét foltokat hagyott a drága, vörös bársonyon. – Úgy hiszem, üzenetet hozott Lermin herceg számára.

– Valóban. Igazából elég rövid. Csupán a Feltámadt Mártír és Felkent Hölgy, Evadine Courlain, a Feléledő Szövetség Nagybecsűjének üdvözletét és jókívánságait tolmácsolom. Szeretné, ha Lermin herceg tudna arról, milyen nagyra tartja őt és családját. Ennek megfelelően meghívást küld a hercegnek, hogy jöjjön Athiltorba, ahol nagy örömmel oszt áldást rá.

– Ennyi… – néztem, ahogy Lermin herceg torkában fel-le jár az ádámcsutka, amikor nagyot nyelt – …az egész?

– Mi más volna még, uram?

– Alig néhány napja kaptam levelet Lermin hercegtől. Amint a… szövetségi hierarchia változásának híre elért hozzá, bizonyosságát fejezte ki, hogy a Felkent Hölgy képviselője meglátogat engem. Arra utasított, hogy amikor ez megtörténik, minden jövedelmező lehetőséget ragadjak meg.

Sokszor hallottam már embereket, amikor maguk indítványozták csúszópénz használatát, általában jelentősen ügyesebben kivitelezve és kevesebb szóval. Eddig még nem sikerült utánanéznem Dulsiannak, hisz oly sok minden kötötte le a figyelmemet. Tudtam, hogy Lermin herceg a kapzsiságáról híres, de ettől aligha volt különleges az Albermaine nemességét alkotó romlott fösvények között. Ugyanakkor szívesen fogadtam a fickó mohóságának egyértelmű bizonyítékát. Az őszinte megvesztegetés mindig megkönnyítette a dolgokat.

– A Hölgy prédikációiban nem szerepel a haszonélvezet tiltása – mondtam –, azonban, hogy kölcsönösen megértsük egymást, talán uram volna szíves valami példával élni.

Gólyanyaka ismét kidagadt, csak aztán szólalt meg.

– Mint bizonyosan ön is tudja, uram, Lermin herceg már jó ideje vitában áll a Szövetséggel a déli partjaink halászfaluira vonatkozó engedményeket és jogokat illetően. Ezen falvak több mint fele teljesen vagy részben a Szövetség tulajdonában van. Továbbá a kisebb halászhajók gyakran ezekben a jelentéktelenebb kikötőkben teszik ki a rakományukat, hiszen a Szövetség kevesebb adót vet ki a javakra, mint a herceg vagy a Korona.

– Hogyne – mondtam neki. Szemenszedett hazugság volt, ugyanis semmit sem tudtam erről. – Én is különösen igazságtalan dolognak tartom ezt, uram. Olyannak, amelyet a Koronának már réges-régen orvosolnia kellett volna.

– Valóban ezt kellett volna tennie. Ha khm… – köhintett, de nem is csoda, hiszen a párbeszédünk készült átbillenni konkrét felségárulásba. – Ha a Felkent Hölgy úgymond… – dadogva megtorpant, és a szemöldökét várakozón felhúzta. Némi kegyetlenséggel kiélveztem a pillanatot. Az értetlenség ráncait varázsoltam a homlokomra, és hallgattam.

– Ó! – mondtam végül, tettetve, hogy megértettem, mire a férfi a leejtette a vállát a megkönnyebbüléstől. – Valamiben biztosan meg tudunk állapodni – folytattam. – Egy olyan berendezkedésben, amely minden érintettnek előnyös. A Hölgy szívesen tárgyal a részletekről, amikor Lermin herceg személyesen jön Athiltorba.

Lord Therin erre összevonta a szemöldökét. Habár némi belső vívódást követően minden gondolata kristálytisztán ült ki sovány, izzadó képére, végül sikerült bólintania.

– Üzenetét a legnagyobb tapintattal fogom átadni a hercegnek, uram.

– Kiváló. – Némán álltunk, majd az ajtó felé intettem, amelyet ő annak rendje s módja szerint kinyitott, és újra kidugta a fejét, hogy körülkémleljen.

– Úgy tűnik, tiszta a levegő… – suttogta.

– Örömmel hallom, uram! – kurjantottam, és a válaszom végigvisszhangzott az utcán. Távozás közben vállon veregettem. – Szívélyes köszönetem a kellemes találkozóért! – Díszes meghajlással búcsúztam, de felegyenesedve már csak a becsapódó ajtót láttam.

Távozóban azon tűnődtem, vajon színpadiasságommal tönkretettem-e hallgatólagos megállapodásunkat, de rájöttem, hogy nem igazán érdekel. Ha Lermin herceget egy ennyire feledhető figura képviseli a királyi udvarban, az nem sok jót sejtet az urával kapcsolatban.

♦

Lord Jacquel Ebrin tizenöt centivel alacsonyabb volt, mint dulsiani megfelelője, de sokkal mélyebb benyomást tett rám. A tömött, rézszínű szakállú, zömök fickó, a rhianveli nagykövet Artin király udvarában magasra emelt kriglivel köszöntött, amint beléptem az ivóba. Ő választotta a helyet. Nem holmi folyosón készült rémült, ügyetlen egyezkedésre. Lord Jacquelt semmi sem gátolta meg abban, hogy hangosan a nevemen szólítson és a vállamra csapjon a szórakoztató intézmény lármás törzsközönsége szeme láttára.

– Az írnok személyesen! A Mártírok seggére mondom! – Ádáz bajtársiassággal ragadta meg a vállamat, aztán megfordult, és az ivó egészéhez szólt. Sör löttyent ki a korsójából, ahogy magasra emelte. – Ide süssetek, mocskos disznók! Ez itt a Trónkövetelő Háborújának egyik igaz hőse! Igyatok az egészségére, vagy a Maieszitek átkozzák el a lelketeket!

A férfit láthatólag jól ismerték itt, ugyanis a tömeg erőteljes üdvrivalgással és felemelt korsókkal válaszolt, habár kihallottam néhány trágár sértést és pfujolást is az általános lármából. Lord Jacquel maga is életerős kiáltást hallatott, mielőtt néhány jókora korttyal legurította volna a maradék sörét.

– Még egyet, kislány! – adta át az üres ivóedényt egy felszolgálónak. – És egyet Lord Alwynnak is. No és… – kacsintva közelebb hajolt hozzá – …még egy kupica pálinkát mellé, hm? írd az egészet az én számlámra. Ez az ember ma semmiért sem fizet ezen a helyen!

Miután a lány elsietett, a fickó felém fordult, ezúttal már két kézzel ragadta meg a vállamat, és tetőtől talpig végignézett.

– Az írnok név nem illik hozzád, fiam – mondta, és elégedetten hunyorított. – Egy szopottgombóc-fejű seprűnyelet vártam. Persze tudhattam volna. Egy sima tintanyaló nem kényszeríthette volna térdre a Trónkövetelőt. – Benyomakodott a tömegbe, és a fejével intett, hogy kövessem. – Játsszunk egy parti kockát! Remélem, hoztál pénzt, fiam! Az italodat fizetem, de a tétjeidet nem.

Követtem egy csendes falrésbe asztallal és székekkel. A hely nyüzsgése dacára ez a viszonylag csendes sarok feltűnően üres maradt. Kockák és egy pohár állt az asztalon, amiket Lord Jacquel gyorsan felkapott, amint leült.

– Macskakarom – mondta, és csörögve összerázta a kockákat. – Remélem, tudod, hogyan játsszák.

– Tudom, uram – ültem le, és bólintva megköszöntem a felszolgálólánynak a sebesen kihozott italainkat. – Habár sohasem kedveltem a szerencsejátékokat,

– Valóban? – Jacquel meglepetten húzta fel egyik sűrű szemöldökét. – Azt hittem, minden zsivány szeret játszani. – Lecsapta a poharat az asztalra, aztán ott tartotta, és várakozón nézett rám.

– Kettő – mondtam.

– Négy – fogadott, majd felemelte a poharat. A kockák felfelé forduló lapja, mind a haté, három macskát, egy egeret és két rókát mutatott, amitől nyitó tétjeink holtversenybe kerültek.

– Osztó jön – szóltam, majd hozzátettem: – A szerencsejátékozó zsiványok általában egymás közt is harcolnak. A banda, amellyel én mozogtam, nagyon szigorú szabályokat követett ezzel kapcsolatban.

– Deckin bandája volt, nemde? – Jacquel hagyta a macskákat, ahol voltak, és a többi kockát a pohárba kanalazta. – Hallottam róla. A Shavine-erdő zsiványkirálya, vagy mifene.

– Néhányan így nevezték, többek között én is.

– Azt rebesgetik, hogy az apád volt. – Jacquel megrázta a kockákat, aztán újra lecsapta a poharat, és két sheket helyezett mellé. Okos tét volt, tekintve, hogy a játék éppen szerény esélyekkel kecsegtetett. – Igaz ez?

– Nem. De állítólag igencsak kedvelte a bordélyházat, ahol születtem. Innen a pletyka. – Emeltem a tétjét két shekkel, majd hozzátettem egy harmadikat.

– Próbálsz rám licitálni, mi? – Jacquel szakálla mosolyban vált szét. Ha szintén emeli a tétet, aztán felveszi a poharat, a nyertest a felfedett kockák értéke fogja eldönteni. Ha tartja, akkor elveszíti a kört, és a pénz az enyém.

– Bízd rá magad a kockákra – mosolyogtam vissza rá. – Ne akard irányítani őket.

– Ezt Deckintől tanultad?

– Nem. Ezt magam tanultam meg, miután levágták a fejét.

A rhianveli mordult egyet, aztán hozzátett egy sheket a téthez, majd drámai mozdulattal felkapta a poharat. Ahhoz, hogy nyerjen, az asztalon minden kockának négy vagy több macskát kellett mutatnia. Neki öt volt.

– Egy egész tielt kellett volna megtennem – morgolódott Jacquel, és az erszényébe seperte az érméket. – Még egy játszmát?

– Mindenképpen, uram.

Összesen tucatnyi partit játszottunk, és közben Lord Jacquel két nagy korsó sört és három kupica pálinkát pusztított el. Nem is próbáltam lépést tartani vele, mert hamar felismertem benne azt a ritka emberfajtát, akinek az esze nem tompul, ha iszik. Ezt a trükköt sohasem sikerült elsajátítanom. Mire befejeztük a tizenkettedik játszmát, nyilvánvalóvá vált, hogy immunis az ital hatásaira, ugyanis az erszényem észrevehetően könnyebb lett, az övé viszont nehezebb. Cinkelt kockát gyanítottam, de amikor megfogtam őket, nem éreztem, hogy a faragott, csiszolt csontkockák húznának valamerre. Ez a fickó egyszerre volt szerencsés és óvatos a tétjeiben.

– Tudod, a herceg uram sohasem játszik – jegyezte meg Jacquel, és letörölte a habot a szakálláról. A pincérnőtől kért egy tál datolyát, és két korty között azokat dobálta a szájába. – A hitbuzgalma nem hagyja. Nem úgy az apja! Na, az kártyázott, kockázott, és minden egyéb játékot űzött éjt nappallá téve, amikor nem éppen a hercegi hímtagját dugdosta bármilyen, két lábon járó asszonyba. Haszontalan, agyalágyult vén semmirekellő! Szörnyen hiányzik. – Nosztalgikus sóhajt hallatott, és beleszürcsölt a pálinkáspoharába. – Mire Lord Viruhlis megörökölte a hercegséget, a nagy részével már másoknak tartozott. Rhianvel egésze csaknem koldusbotra jutott a saját hercegének kicsapongásai miatt. Akkor még nem voltam sokkal öregebb, mint most te, fiam. Hosszú út vezetett ide vissza a sok háború és egyéb miatt. De köszönhetően a hitbuzgó hercegünknek és páratlan pénzügyi zsenialitásának, hamarosan olyan gazdagok leszünk, amilyenek még sohasem voltunk.

Miközben a két kockát a pohárba dobta és átnyújtotta nekem, láttam, hogy az arcán ülő kedélyesség némi komolyságnak adott helyet. Úgy tűnt, hamarosan rátérünk a lényegre.

– Nos, a Felkent Hölgy nem sokat tud ajánlani – mondtam, miközben megráztam a zörgő poharat, és lefelé fordítottam.

– Három.

A felemelt pohár alól előbukkant két macska, az első szerencsés dobásom a játék alatt.

– A Felkent Hölgy áldása nem átlagos kegy – folytattam, a helyükön hagyva a macskákat, és a többi négy kockát visszatettem a pohárba. – Ahogy azok a lánglelkű rhianveli Esdeklők tapasztalhatták, akik nemrégiben jöttek el Athiltorba. – Letettem a poharat, és elhelyeztem mellette öt sheket. – Vagy tán a herceged hitbuzgalma nem ér fel az övékkel?

– A hitbuzgalma felér akárkiével, aki a Szövetség elkötelezettjének vallja magát, kivéve talán a Hölgyedet. – Az erszényébe nyúlva kivett egy egész tielt, letette a shekjeim mellé, aztán kirakott még egyet. – A ma esti találkozó témája azonban nem ez, fiacskám.

– Akkor mi?

Jacquel hátradőlt a székén, kezében a korsóval, de most először nem húzta meg. Ehelyett hosszan mozgatta a tekintetét köztem, a pohár és az asztalon fekvő pénzek között.

– Teljességgel ostoba tét, nemde? – kérdezte végül. – Az esélyek nyilvánvalóan neked kedveznek. Mégis kockáztatom az erszényem tartalmának jókora részét arra a valószínűtlen eshetőségre alapozva, hogy nem lesz több egy macskánál, amikor felemeljük ezt a poharat. Lord Viruhlis apja egyfolytában így játszott. Most a Hölgyed hasonló tétet kér a hercegemtől, nem kevesebbet, mint az életét és az egész hercegségét.

– Mindössze áldást nyújt. Egy Feltámadt Mártír áldását, aki valóban érezte a Szerafilok érintését. Milyen hívő utasíthatna vissza egy ilyen lehetőséget?

– Egy áldás nagyon gyorsan átokká is válhat, fiacskám. – A bozontos nagykövet a pohár és a pénzek felé intett a fejével. – Emeled a tétet?

– Emelem. – Kinyitottam az erszényemet, és kivettem a kellő összeget, aztán letettem. – Sőt, még egy kis ráadást is adok. Ha jól tudom, huszonhárom éve Mathis király az althiene-i Guhlton herceg javára döntött egy régóta fennálló határvitában Rhianvellel. Úgy hiszem, valami ezüstbányáról volt szó egy bizonyos völgyben.

Jacquel arckifejezése nem változott.

– Uram milyen jól értesült!

– Köszönöm. Nem vagyok jogtudós, de már a kérelmek és határozatok futó áttekintéséből is kitűnt, hogy az ítéletet az ügyben nem a Korona törvényei vagy a precedensek alapján hozták meg.

– Guhlton mindig is az Algathinetek leghűségesebb kutyájának számított. – Jacquel elmosolyodott. – Addig, míg egy napon többé már nem volt az.

– A kivételezés és az alávaló korrupció nem a Hölgy sajátja. Szeretném, ha Viruhlis herceg tudná, hogy ha ez az ügy valaha is Lady Evadine döntésén fog múlni, a Hölgy tisztán érdemi alapon fog dönteni.

Jacquel végre meghúzta a korsóját, és gyakorlott sebességgel ki is itta. Az ivóedényt letéve megpihentette a könyökét az asztalon, és előredőlt.

– Egy ezüstbánya jócskán megdobja a tétet, de csupán apróság ahhoz viszonyítva, amit a hercegségnek kellene fizetni, amennyiben a Hölgyedet kitennék Athiltorból. A Szövetség most egy törött valami, de még egy széttört edény szilánkjai is képesek vágni.

Elhallgatott, és a felfordított pohár felé biccentett. Felkapta, és alatta két rókát, egy baglyot és egy egeret láttam. Macska nem volt több.

– Köszönöm az élvezetes estét, uram – hálálkodott Jacquel a nyereményt az erszényébe söpörve, aztán talpra ugrott.

– Az estét, amelynek végül nem lett egyértelmű megoldása – hangsúlyoztam.

– Ó, hát azért azt nem mondanám. Elhatároztam, hogy elmesélem a hercegnek, milyen rosszul kockázol. Minden egyéb döntéssel az ő szavát kell megvárni. – Vállára húzta a köpenyét, és becsatolta a nyakánál, majd meglepően szívélyes vigyorral nézett rám. – Ne aggódd túl a dolgot, fiacskám! A herceg a saját döntéseinek ura, és nem hallgat úgy a tanácsaimra, ahogyan az apja tette. Mellesleg bele van zúgva a ti Feltámadt Mártírotokba, még úgy is, hogy sohasem találkoztak.

Lord Jacquel Ebrin tiszteletteljesen meghajolt, aztán megfordult, és nekilátott visszanyomakodni a tömegen át. A fülkében egyedül maradva a kockákon és a szinte teljesen kiürült erszényemen töprengtem, és nem tudtam eldönteni, hogy kiraboltak-e vagy jól jártam.

Tizenkettedik fejezet

Mostanra, nagyra becsült olvasó, már úgy ismersz engem, mint akinek régi kellemetlen emlékei vannak a szajhapecérekről. Ezért amikor Tiler elvezetett egy férfihoz couraveli tartózkodásunk negyedik éjszakáján, üdvözlésekor nem volt könnyű rávennem magam, hogy udvarias maradjak.

– Tehát te ismerted Deckint? – kérdezte a fickó, és vigyorogva olyan közel hajolt hozzám, hogy érezhettem a mosdatlan bőr, a leheletét és a ruháját egyaránt bebüdösítő ital és az elméjét elködösítő dohányfajta pipafüstjének bűzét. Még ha Tiler nem is hívja fel a figyelmemet a férfi foglalkozására, akkor is egyből tudtam volna. A kurvapecérkedés csak a legerőszakosabb alakoknak való, akik kétségtelenül a gyermekkorban tanult szokásokat alkalmazzák, csak a jövedelmezőségig tökéletesítve és felerősítve. Ahogy megnéztem magamnak bamba, oldalszakállas képét, a mocskos és csaknem rongyos bőrzekét húsos testén, amely alatt több háj lapult, mint amennyi izom, de mindkettőből jutott bőven, ismerős viszketést éreztem a tőrömhöz közelebb eső tenyeremben.

– Ismertem, igen – mondtam, és véleményemet híven kifejezte színtelen hangom.

– Én is – húzta ki magát a fickó. – Egy teljes évszakon át melóztam vele kölyökkoromban.

Azonnal kihallottam a hazugságot a dicsekvéséből, de nem akartam megcáfolni, legalábbis egyelőre.

– Odabenn van? – kérdeztem, és a mögötte lévő ajtó felé bólintottam. Tiler nem sokkal azután vezetett el erre a zsúfolt utcára a város délkeleti negyedében, hogy felkeresett a fogadóban. Nem lepett meg, hogy ilyen gyorsan rám talált, az ilyesmi beleitta magát a zsiványok leikébe. Errefelé a füst sűrűbben ült a tető fölött, és napközben is csak gyér fényt eresztett be a házak közé. Éjszaka az egész negyed homályba borult útvesztő volt, a sűrű árnyékokat csak a lezárt spaletták között átszűrődő csillanások törték meg. Még az ivóbarlangok is csendesen hallgattak: itt a legfőbb cél nem a vigalom, hanem maga az italfogyasztás volt. Mostanra elég várost láttam, hogy tudjam, mindegyikben vannak ilyen helyek, egy utca vagy egy egész negyed csak azoknak, akikkel kapcsolatban a szerencsésebb sorsú lakosság szeretett úgy tenni, mintha azok nem léteznének.

– Rátok vár. – A szajhapecér szeme ide-oda cikázott Tiler és én közöttem. – De drága az ideje, akkor is, ha csak beszélgetni akartok. Shilva embere is azt mondta a múltkor. Nektek is csak az kell, amit a… – elhallgatott, és úgy lesett körbe, amiből kiderült, hogy azért van annyira értelmes, hogy felismerje a titkok veszélyét és egyben értékét. – Amit a néhai kuncsaftjáról tud – fejezte be a saját körültekintése felett érzett elégedettség önelégült vigyorával.

– Ez igaz – mondtam. Egyszerűen megkéselhetném – gondoltam, ahogy elővettem egy ezüstfontot a zsebemből. De Tiler szerint ennek a fickónak bizonyos bűnügyekben köze volt Shilvához. Ha vérbe fagyva hagyom a saját bordélyházának a lépcsőjén, az nem jelentene jót a jövőmre nézve, amikor Shilva végül talán azzá válik, amivé Deckin sohasem tudott: a zsiványok valódi uralkodónőjévé.

A kurvapecér megforgatta az ezüstöt az ujjai között, aztán eltette a zsebébe. Közben összegörnyedt, mintha attól félne, hogy megpróbálom visszavenni tőle.

– A következőt, amikor kész vagytok, igaz?

– Igaz – haraptam el a szót fogyatkozó türelmemben.

A néma kihívásra felhorkant, de jobb belátásra térve félrecsoszogott, és fejével az ajtó felé intett.

– A legfelső szoba. Fordítok egyet a homokórán, csak annyit kaptok. Neki is meg kell keresnie a szállására valót, mint a többinek.

Ez olyannyira emlékeztetett a gyerekkoromat meghatározó kurvapecérre, hogy a reteszt megragadó kezem megállt, és a tőrömhöz hullt. Tiler, aki már rá volt hangolva az erőszakos jeleneteket bevezető hangulatváltozásokra, gyorsan mellém lépett.

– Figyelem az utcát, uram – mondta és haloványan elmosolyodott, de a szeme közben figyelmeztetőn villant. Végtére is ez nem a mi városunk volt, és ki tudja, milyen barátai ólálkodtak ennek az állatias bűzös borznak a környező félhomályban.

– Szólj be nekem, ha gond lenne – hagytam meg Tilernek, azzal betaszítottam az ajtót, és beléptem.

A nő, aki a ház legfelső szobájában fogadott, sok értelemben meglepetéssel szolgált. Mosolya vidámabb volt, híján a tettetésnek, amire számítottam. Az arcát kifestette, de csak azért, hogy művészien kiemelje a vonásait, semmint hogy hibákat fedjen el. A haja szőke csigákban és gyűrűkben omlott alá, és kellemes kontrasztot képezett a fekete selyemköntössel, amely húsos, de tagadhatatlanul csábos formáit takarta.

– Írnok uram, ugye? – kérdezte enyhe akcentussal, amelyen érződött még némi nyoma az alundiai raccsolásnak.

– Szolgálatodra, jóasszony – hajoltam meg, majd beléptem a szobába, és bezártam magam mögött az ajtót. A helyiséget apró dísztárgyak és az öltözőasztalon és polcokon sorakozó parfümösüvegcsék ékesítették ízlésesen. Gyakorlott szemem valódi értéket képviselő darabokat fedezett fel a mütyürök között, amiket a kurvapecér vagy nem talált meg, vagy nem foglalkozott velük.

– Ki akarsz szolgálni engem? – Ringott a dekoltázsa, ahogy kacagott, hátradőlve a nagy ágyon, amely a szoba fő bútorzatának számított. – Szegény Nuala általában épp a fordítottját tapasztalja.

– Ez az igazi neved?

– A Mártírokra, dehogy! – nevetett megint. – Ebben a foglalkozásban hamar megtanultam, hogy az emberek többet fizetnek, hogy megdughassák Nualát, mint Magridot, a borpince mosónőjének lányát. Fura, milyen fontosságot tulajdonítunk a neveknek, nem?

– Én is gyakran így érzem. – Egy kényelmesnek kinéző, bársonnyal párnázott székre mutattam. – Leülhetek?

– Te fizetsz, uram. Tégy, ahogy jólesik.

Kényelmesebb szögbe fordítottam a kardövemet, és leültem. A nő a zaklatottság vagy a bizonytalanság legkisebb jele nélkül viszonozta vizslató tekintetemet.

– Tomas király milyen néven ismert?

Némi döbbenetre számítottam, de mindössze egy ernyedt sóhajt kaptam. Köntöse lecsúszott sápadt combjáról, amikor felhúzta a lábát, hogy a karját a térdén nyugtathassa.

– Sejtettem. Ha a király titkait akarod megtudni, keresd fel ezt a szajhát. Ez a szándékod, nem igaz?

– Úgy tudom, hogy Tomas király rendszeresen látogatott téged, még amikor egy sokkal szebb házban laktál egy sokkal szebb utcában. Ha tudomásod van valami számomra hasznos értesülésről, jól megfizetlek érte. Egy ilyen üzlet kölcsönösen előnyös volna.

– Azt hiszem, kedvellek, uram. Közvetlenséged üdítő. – Nuala felült, és köntösét tisztességesebb redőkbe rendezte, amennyire ez lehetséges volt. Felkelt az ágyról, odament az öltözőasztalhoz, és kivette az üvegdugót egy boroskancsóból. – Iszol velem? – kérdezte, és bőséges adagot töltött egy kristálykehelybe. – Jó bor, egyenesen otthonról. Mostanság nehezebb beszerezni, amióta a csapataid feldúlták az egész várost.

– Én nem voltam itt, amikor a dúlás történt – mondtam neki. – És nem kérek bort, köszönöm.

– Akkor térjünk rá az üzletre. – Nuala belekortyolt a borba, és letelepedett az ágy szélére. – A szakmám révén könnyen megfejtem mások, főként a férfiak szándékát. Téged nehezebb kiismerni, mint a legtöbb embert, de nem lehetetlen. Az a következtetésem, hogy a zsiványkapcsolataidat használva felkeresel mindenkit, akinek valami titkos története lehet az Algathinetekről. Gondolom, azt remélted, hogy találsz egy panaszos nyoszolyólányt vagy egyéb szolgálót, valami számkivetettet a királyi udvarból, aki hajlandó eladni a pletykát, amit hallott. Ehelyett a kutatásod hozzám vezetett, Tomas király egyetlen ringyójához. Ő legalábbis így mondta, és nincs okom kételkedni az igazában. Királyhoz képest szörnyen rosszul hazudott. De a maga módján kedves embernek ismertem, és hozzám mindig jó volt. – Kortyolt egyet a borból. – Rosszul következtetek, uram?

– Nem. – Már ekkor tudtam, hogy a vállalkozásom reménytelen. Ennek a nőnek megannyi titok lapulhatott az okos fejében, de esze ágában sem volt megosztani őket bárkivel, legalábbis velem semmiképpen sem. – Ez itt – mutattam a szobára egy csuklómozdulattal – aligha illik egy olyanhoz, aki valaha királyi kegyet élvezett. Nem találod igazságtalannak a dolgot?

– Tomas kifizette, amit kértem tőle, nem többet, nem kevesebbet. Én így szeretem a dolgokat, uram. A jó üzlet alapja egy egyszerű megállapodás, miszerint mindaz, ami két ember között folyik, magánügy. Nincsenek titkaim számodra, az ártól függetlenül.

– Pedig ez az ár elég volna ahhoz, hogy kikerülj ebből a házból, messze attól a mocsoktól odalent.

A nő mosolyogva rázta a fejét.

– Nem annak a mocsoknak dolgozom odalent. Ő dolgozik nekem, habár azért fizetem, hogy az ellenkezőjét hitesse el. Távol tartja a bandákat. Akárhogy is, ez a ház az enyém. Igaz, álltam már jobban is a múltban, de a keresetem elegendő a jelenlegi szükségleteimre, valamint arra, hogy kényelmesen visszavonulhassak. Sajnálom, hogy rám vesztegetted az idődet, írnok uram.

Felemelt kelyhével tisztelgett nekem, aztán kiitta a bort, és visszament az asztalkához, hogy újratöltsön.

– Ebben az esetben – folytattam – csak egy kérdést engedj meg. Egy ezüstfontot fizetek azért, hogy meghallgasd. Nem kötelező válaszolnod.

A bor töltése közben megállt a keze.

– Azt gondolod, úgyis le tudod olvasni a választ az arcomról, nem igaz? – Vállat vont. – Rendben, belemegyek a játékodba. – Felém fordult, és összefonta a karját. – Kérdezz.

– Leannor hercegné megölte a férjét?

Még a mesterhazugok is tétováznak. Alig észrevehető szünetet tartanak, mielőtt az arckifejezés átrendezi a vonásaikat: röpke késlekedés halasztja az ajkukon kiszaladó tagadást. Ennek itt most nyomát sem láttam. Nuala maróan gúnyos kacaja hangosan tört fel, és jókedve révén alapos betekintést nyertem remegő húsának világába, ahogy a köntös szétvált.

– Úgy hallottam, Leannorral való házassága távolról sem volt boldognak nevezhető – erősködtem, ahogy a kacaj alábbhagyott. – És annak ellenére, hogy állítólag jó egészségnek örvendett, viszonylag hamar kimúlt.

– Kötelező-e vagy sem – mondta, miután játékosat szökkenve visszatért az ágyába –, erre szívesen válaszolok. – Tomas szeretett mesélni. Igazából jobban szeretett beszélgetni, mint kefélni. A legfontosabb kuncsaftjaimra ez a jellemző. Úgy tapasztalom, hogy a vagyon és befolyás magányossá teszi az embert. Visszatérve, igen. Mindent tudtam a nővéréről és a szörnyű házasságáról azzal az unalmas fráterrel. Az derült ki számomra, hogy Lord Keville-t igazából nem lehetett kegyetlennek nevezni, egyszerűen csak nem érdeklődött a kedvese iránt. Ami a nőt illeti, Tomas szerint a nővére a vén kecskét unalmasabbnak találta, mint egy zsák répát. Kétlem, hogy egy napnál többet töltöttek volna egymás társaságában azután, hogy túlestek a kötelességükön, és a királyi purdé kipottyant. Igen fura tehát, hogy Tomas meséje szerint mennyire felkavarta Leannort, amikor Keville bekrepált. Ugyanis a gógyi nagy része azért mégiscsak a vén kecskének jutott. Ismerte az összes titkot és trükköt, amivel egyben lehet tartani ezt a birodalmat. „Leannor fél – mondta Tomas. – Fél, hogy mit zúdít mindez a fiára.” Nem úgy hangzik, mintha épp most csinálta volna ki a férjét, ugye? – Nuala ismét felnevetett, és a fejét rázta. – Sajnálom, kedvesem. A köpöd rossz patkánylyukat csahol. – Hátradőlt a párnáira, és kisimította a köntösét. – Nos, uram, amennyiben nincs egyéb kérésed a személyemmel kapcsolatban, jó éjszakát.

Nem fárasztottam magamat további alkudozással vagy hízelgéssel, sem fenyegetéssel. Van, akit rá lehet venni ilyenekkel bizonyos dolgokra, de nem mindenkit, főként nem ezt a páratlan önbizalommal bíró nőt. Felkeltem, az éjjeliasztalkájához mentem, és letettem rá egy ezüstfontot, aztán meghajoltam, és az ajtóhoz indultam.

– Mellesleg – szólt, amikor felemeltem a reteszt – Tomas Magridnak szólított. Egyedül neki engedtem meg. – Búcsúképpen, egyben elbocsátón intett az ujjaival. – Jó volt találkozni egy ilyen érdekes és tisztes emberrel. Kérlek, soha ne térj vissza ide!

♦

Az utcán Tiler kérdő tekintettel fogadott, ami szemöldökráncolásba fordult, amint megráztam a fejemet.

– Sajnálom, uram – mondta. – Csak őt találtam. Kutattam régebbi szolgálók után is. Találtam egy inast, aki annyira megöregedett, hogy alig emlékezett a palotában töltött időre.

– Mindig is kétesélyes volt a dolog – nyugtattam meg. – Nesze – dobtam oda még egy pénzérmét a kurvapecérnek, pontosabban a fogdmegnek, akit Nuala szerepjátékért fizetett. A láttán már kevésbé öntött el a düh most, hogy tudtam, ki a ház valódi ura. – Jól őrizd a nőt! – tettem hozzá. – Megérdemli.

A fickó óvatos bólintással felelt, és az ajtóhoz lépett, hogy elfoglalja őrhelyét. Egyetlen lépés volt, de az életemet mentette meg. A számszeríjlövedék éles szögben fúrta át a fejét, és így éppen megfigyelhettem azt a magaslati pontot, ahonnan kilőtték. Elkaptam egy villanó árnyékot a tető peremén, mielőtt az átlőtt fejű barom elém lépett. A szeme fennakadt, és nyál csörgött ki a szájából. Egy értékes pillanatot elvesztegetve elképedten néztem elrenyhült vonásait, motyogó száját. Egy halott ember arca volt, aki még nem tudja, hogy halott. A következő megmentőm Tiler lett, aki inas testével belém csapódott, és mindketten a sikátor falának ütköztünk.

Odafentről több, egyszerre kioldott számszeríj pengését hallottuk. Szikrák pattantak és utcakövek csattantak szét, kavicsok csípték az arcomat, miközben a téglafal előtt kuporogtam. Egy utolsó lövedék habarcsot robbantott szét hüvelyknyire az orromtól, amitől hátrahőköltem, Tilerrel még mindig összegabalyodva. Elzuhantam és kiszakítottam magamat a zsivány öleléséből, majd azonnal felugrottam, és a szemem orgyilkosokat pásztázott a tetőn. Semmi.

– Eltaláltak? – sziszegtem Tilerre.

– A rohadékok elkapták a lábam – sziszegte vissza, fájdalmában hörögve, miközben mindkét kezében késsel guggolásba tornászta magát.

– Bizonyára újratöltenek. – Kardot rántottam, és a sikátor árnyas mélye felé indultam. – Ne maradj le!

Csak néhány lépéssel jutottam előrébb, mert egy ember alakú árnyék ereszkedett le elém, és elállta az utamat. A térdemet behajlítva döfésre húztam a kardomat, aztán láttam, hogy az utamat elzáró árnyék nem moccan. Jobban megnézve sötét pamutgúnyába öltözött fickó tűnt fel, sállal az arcán. Szerencsére Pörge Adlar egyik dobókése állt ki a nyakából.

Egy kiáltás, majd egy puffanás vonta a figyelmemet a sikátor elejére, ahol újabb test feküdt kitekeredve a macskakövön. A koponyáján tátongó lyuk az Özvegy harci pörölyének jellegzetes nyoma volt. Hörgések és sikolyok hallatszottak odafentről, és újabb tetem hullt az utcára az eltörő csontok roppanásával. Két másik követte, akik nagyon is éltek, mindketten számszeríjjal a kézben. Vaskos puffanással értek földet, és azonnal az árnyékok felé fordulva kutattak a célpontjuk után. Úgy döntöttem, a legjobb lesz nem megadni nekik azt az örömet, hogy ránk bukkanhatnak.

A közelebbi fickó csak tucatnyi lépésre volt tőlem, így elég ideje volt megfordulni és megragadni a kioldót, de ahhoz nem elég, hogy célozzon is. A lövedék célt tévesztett, miközben a kardom sebes ívet leírva mélyen a lövész védtelen vállába nyesett. A bajtársa gyorsabb volt, és fegyverét dicséretre méltó, higgadt gyorsasággal szegezte rám. Megragadtam az imént megcsonkított fickót, fél karommal átfontam a mellkasát, és magamhoz rántottam. A másik orgyilkos átkozódva hátrább lépett, és a lábamra célzott. Tiler nem hagyta, hogy lőjön: a fickó háta mögött mélyre görnyedve mindkét térdinat átvágta a késeivel.

További csizmadobogásra lettem figyelmes, és a haldoklót körbefordítva felkészültem az újabb fenyegetésre. Szerencsére Juhlinát és Adlart pillantottam meg.

– Négyet elkaptunk – jelentette az Özvegy. – A többi elfutott.

– Fogd be a vinnyogó pofád! – mordult fel Tiler, és hasba rúgta az elvágott térdű férfit. Az orgyilkos azonban túlzottan elveszett a saját fájdalmában ahhoz, hogy hallja a figyelmeztetést. Vérző térdét szorítva tovább ordított. – Ki akarod kérdezni, uram? – érdeklődött Tiler, aki csizmájával a fickó mellkasán taposott, és a kőre szorította, egyik késével készen arra, hogy megadja a gyilkos döfést.

– E… eretnekek! – hörögte a sebesült, akinek bátorsága feléledt a közelgő halál ígéretére. Fogai fehéren vicsorítottak a korommal bekent arcban. – A Maleszit Ribanc rabszolgái vagytok!

– Elég ebből – figyelmeztette Tiler, és még erősebben nehezedett a dacos orgyilkos mellkasára. – Ki küldött, malac?

– Tudjuk, ki küldte – mondtam. – Kétlem, hogy az Algathinetek által felbérelt orgyilkosok ilyen elszántak volnának. Aztán meg a lövést sem vétették volna el.

– Lehetnek még többen – figyelmeztetett az Özvegy, a tetőket kémlelve.

– Való igaz. – Intettem Tilernek, hogy lépjen hátra. – Engedd el! – A fanatikus orgyilkos mellé guggolva belenéztem félelem nélkül izzó tekintetébe, és csodálattal vegyes undort éreztem. – Méltatlan urak szolgalelkű kutyája vagy – mondtam neki. – Ha valaha megnyitod a szívedet és meghallod a Hölgy igazságát, gyere el hozzánk Athiltorba! Ő mindent megbocsát.

Felálltam, és egy utolsó pillantást vetettem a halott kurvapecérre, aki a tudtán kívül megmentette az életemet.

– Menjünk. – Jeleztem a társaimnak, hogy kövessenek, és egyenletes iramban futva nekiindultam. – Összeszedjük a lovakat, aztán eltűnünk a városból.

– És a hercegnő válasza? – kérdezte Juhlina, aki mellettem futott.

– Azt hiszem, épp most kaptuk meg. Talán nincs benne a keze ebben, de bizonyosan tudott róla. Innentől már nem látnak minket szívesen ebben a városban.

– Tehát akkor háború lesz.

Szuszogva felnevettem, de a kacajban nyoma sem volt jókedvnek.

– Sohasem volt másként.

Tizenharmadik fejezet

Két teljes napot vártunk, hogy Eamond és Ayin felbukkanjon a keresztútnál, de az ösvények találkozásánál feltűnően nem találtunk utazókat. Azt reméltem, legalább szekerek és kalmárok haladnak arra, akiktől pletykákat hallhatunk, de még ez sem adatott meg nekem.

– A hercegnő bizonyára lezárta az egész várost – vélte Quintrell. – Hirtelen eltűnésünket nem hagyják figyelmen kívül, uram.

Okos érvelés volt. Távozásunkkor a városfal kisebb déli kapujánál a két unott kinézetű őrszem még a fejét is alig emelte fel. Leannor vagy arra számított, hogy a halálhíremet viszik neki, vagy nem hitte, hogy amennyiben életben maradok, azonnal menekülőre fogom, hiszen válasza a Felkent Hölgynek minden bizonnyal fontos számomra. Mindez arra figyelmeztetett, hogy a régenshercegnő okos teremtés, de egyúttal túlzottan bízik a saját ügyeskedésének sikerében.

– Fiatalok azok, de megvan a magukhoz való eszük – nyugtatott meg az Özvegy, miközben a tűz mellett ültünk a keresztútnál eltöltött második éjszakán. – Ha van kiút, megtalálják.

– Nem őket kellett volna küldenem. – Azóta aggódtam Ayin viselkedése miatt, hogy Eamonddal a küldetésükre menesztettem őket. Minél többet gondolkodtam rajta és a lány korábbi vétségein, annál ostobábbnak éreztem a tervet. Kémkedni küldtem egy fanatikust és egy tébolyult lányt! Hogy éjjel-nappal Couravel legrosszabb hírű negyedeiben őgyelegjenek, és lépten-nyomon bántó szavakkal és nyúlkáló kezekkel találkozzanak. Vajon Ayin elfojtott, de feltételezhetően tovább szunnyadó késztetései ellenállhatnak ilyen kísértésnek?

– Az idő ellenünk dolgozik, nagyuram – figyelmeztetett Quintrell. Együttérző vonakodás ült az arcán, mégis sikerült felpiszkálnia a haragomat. – A régenshercegnő bizonyosan már tervezget, összecsődíti a csatlósait…

– Tudom! – csattantam fel, és a hangom elég élesen szólt ahhoz, hogy elhallgattassa a dalnokot, az Özvegyet és Adlart is, aki addig a késeit dobálva valami dallamot dúdolt. Felsóhajtva gallyat dobtam a tűzre. – Még egy napot várjunk…

Amint az már szokása volt, Lilát figyelmeztetés nélkül bukkant fel a sötétségből. Valahogyan ugyanezzel a lopakodóképességgel ruházta fel a póniját is. Észrevétlenül léptette végig a Felderítő Kompánia őrszemei mellett, a paták alig adtak hangot a fűben. A többiek mind megrémültek, Adlar késhajításra készült, az Özvegy pedig a pörölyéért nyúlt. Quintrell, aki jó kémnek bizonyult, de nem lehetett harcosnak nevezni, négykézláb a tűz túloldalára iszkolt. Lilát ügyet sem vetett rájuk, hanem komor arccal odajött hozzám.

– Katonák – mondta. – Keletről jöttek, másokkal találkoztak a városnál, aztán északnak mentek tovább. Egy olyan férfi vezette őket, akit ismerünk.

– A nagydarab? Lord Ehlbert?

A fejét rázta.

– Az, akivel az északi halálmeneten találkoztunk. Úgy néz ki, mint a nő, aki mindig beszél.

Altheric Courlain. A Király Seregének főtábornagya és Evadine apja. Mindig is kíváncsi voltam, mikor jön el a nap, hogy a kötelességét a családja elébe helyezi. Most megkaptam a választ.

– Hányán vannak? – kérdeztem, és felálltam.

Lilát azzal a savanyú arckifejezéssel felelt, amit mindig akkor mutatott, amikor nagy számokról kérdeztem.

– Sokan – ismételte, és türelmetlenül vállat vont.

– Úgy néz ki, a hercegnőnek már volt terve. – A lovakhoz mentem, és magammal vittem Feketeláb nyergét. – Nyergesetek! Indulunk Athiltorba.

– A sötétben? – kérdezte Quintrell.

– Nyugodj meg, dalnok uram, ha a lovad megbotlik és kitörőd a nyakadat, meggyászollak. Talán egy óráig is. Talán kettőig.

Lassú ügetésben haladtunk az északi úton hajnalig, amikor is kitartó, könnyű vágtára utasítottam a csapatot. Ellen kellett állnom a kísértésnek, hogy szapora vágtára váltsak, mert tudtam, hogy estére teljesen kimerítem a lovakat, és még hosszú volt az út Athiltorig. A legegyenesebb út mellett döntöttem, még akkor is, ha azt kockáztattuk, hogy éppen belefutunk Sir Altheric menetoszlopába. Eljátszottam a halovány reménnyel, hogy elég gyorsan haladunk és a főtábornagy elébe kerülhetünk, mivel Lilát is hamar ránk talált, de tudtam, hogy sokkal valószínűbb, hogy Altheric legalább egynapos előnyt nyert. Azonban így lehetőségünk volt rendesen megbecsülni a haderejüket.

– Úgy vélem, úgy ezer ló lehet – közölte Tiler. Az út mellett guggolt, és ujjaival a sok patanyomot és lábnyomot vizsgálgatta az út szélén. Tiler nem bírt a néhai és erősen hiányolt Fletchman képességével, akit egy áruló mocsok miatt veszítettünk el egy hegyoldalon a múlt télen, de még így is jobban olvasott nyomot, mint én. – A nyomok nem segítenek a számokat illetően, de a sok hátrahagyott trágya igen. – A kezével körberajzolt egy mély nyomot a földben. – Ráadásul nehézlovasság. Nem látok gyalogosokat.

– Erős hadsereg – fűzte hozzá az Özvegy. – De nem a Korona seregének teljes hadereje. És miért mennek Athiltorba gyalogság nélkül?

– Feltéve, hogy valóban Athiltorba mennek – mondtam. – Tízegynéhány mérföldre innen az út elágazik. Ott megkapjuk a választ.

Másnap reggel értük el az útelágazást, némi pihenés után, amire nagy szükségünk volt, de ami bosszantóan lassan telt. A keleti ágon talált lótrágya egyértelműen mutatta, mi történt. Nem kellett hozzá nyomkövető, hogy kiderüljön: Sir Altheric nem Athiltor felé haladt a seregével. Tiler arra is felhívta a figyelmet, hogy rágyorsítottak.

– Valahol már nagyon várják a főtábornagyot – vontam le a következtetést. – Ahová egy bizonyos napon kell odaérnie.

– Erről az útról több ág is leválik – hangsúlyozta Quintrell. – Észak-Alberisben bárhová tarthatnak.

– Althiene-be is ez a legfőbb út vezet.

– Minek mennének oda?

Eszembe jutott a levél, amelyet Leannor a toronyszobában megmutatott, Althiene lakájtermészetű kormányzóhelyettesének csúnya írásával. Fenséged alázatos és leghűségesebb szolgája, Lord Archel Shelvane, Althiene kormányzója.

– Mert odahívták őket. – Vágtára sarkantyúztam Feketelábat, és hátrakiáltottam az egész századnak. – A Hölgyünk veszélyben van! Innentől kemény vágtában haladunk!

♦

Két nap múlva értünk Stonebridge-be. Nyilvánvaló úti cél volt, hiszen egy nagyobb lovascsapat csak itt kelhetett át könnyedén Althiene-be. Ezen kívül csak néhány rév és a híd nevet alig kiérdemlő rozoga faalkotmány kínálkozott. Utunk igénybe vette mind a lovasokat, mind a lovakat, még a szívós Feketeláb is lehajtott fejjel baktatott, annyira kimerítette egy utolsó vágta a hajnali órákban. A kőhidat és a környező falut magas, erdőséggel borított hegy takarta az út felől. Amikor felkapaszkodtam rá, láttam, hogy a hidat ragyogóan kivilágították: fáklyák villództak a gránitszerkezet egész hosszán, és a fény megcsillant a közepén kitűzött lobogón, a Shelvane-ház hosszú agyarú disznajának szélben verdeső képével. A fáklyák fénye reszketeg fénybe vonta a híd túloldalán felállított teljes hercegi lovassági századot. További két gyalogsági kompánia alabárdjai pedig tőlük jobbra és balra csillogtak. A híd déli végéhez a Szövetségi Sereg által kedvelt, sötét színekbe öltözött, kisebb lovascsapat közeledett. Evadine általában hanyagolta a lobogókat és egyéb hívságokat, de azonnal megismertem a társaság élén lovagló, magas alakját.

Az Észak Disznaja hívta békeszüneti tárgyalásra, arra jött – vontam le a következtetést némi feltörő önmarcangolás kíséretében. – Mert én nem voltam ott, hogy lebeszéljem róla, és mert azt mondtam neki, hogy a fickót meg lehet venni.

Először azt éreztem, hogy a gyomrom alászáll a belembe, mint amikor az ember túl későn érkezik, hogy elhárítson egy katasztrófát. De ekkor a szemem vonuló árnyékokat vett észre a falutól délre: Lord Altheric serege közeledett, hogy bezárja a kelepce száját. Ha a főtábornagy helyében lettem volna, két dolgot teszek, amelyeknek ő egyikét sem cselekedte: először is, a hátvédet ennek a hegynek a tetején állítom fel. Másodszor, megparancsolom, hogy a seregem teljes sebességgel haladjon a faluba a sötétben való vágta veszélyei ellenére. Úgy tűnt, hogy parancsnokként Evadine apja a túlzott elbizakodottság és az óvatosság keverékét tanúsítja.

Vagy – tűnődtem – azt reméli, hogy körbezárhatja a lányát, és ráveheti, hogy csata nélkül megadja magát. Akárhogy is volt, a sietség hiánya ebben a kritikus pillanatban egy ritka lehetőséggel kecsegtetett, amelyet nem akartam elvesztegetni.

– A Hölgyünk szörnyű veszélyben van, és valahogyan figyelmeztetnünk kell! – kiáltottam oda a kompániának. – Induljatok nyugatnak, majd éles kanyarral, lóhalálában tartsatok a híd felé! A király emberei talán megpróbálnak majd megállítani. Ne késlekedjetek azzal, hogy leálltok csatározni vagy elesett társaitoknak segíteni. A Hölgy figyelmeztetése az egyetlen célotok!

Megtorpantam, hogy bánatosan végigsimítsam Feketeláb lehajtott nyakát. A fejét dobálta, és vádlón nézett hátra rám.

– Sajnálom, gőgös barátom – mondtam, aztán keményen megsarkantyúztam.

Fáradtsága ellenére Feketeláb lenyűgöző sebességgel száguldott le a lejtőn, egyenesen a mezőre. A Felderítő Kompánia tétovázás nélkül követett, és a számolatlan lópata olyan lármás dübörgést keltett, amelyről tudtam, hogy Lord Altheric és királyi katonái biztosan nem fognak égiháborúnak gondolni. Feketelábat nyugatnak irányítottam, elszámoltam húszig, majd a szárat félrerántva a falu és a fényesen kivilágított híd felé irányítottam a fejét. A manőverrel rést képeztem magunk és a Korona lovassága között, de nem gondoltam, hogy elég nagy volna a távolság ahhoz, hogy megóvjon minket a támadástól. Mivel a kelepce lassan bezárult, elsődleges célom volt Evadine-t megóvni tőlük, akármi is legyen az ára.

Alig tettük meg a fele utat a faluba, amikor az összecsapás első hangjai elértek hozzám. A hátam mögül egymásnak ütköző páncélok és lótestek csörgése és ropogása hallatszott. A kavalkádot hamarosan dübbenések és nyihogás vegyüléke követte, amely felborult lovakról és leesett lovasokról mesélt. Oda sem figyeltem rá, hanem még gyorsabb tempóra ösztökéltem Feketelábat. Lord Altheric most azzal a kellemetlen döntéskényszerrel szembesült, hogy vagy folytatja lassú előrenyomulását, vagy parancsot ad egy rendezetlen támadásra. Mindent feltettem a feltételezésre, hogy a lánya iránti szeretet, ha maradt még ilyen érzelem a szívében, arra készteti, hogy az előzőt válassza, vagy legalábbis elvesztegessen néhány értékes pillanatot kínzó határozatlanságában.

Az összeütköző lovak hangja messze elmaradt, és elértük Stonebridge falvát. Egy röpke pillantás hátrafelé elárulta, hogy a kompánia nagy része még mindig a nyomomban van. A falu határára érve lépésre kellett fognom a paripámat. Azt hittem, hogy át kell majd préselődnöm a bámészkodókon, de a keskeny utcák és udvarok különös módon üresen álltak. Talán az itt élőknek megvan a magukhoz való eszük, és elrejtőznek valahol, amikor nagyszámú lovas bukkan fel a sötétből.

A hídra vezető széles útre érve megkönnyebbülten sóhajtottam fel. Evadine és a csapata lefékezett. Még nem léptetett fel Ulstannal a sekély ívű boltozatra. Ehelyett várt, és inkább kíváncsi homlokráncolással, mintsem riadalommal nézte a közeledtemet. Két oldalról közrefogta a két rhianveli Esdeklő, akiknek arca gyengén leplezett rosszallást tükrözött.

– Alwyn? – kérdezte Evadine zavartan, miközben nem túl elegánsan lefékeztem Feketelábat.

– Hölgyem – szóltam, és vettem néhány ziháló lélegzetet, mire sikerült kipréselnem a szavakat. – Távoznunk kell innen, de sürgősen! – A falutól távolabbi, sötétlő mezőkre mutattam. – Elárultak. Lord Altheric közeleg…

– Leannor az apámat küldte? – Evadine arcán az értetlenség haragba váltott, és azt dünnyögte: – Az az áskálódó ribanc!

– Nincs időnk! – Közelebb noszogattam Feketelábat, és Evadine száráért nyúltam. – Mennünk kell…

– Kedves Alwyn. – Evadine megfogta a kezemet a saját páncélkesztyűbe bújtatott kezével. – Csak most vettem észre, hogy az egész lovascsapata állig vértben van, nem béketárgyalásra való öltözékben. – Ne aggódj! – Megveregette a kezemet, és lágyan kiszabadította a kantárszárát. – Ám kedves a szívemnek, hogy ilyen gyorsan a segítségemre siettél.

– Itt vannak, úrnőm – szólt Harldin. A rhanveli Esdeklő és a nővére kísérteties egyidejűséggel kardot rántottak, aztán úgy irányították a lovukat, hogy Evadine és a falu között helyezkedjenek el. A mennydörgő paták hirtelen támadt csődületéből úgy ítéltem, Lord Altheric végül úgy döntött, hogy elhagyja az óvatoskodást. A királyi lovas katonák csakhamar megjelentek. Magas, súlyos harci ménjeik kerítéseket szakítottak át, és rémült visítást, gágogást csaltak elő a ház körüli jószágokból.

– Védjétek a Hölgyet! – kiáltottam a Felderítő Kompániának, és kivontam a kardomat. Körbeforgatták a lovaikat, keskeny sort képezve, és fegyvereikkel a kézben várták a rohamot. A felderítőim könnyű vértet viseltek, és nem hittem, hogy ellen tudnának állni a lovagok és teljes páncélzatot viselő katonák támadásának. Csak abban reménykedhettünk, hogy elég sokáig feltartjuk őket ahhoz, hogy Evadine elmenekülhessen. Kétségbeesett pillantást vetettem a hölgyemre; láttam, hogy a rémület most is ugyanúgy elkerüli, mint mindig, és bánatosan, összevont szemöldökkel figyeli a közelgő királyi csapatokat.

Vad kiáltások robbantak a vágtázó királyiak között, és visszafordítottam a figyelmemet a falura. Körülbelül a kompániájuk fele a keskeny utcákon tolongott, míg a másik fele eltorlaszolta a hídra vezető utat. Nagy tömegük hátrányt jelentett ilyen szűk terepen, és a rohamuk összevissza, zsúfolt ügetésre lassult. Könnyű célponttá váltak a többtucatnyi számszeríjász és íjász számára, akik most kitódultak a környező kunyhókból.

Az ilyen kis távolságból leadott lövések képesek átlyukasztani a legjobb páncélon kívül minden egyebet, és átszakítani a királyi csatalovak takaróit. Az első sortűznél többtucatnyi ordító lovag esett el, és már így is lelassult előrenyomulásuk kaotikus toporgásba fordult. A számszeríjászok és íjászok sietve felmásztak a háztetőkre, hogy jobban megcélozhassák a lovasok fortyogó tömegét. Eközben még több katona áradt ki a kunyhókból. Hamar felismertem bennük a Szövetségi Sereg veteránjait, akik fegyelmezett hatékonysággal alkottak osztagokat, aztán a Korona katonáira vetették magukat. Alabárdok kaszaboltak fegyelmezett, ám halálos kavargásban, és még több királyi lovag és lova zuhant kapálózva a földre.

Lassanként már nekem is derengett valami, ahogyan a szemem előtt kibontakozó mészárlást néztem. Csapdát állítottak itt, ennyi bizonyos. De nem azt a csapdát, amelyet annyira okosan megjósoltam.

– Szegény apám! – hallottam Evadine-t. Hangja halkan szólt, mintha a Mártírokat engesztelné. Megfordultam, és azt láttam, hogy nyomorúságos gyásszal a szemében nézi a faluban kibontakozó küzdelmet. – Legalább kíméljétek meg az elfogatás megaláztatásától.

– Tehát látomásod volt – mondtam neki. – Tudtad, hogy Shelvane árulást készül elkövetni. A küldetésem Couravelbe csak álca volt, hogy Leannor azt higgye, a távollétemben védelem nélkül maradsz.

A bánat elillant Evadine tekintetéből, és védekezés ült a helyébe, amelyet gyakran nehezemre esett elviselni, ugyanis már-már ellenségesnek lehetett mondani.

– Igen – felelte, és a szavait alig lehetett hallani a páncélcsörgés mellett. – Látomásom volt. De te nem szerepeltél benne, Alwyn.

Új felzúdulás hangja kelt a híd északi végéről, és riadtan fordítottam körbe Feketelábat. Végtére is, ennek a csapdának két szája volt. Csakhogy nem althiene-i kényszersorozottakat láttam a hídon átözönleni, hogy hátulról támadjanak meg minket. A gyér fáklyafény inkább szétszóródott sorokra és ingatag alabárdokra esett, ahogy a gyalogosok zavarodottan kavarogtak. Új zaj visszhangzott ekkor a folyón túlról: könnyedén felismertem a jellegzetes lármát, ahogyan páncélok nagy tömege csapódik egymásnak. Elég csatát láttam már, hogy pusztán a fülemre hagyatkozva megítéljem az ütközet menetét. A kezdeti lárma után kongások és csattanások kakofóniája jelezte a dühödt küzdelmet. Rövid úton vége lett, hamarosan már a gyászos vereséggel szembesülő katonák fájdalmas nyögése hallatszott. Az ütközet hangjai lassan átadták helyüket a sebesültek és haldoklók sikolyainak, amelybe olykor a kegyelemért könyörgők kiáltásai vegyültek.

Amikor a kiabálás halkulni tetszett, egy alak vált ki a sötétségből a híd északi végénél, egy teljes vértezetet viselő, magas férfi egy döbbenetes méretű szürke csataló hátán. Lovagok csapata ügetett a háta mögött, az egyiknél ezüst fákkal körbevett vörös rózsát ábrázoló lobogó: a rhianveli herceg címere.

Viruhlis Guhlmaine herceg fiatalabb volt, mint vártam. Amikor levette a sisakját, az arcából kiderült, hogy mindössze néhány évvel idősebb nálam. Jóképűnek is lehetett volna nevezni, ha nincs a sápadt bőre, beesett arca és sötét karikás, vörösben játszó szeme, amely elrontotta a kellemes összképet. A haját a fejbőréig lenyírták, és több begyógyult sebhely látszott rajta, mintha a hajnyírást valami ügyetlen kéz végezte volna. Valójában valamiféle betegség, ha nem egyenesen egyfajta téboly áldozatának nézett ki a leborotvált fejét elnézve, illetve mivel beesett, vörös szemével nem pislogott beszéd közben. Ám a tartása és a hangja erősnek, élettelinek tűnt.

Amikor átjött a hídon, azonnal leszállt a paripájáról, és a sisakját lekapva mereven Evadine-re bámult, de olyan sokáig, hogy az már-már kényelmetlen volt. Amikor a Hölgy meghajolt, és belefogott volna a köszöntésbe, Viruhlis herceg megelőzte azzal, hogy lehajtott fejjel fél térdre ereszkedett. A zászlóvivője követte a példáját.

– Tudd, hogy a tiéd vagyok, úrnőm – tudatta Evadine-nel a herceg komor bizonyossággal teli hangon. – Tudd, hogy a seregem a tiéd. A katonáim sokasága a tiéd. Mindenem, amim van… – kicsit mélyebbre hajtotta a fejét – … a tiéd.

Odáig van érte – gondoltam, és Lord Jacquel búcsúszavai jutottak eszembe Couravelben. – Pedig még csak nem is találkozott vele. Látva, milyen reszketve várja a Felkent Hölgy szavait ez a sápadt képű nemesember, igazat kellett adnom a vén kockajátékos ítéletének.

– Kelj fel, uram! – mondta neki Evadine szívélyes hangon. – És tudd, hogy a Szerafilok nevében elfogadom a szolgálatodat. A mai tetteidet látva azt kell mondanom, nincs nemesebb megtestesülése a Mártírok példájának.

Viruhlis tekintete Evadine-re siklott, majd gyorsan lesütötte a szemét.

– Nem találom a szavakat, úrnőm.

Mindez az elegáns, kölcsönös dicshimnusz sokkal helyénvalóbbnak tűnt volna, ha a mészárlás hangjai nem visszhangoztak volna továbbra is a folyó északi partjáról. A falu mostanra elcsendesedett, és az utcákon gyorsan végigtekintve azt láttam, hogy mindenütt leölt királyiak fekszenek. A vértek csillámló tengerébe itt-ott a sajátjaink sötétebb alakjai vegyültek. Ámde északon az ordítozás múlni nem akaró kórusa azt jelezte, az öldöklés tovább folyik.

– Mivel a csatát megnyertük – szóltam, felhíva magamra Evadine figyelmét –, talán ideje véget vetni a vérontásnak.

– Azoknak a vérét, akik vitatják a Hölgy szavát, igenis ki kell ontani – jelentette ki Viruhlis herceg. – Az utolsó cseppig, ha szükséges. – Mostanra már nyoma sem maradt a felindultságának. Arca szinte koponyaszerű volt, ahogy felbámult rám, a szemét kivéve, amelyben az őszinte fanatizmus lángja izzott. – Rhianvelből minden hívőt elhoztam, hogy a Feltámadt Mártír oldalán harcolhassanak ma éjjel. Ők pontosan ismerik az igazság értékét, katona.

– Nemesúr vagyok – feleltem mélyen a szemébe nézve, és akárhogyan próbáltam, nem sikerült elrejtenem az ajkamon játszó undort. – A Hölgy pedig híres a megbocsátásáról.

Láttam, hogy megrándul az arca, és vaskesztyűs keze ökölbe szorul, amitől az én tenyerem is viszketni kezdett. Ritkán gyűlölők ilyen készségesen valakit, de Rhianvel hercegének alig néhány szóval sikerült kivívnia a megvetésemet. Nem csak szavakkal – helyesbítettem gondolatban, és láttam, hogy a rajongás kivirágzik a herceg pillantásában, amikor Evadine megszólal. – Milyen férfi ne gyűlölné a vetélytársát?

– Írnok uram igazat beszél – mondta a Hölgy Viruhlisnak, habár mindennemű dorgálás nélkül. – Kérlek, uram, elég csatározás volt már ma éjszakára. Fékezd a katonáidat, mert szólni kívánok hozzájuk.

– Ahogy hölgyem parancsolja – hajolt meg ismét Viruhlis, és felkelt, aztán megfordult, hogy parancsokat ugasson a zászlóvivőjének. – Tereld össze őket! Mondd meg nekik, hogy a Felkent Hölgy biztonságban van. Összegyűlnek, és meghallgatják.

– Mi legyen a foglyokkal, uram? – kérdezte a fickó, miközben megfordította a lovát.

– Kötözzék meg őket a Hölgy igazságtételére! De ha az a nyomorult Shelvane is köztük van, hozzák elém!

♦

Lord Shelvane a legnagyobb meglepetésemre harc közben halt meg. Ráadásul a beszámolók szerint bátran küzdött. Amikor az althiene-i hadsor megtört, a lovát sarkantyúzva beugratott a résbe, és addig csalapált egy buzogánnyal, míg egy rhianveli pikás le nem döfte. A hűséges csőcselék, amely a Hölgy védelmében követte a hercegét, nem átallotta megcsonkítani Shelvane testét: lecsapták a fejét és a végtagjait, amelyeket aztán lelógattak a hídról. Evadine viszolygó pillantása elég volt Viruhlis hercegnek, hogy elrendelje a véres díszek eltávolítását.

A másik kitüntetett ellenfél aznap éjjel Lord Altheric Courlain volt, de ő nem a bátorságával tüntette ki magát. Inkább a csatamezőről való menekülés gyorsaságával érdemelte ki a legtöbb bírálatot, nem utolsósorban azért, mert egy maroknyi katonáján kívül az összesét megölték vagy elfogták, miután cserben hagyta őket. Míg ezzel elérte, hogy a Szövetségi Sereg elnevezte Gyáva Főtábornagynak, én személy szerint nem hibáztattam a döntéséért. Amikor a csata elveszett, minek botorkáljon ott, elfogadva a saját végzetét? Jobb elfutni és bosszútervet szőni. Találtam némi vigaszt abban, hogy Altheric menekülése megkímélte a lányát a szégyentől, hogy hadifogolyként kell kezelnie a saját apját.

Három külön kontingens volt a tömegben, melyek aznap hajnalban odasereglettek, hogy meghallgassák a Felkent Hölgy prédikációját. A Swain kapitány vezette Szövetségi Sereg rendezett sorokban várakozott Evadine jobbján. A balon állt Viruhlis herceg ötszázadra való rhianveli hercegségi katonával: kétszázadnyi lovassággal és háromszázadnyi gyalogsággal. Középen pedig még nagyobb számban képviseltették magukat a közemberek, és határozottan ocsmány látványt nyújtottak. Ez volt a hitbuzgók összegyűlt tömege, akik Rhianvel minden szegletéből és még azon is túlról érkeztek, lévén a Szövetségnek megannyi előretolt missziója a keletre fekvő vad vidékeken. Mint az Áldozatmenet és az athiltori hadjárat idején, kevés egységesség volt a megjelenésükben. Ruházatuk a rongyostól egészen a pompázatosig terjedt. A fegyverzetük és vértjük sokfélesége választotta őket külön a többi közkatonától. Össze nem illőn, rendezetlenül sorakoztak fel: a pikások a sarlósok mellett, az íjakkal és számszeríjakkal felszereltek pedig elvegyültek a tömegben ahelyett, hogy kompániákba tömörültek volna. Csakhogy senki sem volt fegyvertelen, és az embereken látható sok véres sérülésből ítélve az éjszaka során mindenki jó hasznát vette a saját fegyverének.

Mielőtt talán leghíresebb beszédét előadta volna, az Ulstan hátán ülő Evadine a kőhíd ívének legfelső pontjára léptetett. Meg kell, hogy mondjam, ezt a pillanatot általában jól eltalálják a festők és illuminátorok. A nap fényesen ragyogott aznap hajnalban, de részben elbújt egy felhő mögött, amelyet az északi szél kergetett az égen. A tájat pászmásán megvilágító napfény drámaian megdöbbentő hátteret biztosított annak, ahogyan a Felkent Hölgy lova felágaskodott, majd megállapodott. A várakozástól kipirult arcú tömegből nagy sóhaj szállt fel. Úgy hiszem, minden jelenlévő tudta, hogy egy szakadék szélén állnak. Innentől átlépik az utolsó vonalat, és nem féltek tőle. Miért is félnének, amikor maga a Feltámadt Mártír, a kétségbevonhatatlan isteni belátású jött el, hogy a Szövetség végső dicsőségére vezesse őket?

Mint az máskor is megtörtént már, Evadine hangja beszéd közben messzire szállt, ám aznap reggel úgy éreztem, új árnyalat költözött belé. A prédikációi sohasem nélkülözték a meggyőződés hangját, de mindig hagyott egy nüansznyi helyet az emberi gyarlóság elismerésének. A Stonebridge csatáját követő reggelen a Felkent Hölgy szavaiban nem lakozott efféle finomság, és azután már egyik soron következő kinyilatkoztatásában sem.

– Ti, akik eddig velem tartottatok – kezdte –, köszönöm nektek! Ti, akik most jöttetek el hozzám ezen a legfélelmesebb órán, köszönöm nektek! De figyelmeztetlek is benneteket. Az előttünk álló út véres lesz. A Szerafilok által kijelölt feladatunkhoz minden erőnkre szükségünk lesz, mert az ellenségünk ravasz, és a ravaszságában alávaló is. Íme, megpróbált csapdába csalni, a saját apámat állítva az elfogom szerepébe. Alávalóságát mutatja, hogy apát lánya ellen, fivért fivér ellen fordít, mert eme ország földjét sírokkal szórták be, amelyek az Algathinetek végtelen háborúinak gyümölcsei. Ám ez csak egyetlen apró részlete az ellenség gonoszságának.

I

L í

I

Elhallgatott, és megdermedt a nyeregben, mintha nem volna hajlandó megosztani az undok, ám szükségszerű igazságokat.

– Tudnotok kell, hogy kinyilatkoztatást kaptam: az, aki régenshercegnőnek nevezi magát, gyermekkora óta a Maieszitek szolgája. Ő kormányozta az apját a zsarnokságba. Ő sugdosta mérgező szavait a saját fivére fülébe, hogy aztán az a háború mocsarába dönthesse ezt a birodalmat. Ő volt, aki méreg segítségével megölte a saját férjét. Igen, barátaim, ez mind igaz! Az, aki kormányozza ezt a földet, a Maieszitek gyilkos szolgája, és romlott vére ott csörgedezik a gyermek ereiben, akit trónra akar ültetni. Ennélfogva tehát Feltámadt Mártírként és a Feléledő Szövetség hangjaként kihirdetem, hogy nincsen királyunk. Az Algathinet-dinasztiát a Szerafilok alkalmatlannak ítélték az uralkodásra.

Elhallgatott, és lehunyta a szemét, mintha erőt akarna meríteni, mintha valaki kötelezné arra, hogy elvállalja a legnehezebb feladatot. Amikor ismét megszólalt, a hangjában csupán enyhe megilletődöttség lakozott, mégis minden egybegyűlt hallotta a mélységes bánatnak eme jelét. Ettől a pillanattól fogva mindenki, aki követte, értette, hogy a Felkent Hölgy rá következő tetteiért nem lehetett őt hibáztatni. Minden egyes halott, akit a menetelésünk nyomán hagytunk magunk után, csakis az Algathinetek lelkén száradhatott, ugyanis ők hajszolták bele a Feltámadt Mártírt ezekbe az elkerülhetetlen, megváltoztathatatlan, végletes tettekbe.

– Barátaim – folytatta, és kinyitotta a szemét, hogy a követői iránt érzett szeretete sugározzon szét belőle –, megparancsolták nekem, hogy olyan terhet vigyek, amelyet sohasem kértem. Én sohasem akartam hatalmat. Sohasem akartam uralkodni, de a Szerafilok úgy látták jónak, hogy az én vállamra helyezzék a feladat terhét, és én nem fogok meghátrálni előle. Legyen ez a nap egy új kor hajnala, ugyanis ma nemcsak Feltámadt Mártírként, hanem Nagybecsű Királynőként is állok előttetek!

Nyugtalanító volt hallani, milyen hirtelenséggel zúdult fel a tömeg bömbölése. Minden jelen lévő lélek, magamat, az Özvegyet és Lilatot kivéve, szavak nélkül kiáltotta beleegyezését. Fegyverek döftek az égbe, akár egy pengékből nőtt erdő. A közkatonák arcáról olyan tébolyult rajongás sugárzott, amelyet eleddig még Evadine egyik rajongó közönségétől sem láttam.

Engedte a morajlást tovább áramlani, majd kis idő múltán felemelte a kezét, csendet kérve. Általában beletelt egy-két pillanatba, míg a kiáltások elhalnak. Most a csend egy fejszecsapás gyorsaságával zuhant a tömegre. Rámutattam már több pillanatra is, amelyek vetekednek egymással az első helyért az általam „kiszakításnak” nevezett jelenség megszületésére: amikor az érzelmek és a gondolatvilág erőteljes lökete vadul új irányba fordítja életem folyását. Most, hogy ezeket a szavakat leírom, úgy hiszem, a dolog igazán aznap reggel kezdődött. Nem csak arról volt szó, hogy hazugságot hallottam ki a szavaiból, holott addig csak igazat beszélt, még ha az igazság sajátos változatát is. Nem, a változás az emberekben történt. Ahogyan teljes némaságba zuhantak ennek a nőnek egyetlen kézmozdulatára. Mindnyájan, a Szövetségi Seregtől a rhianveli közkatonákon át a hitbuzgó köznép tömegéig ugyanazt a feszült, várakozó, szomjúhozó arckifejezést viselték. Korábban is aggasztott már Evadine azon képessége, amellyel másokat a saját akarata szerint irányít. Most valami olyasmi ébredezett a bensőmben, amit csak borzadálynak nevezhetek. Az a mélyen gyökerező, szívdobogást és verejtékezést okozó felismerés volt, hogy egyetlen léleknek sem szabadna ilyen hatalommal bírnia. Persze továbbra is szerettem, továbbra is el akartam leplezni a félelmemet kényelmes hazugságokkal, de most már tudom, hogy ez volt az a pillanat. Azt is tudom, hogy gyáva vagyok, amiért abban a pillanatban nem hagytam ott az egészet.

– Nagybecsű Királynőtökként – folytatta Evadine – azt követelem, hogy a szolgálatotokat szentesítsétek a Szerafilok színe előtt tett esküvel. Letérdeltek-e, és hűséget fogadtok-e most nekem?

Egy emberként ereszkedtek térdre. Viruhlis herceg és katonái, a Szövetségi Sereg minden kapitánya és harcosa, valamint a hitbuzgó hadjáratozók óriási hordájának minden tagja fél térdre esett, és imára hajtotta a fejét. És én is. Én is letérdeltem. Miközben megtettem, láttam, hogy az Özvegy és Lilát nem követi a példánkat. Juhlina arca dacos gyanakvásba feszült, míg Lilát arckifejezése az egész jelenet feletti értetlenséget tükrözött.

– Térdelni! – sziszegtem rájuk, és elkapva az Özvegy pillantását, a tömeg felé intettem a fejemmel. Az eretnekségnek a puszta gyanúja is végzetes következményekkel járhatott ennek az imádattól elvakult csőcseléknek a színe előtt. Gondterhelten összevont szemöldökkel és összeszorított fogakkal Juhlina végül letérdelt, és lehajtotta a fejét. Lilát követte a példáját, és a szája fintorba görbült, ahogy elfojtotta kacaját.

– Megesküsztök – kérdezte Evadine, és a hangját jeges ünnepélyesség járta át –, hogy szolgáltok engem háborúban úgy, mint békében?

A válasz ismét azonnali volt. A harcosok hangja olyan egységgel szólalt meg, mintha az egészet már elpróbálták volna.

– Esküszünk!

– Követitek-e a Mártírok példáját minden cselekedetben és minden gondolatban? Megesküsztök, hogy minden ellenséggel megvívtok, és győzedelmeskedtek minden, ellenünk törő sereggel szemben?

– Esküszünk!

Az egész egybefolyó kántálássá lett, miközben Evadine felemelte mindkét karját, hogy felállítsa híveit, és ők fel is álltak. Minden ismétlődő kiáltásra dobbantottak a lábukkal, és a magasba lökték a fegyverüket. Olyan erősen visszhangzott a lárma, hogy már azon tűnődtem, vajon Leannor is hallja-e a messzi Couravelben.

– Esküszünk! Esküszünk! ESKÜSZÜNK!

Tizennegyedik fejezet

Most kell lecsapni, királynőm. Minden erőnkkel.

A megismerése óta eltelt néhány órában Viruhlis herceg, akár akarattal, akár nem, további indokokkal szolgált arra nézve, miért ne szeressem. Ezeknek egyik legsúlyosabbika volt az a megmásíthatatlan magabiztosság, amellyel tanácsokat osztogatott új uralkodónknak. Az, hogy Evadine olyan készséggel hallgatta, csak tovább dühített.

Figyelmes csendben ráncolta a homlokát, ahogy a herceg elővezette a hadicselét. Stonebridge legnagyobb lakóházát foglaltuk el, egy kétemeletes építményt a hídhoz közel. Ezen a helyen valószínűleg kastélynak titulálták, de zsúfolt viskónak tűnt, amikor minden kapitány bepréselődött, hogy jelen legyen a Nagybecsű Királynő haditanácsában. A ház a Vámszedőnek nevezett ember otthona volt. A cím hatalmat adott neki a falu és a környező vidék fölött, valamint a hídon átkelők által fizetett összegből is bőségesen leszedte a sápot. Akárki volt is ez a hivatalnok, ő és a falu lakói okosan megfutamodtak, amikor a Szövetségi Sereg feltűnt a nyugati látóhatáron két nappal azelőtt. Csak a makacs vagy gyengélkedő öregek maradtak, meg bátor fiatal rokonaik.

Az összegyűlt kapitányok egy nagy rózsafa ebédlőasztal körül álltak. Összesen nyolcán jelentek meg, köztük nagy bosszankodásomra a rhianveli ikrek is, akik most már nemigen tágítottak Evadine-től. A megbeszélés érthető módon a soron következő hadi intézkedések körül forgott, minek okán felháborodásomat fejeztem ki, hogy senkinek sem jutott eszébe elhozni egy térképet Athiltorból.

– A Szövetségi Könyvtár tele van mindazon térképekkel, amelyekre valaha is szükségünk lehet – mondtam, a tekintetemet Swainre függesztve. Evadine összes kapitánya közül öt tartottam a legértelmesebbnek. Viruhlis herceg azonban egyáltalán nem találta aggasztónak, hogy nincsen térképünk.

– Itt van Couravel – szólt, és az ebédlőasztal fölött átnyúlva egy palackot helyezett a közepére. – És itt van Stonebridge – tette hozzá, és lerakott egy kelyhet a másik végére. – A lehető leggyorsabban el kell jutnunk egyikből a másikba, minden ellenséget leverve, aki az utunkba kerülhet. Jól ismerem a Couravelbe vezető utat, írnok uram. Ennélfogva a térkép feleslegessé válik, hiszen a feladatunk pofonegyszerű.

– Ha azonnali hatállyal indulunk Couravelbe, akkor valóban a meglepetés erejével élhetünk – hagytam rá –, de akkor meg is kell ütköznünk. Leannor nem tette okosan, hogy mindent egy lapra tett fel ezzel a kelepcével, de attól még mindig képes jelentős haderőt összetoborozni.

– És ha gyorsan cselekszünk, akkor nem lesz ideje erre – erősködött a herceg, Evadine-hez intézve a szavait. – Ha a haderő a kérdés, akkor nem kétlem, hogy a birodalom jónépe felkel, és támogatja a Nagybecsű Királynő ügyét. Nem így tett már több ezer ember?

És milyen jól jártak vele – gondoltam magamban.

– Sok embert hívtunk a zászlónk alá az Athiltor felé vezető úton – mondtam. – De korántsem olyan sokat, mint amikor Alindiából meneteltünk észak felé. A köznép fél a háborútól, és csak azt akarja, hogy békében élhessen. A székhelyünk Athiltor, ahol a Feltámadt Mártír legbuzgóbb hívei gyülekeznek. Királynőm, türelemre kell, hogy intselek, amíg valami olyasmivé formáljuk a haderőnket, amellyel az Algathinetek nem vetekedhetnek.

– Hamarosan megérkeznek az őszi esők – ütötte a vasat a herceg, és pislogás nélküli tekintetét továbbra is Evadine-re meresztette. – Akkor a téli fagyokig nem lehet megindulni, és persze utóbbinak is megvannak a maga akadályai a seregmozgatás tekintetében. Esélyünk van most, egyetlen csapással véget vetni a háborúnak, királynőm. Meg kell ragadnunk.

Evadine szeme a palackról a kehelyre siklott, aztán vissza, és az arcán csupán békés tűnődés tükröződött.

– Köszönöm a tanácsokat, urak – mondta. – Választani az óvatosság és a kockázatvállalás között mindig nehéz. – Kegyes mosolyt villantott felém. – Ám nem szabad elfelejtenünk, hogy a Szerafilok áldásával cselekszünk, és ez minden kockázatot felülír. – Ujjaival az asztalra koppintott, és hátrébb lépett. – Még ma indulunk Couravelbe! Swain kapitány, te visszatérsz Athiltorba, és összegyűjtőd a maradék csapatokat. Amikor felállítottad a seregedet, indulj délnek, és mihamarabb egyesítsd erőidet a miénkkel.

– Ahogy parancsolod, királynőm – hajolt meg Swain.

Evadine felém fordult, és úgy beszélt, mint uralkodónő egy kisebb hivatalnokkal. Megértettem az álca szükségességét, különösképpen, mivel úgy látszott, sokan ismerik a titkunkat. Mégis fájt.

– Lord Alwyn, a kompániáddal derítsd fel a főváros felé vezető utakat. Ha a hamis hercegnő mindenképpen ütközetet akar, a legjobb volna tudni, hol akar feltartóztatni minket, nem igaz?

Ellenálltam a késztetésnek, hogy Viruhlisra pillantsak, mert tudtam, hogy a képére kiülő dicsőség haraggá szítaná kikezdett büszkeségemet. Ehelyett üres félmosolyt varázsoltam az ajkamra, és mélyen meghajoltam.

– Valóban így van, királynőm.

♦

Bosszantott, most is bosszant, hogy Viruhlis hercegnek igaza volt, nekem pedig nem. Ugyanis a köznép valóban támogatta a Feltámadt Mártír ügyét, nem néhány tucatnyian, ahogyan az athiltori hadjárat idején tették, hanem több százan, és ahogy közeledtünk Couravel felé, már több ezren.

Nem értem teljesen, mi történt. De amikor a couravel! katedrális csúcsa előbukkant a déli látóhatár mögül, az egyre növekvő sokaság már mérföldekre kígyózó, roppant tömeggé duzzadt a Nagybecsű Királynő nyomában. Azt tudom, hogy többen korábbi sérelmeiket akarták rendezni az Algathinetekkel vagy kegyeltjeikkel. Mások, egyszerű emberek lévén, bármely tömeghez csatlakoztak volna, amely valami jelmondatot kántál, és csak a nagyobb csoporthoz tartozás vágya hajtotta őket. Egy kisebb tömeg kétségkívül azokból állt, akik remélték, hogy részesedhetnek a zsákmányból, amely bizonyosan bőséges lesz a főváros eleste után. De a legtöbben Evadine miatt csatlakoztak. Szólt hozzájuk, és ők hittek neki. Prédikációi ismét rendszeressé váltak, olykor napi két-három alkalommal is beszélt, és sohasem mulasztotta el a megszokott, ismétlődő buzdítással zárni: „Esküszöm! Esküszöm! Esküszöm!”

– Nem csupán hitbuzgóság ez, nagyuram – vélekedett Quintrell, ahogy figyelte, amint újabb száz vagy még több falubeli hagyja ott az otthonát és csatlakozik az úton menetelő ezrekhez. – És csupán a királynő szónoklatainak sem lehet tulajdonítani a dolgot, akármennyire lenyűgözők is.

– Akkor mi ez az egész? – firtattam, és lelombozva figyeltem, ahogyan egy fiatal nő csecsemőjével a karján besiet a tömegbe, és eltűnik szem elől. Nem láttam nála semmiféle élelmiszert, és a ruhája még az időjárás ellen sem igen óvott. Mint az Áldozatmenet idején, sok rosszul felkészült vagy idős menetelő elhullott útközben. Az első néhány holttest csak az előző napon jelent meg, de tudtam, hogy mire a menetelés véget ér, sokkal többen lesznek.

– Változás – vélte a dalnok. – Nagy és mélyreható változás megy végbe a birodalom rendjében, és ezt ők is tudják. Érzik, még akkor is, ha megmagyarázni nem képesek, hogy miként vagy miért történik. A világ mérlege félrebillent, és nekünk olyan szerencsénk van, hogy a súlyosabbik serpenyőjében ülünk.

Semmit sem szóltam, mert tudtam, hogy az emberek legtöbbjének a jussa legfeljebb éhezés és betegség lesz, vagy amennyiben szerencsétlenségükre ütközetbe kerülnek, akkor halál. Ennek ellenére vigaszt találtam Quintrell véleményében.

– Tehát nem kételkedsz a győzelmünkben?

– Egyáltalán nem. Sok messzi földön utaztam már, és korábban is láttam királyok bukását. Mindig így kezdődik. A királyok, királynők és császárok gyakran elkövetik azt a hibát, hogy a nemességre mutogatnak, mintha ők volnának minden fenyegetés forrása. Ám a valós veszély inkább a köznépben rejlik. A hűséges vagy megfélemlített nemesek sem mentik meg a királyt, ha többé nem számolhatnak a népük megbékélésével.

A dalnok derűlátása onnan eredt, hogy nem láttuk a Korona járőreit menetirányban. A Felderítő Kompánia széles területet járt be, és csak a mezőn dolgozó vagy a menetoszlophoz csatlakozni igyekvő parasztokat találtak. Katonát egyet sem. Leannor mostanára már biztosan értesült Altheric kudarcáról. Bizonyára maga a főtábornagy vitte a hírt, valami megalázkodó bocsánatkérés kíséretében, ha volt egy csepp magához való esze. Komolyan arra számítottam, hogy a főtábornagy vagy még inkább Sir Ehlbert felállít minden bevethető csapatot, és elénk jönnek, hogy feltartóztassanak. A fővárostól tízmérföldnyire eső alacsony hegyvonulatot véltem a legmegfelelőbb pontnak, hiszen egy körültekintő parancsnok mindig felülbecsüli az ellenség erejét. Ám a Nagybecsű Sereg, ahogyan mostanra nevezték, minden ellenállás nélkül kapaszkodott fel a hegyek közé.

Tehát akkor ostrom lesz – okoskodtam. Megállítottam Feketelábat a legmagasabb hegy tetején, és a távoli szürke párába kémleltem, amely a fővárost jelezte. Egy ilyen hely ostromzár alá vétele enyhén szólva is rémisztő feladatnak tűnt. Nem volt ostromgépünk, sem olyan mesterünk, aki megépíthetné őket. Míg Couravelben tartózkodtam, titokban tájékozódtam, merre találom Aurent Vassier mestert, a tervezőt, aki a highsahli falakat átütő óriás eszközöket alkotta. Kiderült, hogy Aurent, aki mindig is okos fickónak számított, már hónapokkal azelőtt eltűnt a városból a családjával együtt. Reméltem, hogy talált valami csendes zugot, ahol letelepedhetett, ahol nem zaklatják további halálos eszközök megrendelésével.

Faltörő kosok? – tűnődtem, és a szemem a gerinc alatt húzódó erdősávra vándorolt. – És nagy mennyiségű létra. Úgy ítéltem, hogy a város puszta méretét az előnyünkre fordíthatjuk. Leannor csapatainál sokkal nagyobb hadseregre volna szükség, hogy a mellvéd minden méterére jusson katona. A parasztokkal különböző helyeken lehet támadni egyszerre – döntöttem el, ahogy egy haditerv kezdett formálódni a fejemben, mint Highsahl falai előtt is. Leannort rákényszerítjük, hogy megossza a haderejét, aztán a legjobb csapatainkat küldjük a leggyengébb pontra. Mosoly játszott az ajkamon, amikor rájöttem, hogy Viruhlis herceg szinte biztosan könyörögni fog a megtiszteltetésért, hogy a fő támadást vezethesse. Kis szerencsével a hullaképű kurafi megöleti magát.

Azonban a következő pillanatban az Özvegy hangja szétoszlatta ébredező jókedvemet.

– Elmentek.

– Mi? – kérdeztem a nőt, aki éppen akkor ért fel a hegytetőre Prasal, gyors lábú vadászlova hátán.

– Elmentek. Mindenki. – A város felé bökött. – A kapuk nyitva állnak. Nem akartunk túl közel merészkedni az íjászok miatt a falakon, de beszéltem néhány emberrel abban a gyümölcsösben odalent. Azt mondták, a király és az anyja két napja vonult ki, és magukkal vitték az összes katonájukat az északnyugati úton. Azt beszélik, Cordwain felé tartanak. Közben az a szóbeszéd járja, hogy Ragyogó Daryhla elbarikádozta magát a katedrálisban, nagyszámú tiszta hitű idiótával együtt, akik inkább meghalnak, mint hogy megadják magukat az Eretnek Ribancnak. – Elmosolyodott. – Ők mondták így, nem én.

– Cordwainbe – ismételtem. Meglepő lépés, de nem minden észszerűség nélkül való. Mivel a terve, hogy megsemmisíti Evadine-t, csődöt mondott, bizonyára gyorsan számba vette, milyen szövetségesekre számíthat. Rhianvel egyértelműen szembehelyezkedett. Alundia egy háború tépázta pusztaság, amelynek lakói legszívesebben holtan látnák. A Shavine-láp hűségére Lorine hercegné irányítása alatt aligha számíthatott, sem pedig Dulsian pénzsóvár hercegére. Így csak Alberis nemessége maradt, Sir Ehlbert és ami a Korona Kompániájából maradt, no meg a cordwaini Lohrent herceg. Amikor a felderítői hírt hoztak Evadine hadseregének méretéről, a Leannorénál csak egy sokkal keményebb és egyben ostobább szív maradt volna, hogy megkockáztassa az ütközetet. Ragyogó Daryhla és fanatikusai nem kívánt bonyodalmat okoztak. A józan ész azt diktálta, hogy a legsürgősebben Leannor után induljunk, de Evadine biztosan el akarja majd foglalni a székesegyházat a Feléledő Szövetség nevében. A király és ravasz anyja kicsusszant a hurokból, legalábbis egyelőre.

– Jöjjön! – szóltam az Özvegynek, és felkészültem, hogy megfordítsam Feketelábat. – Adjuk át a jó hírt.

Az Özvegy azonban meg sem moccant a nyeregben. Arcán olyan kifejezés ült, amelyet ritkán láttam rajta: a bocsánatkéréssel keveredő bűntudaté. Tudtam, hogy mit készül mondani, ám a szavak mégis váratlan erővel zuhantak rám:

– Mi ketten innen már külön úton megyünk, írnok Alwyn.

Nyilvánvaló gyásza ellenére szilárd elhatározást láttam a szemében, amelynek hatására elfojtottam feltörő tiltakozásomat.

– Végül elege lett, mi? – mondtam helyette, erőltetett kedélyességgel.

– Ha eddig nem lett volna, holnapra már biztosan az lenne. – Couravelre pillantott. – Láttunk már elfoglalt várost, és van egy olyan érzésem, ez most még csúnyább lesz. A Feltámadt Mártír többé nem hadseregnek parancsol, hanem egy hordát vezet. Ön is tudja, mi fog történni, amikor odaérnek. Vért ontani jöttek, és megkapják. Akár kell csatázni érte, akár nem. Ebben nem veszek részt.

Bólintottam, és nem tudtam megcáfolni az érveit. Könyöröghettem volna neki, szívhez szóló kijelentéseket tehettem volna, miszerint mi, a Szövetségi Sereg kitartó és igaz harcosai mindent megteszünk, hogy megvédjük Couravel népét a vihartól. De nagy város volt az, és a megszállók száma végeláthatatlan. Igaza volt, én is tudtam, mi következik.

– Merre indul most. Juhlina asszony? – kérdeztem tőle.

– A dalnok sokat mesélt a keleti királyságokról. Vagy talán délnek megyek, fogok egy hajót, amely átvisz a tengeren. Állítólag a vörös sivatagokon túl mindenféle különös, mesebeli bestiákkal teli országok vannak. A háború ocsmány. Én most szívesebben látnék valami csodálatosat. – Újra elmosolyodott, ezúttal egyszerre melegen és bánatosan. – Velem jöhetnél.

Meglepett a hirtelen támadt gombóc a torkomban, ezért köhintettem, mielőtt válaszoltam:

– Tudod, hogy nem lehet.

A mosoly lehervadt az ajkáról, de nem láttam vádat a szemében.

– Tudom, hogy meg fog semmisíteni téged. Ha testben nem is, lélekben mindenképpen. Rossz ember voltál a magad idejében, írnok Alwyn, én pedig rossz nő. De jót is tettünk, ahol csak tudtunk. Mostantól már csak rosszat látok az életedben.

További késlekedés nélkül megfordította Parsait, és a lejtő aljához ügetett, ahol vágtára gyorsított. Néztem, ahogyan a ló és lovasa beleolvad az erdőbe, és a fák között még villanásnyi időre megpillantottam távolodó alakját. Különös módon azt tapasztaltam, hogy a remény, miszerint egy napon még újra látom, egyenlő lánggal égett bennem azzal a vággyal, hogy sohase találjak rá többet. Kényelmetlen bizonyossággal éreztem ugyanis, hogy ha az Özvegy és én még egyszer találkozunk, olyan emberre esik majd a pillantása, aki többé nem érdemli meg a figyelmét.

♦

A Couravel ősi székesegyházát elemésztő tűz forrását végtelen vita taglalta. Azok, akik a Feltámadt Mártír hitét követik, tökéletes meggyőződéssel állítják, hogy Ragyogó Daryhla kifejezett utasítására gyújtották fel. Szembesülve azzal, hogy a Nagybecsű Királynő diadalának órája elérkezett, a tiszta hitű Szövetség utolsó vezetője úgy határozott, feláldozza önmagát, a követőit és a katedrálist is, minden szentséges kincsével együtt. Az Algathinet-szimpatizánsok ugyanilyen vadul bizonygatják, hogy vagy a Maleszit Ribanc utasítására történt, vagy csupán az általa rájuk szabadított fanatikus, mohó csőcselék áll az iszonyatos tett hátterében. A magam részéről nem tudom jobban felderíteni a rejtélyt. Csak annyit tudok, hogy a katedrális aznap éjjel leégett, és én végignéztem.

Ahogyan az Özvegy megjósolta, nem lehetett visszatartani a csőcseléket, amikor elterjedt a híre, hogy Couravel védtelenül áll. Evadine fegyelmezett sorokba rendezte a szövetségi kompániákat, hogy méltóságteljesen vonuljunk be a városba, de délre már fellobbantak az első tüzek. Megértettem, hogy őrület lappang a legtöbb ember lelkében, egy vadállat, amely csak azt várja, hogy szabadon eresszék, amikor védtelen prédát szimatol, és nem kell számolnia a következményekkel. A rhianveli különítmény volt az első, amely behatolt a külső kerületekbe, és találomra romboltak és öltek. Úgy hiszem, a többieket a sűrűsödő füstszag vonzotta oda, és beindított bennük valami ősi késztetést, hogy belevessék magukat a zabrálásba, mielőtt elillan a lehetőség. Ahogy a hadjárat beözönlött a városba, az emberek kiözönlöttek. A menekülők hosszú menetoszlopokban vonultak a déli úton, miközben a délután estébe fordult, és a város égett a hátuk mögött.

A hegygerinc biztonságából néztem a kibontakozó katasztrófát, amely elől Juhlina távozott. Nem teszek úgy, mintha a legkisebb késztetést is éreztem volna, hogy a Felderítő Kompániát ilyen káoszba vezényeljem, hátha megóvhatják a védteleneket. Ha így tettem volna, reggelre kétségkívül nem lett volna századom, amelynek parancsolhattam volna. Azokon a felperzselt utcákon ugyanis csak halál és őrület várt volna minket. A felderítőim legfiatalabbjai csalódottak voltak, hogy ki kell hagyniuk a Nagybecsű Királynő hadjáratának csúcspontját, de bölcsen tették, hogy a panaszukat csak néhány felém vetett, kérdő pillantásra korlátozták. A veteránokon ezzel szemben főként megkönnyebbülés látszott.

– Ez még Highsahlnál is rosszabb, gond’lod – jegyezte meg Tiler két korty pálinka között. Még nem itta magát kábultra, de a feje már le-lebukott, és egyre érthetetlenebb beszéde azt jelezte, hogy az öntudatlanságba zuhanása mind közelebb van. Ámde akármennyire felöntött a garatra, elégedetten üldögélt a helyén. Még a bőséges zsákmány csábítása sem volt elég, hogy megmoccanjon. – A lángok is… – Egy pillanatra zavartan hallgatott el, és a szeme elhomályosult, majd váratlanul felpattant. – Magasabbak! Nem gond’lod, urrram?

– Mindjárt elfogy – jegyeztem meg, és a pálinkásüveg alján lötyögő maradék felé biccentettem. A csomagomba nyúlva kivettem egy grogoskulacsot, és odalöktem neki. – Igyál csak, őrmester.

– Mártírok áldj’nak, urrram. – Megcsapkodta a homlokát, és úgy tett, ahogy kértem, majd néhány korty után a hátára dőlt.

– Lord Alwyn. – Quintrell komor hangjára épp időben emeltem újra a város felé a tekintetemet, hogy lássam, amint a központból roppant lángoszlop emelkedik fel. Egy szívdobbanásnyi idő múltán tompa dörgés követte, és az élénk narancsszínű virág rövid időre a füst fölé bodorodott, majd eltűnt. A látvány megrázóan emlékeztetett a régmúltról szóló látomásra, amelyet annak idején az üreges hegy gyomrában kaptam. Az első Csapás. Evadine a Malesziteket szolgálja…

– Mi volt ez? – kérdezte Adlar. Egyedül ő nem ült, mert órákat töltött azzal, hogy a hegytetőn járkált, és borzalommal telve, ám egyben lenyűgözve nézte a terjedő tüzeket. A kompánia többi fiataljával szemben nem mutatta jelét, hogy szeretne részt venni a kibontakozó elemi erejű csapásban.

– Úgy hiszem, a katedrális – mondtam. – Az a tippem, hogy Ragyogó Daryhla jól betárazta a helyet olajjal, talán azért, hogy kivédjen egy támadást. Úgy látszik, nem vált be.

Most már a székesegyház teteje is látszott a füstben, valami tűzverembe dobott nagyvad feketedő bordakosarára emlékeztetett, miközben a lángok elemésztették a tetőcserepekből és fából álló „húst”. Tilernek igaza lett: ez Highsahlnál is sokkal rosszabb volt. Az épületből reggelre csak hamu marad, ahogyan Couravel nagy részéből is.

– Nem értem – szólt Lilát. Egész éjjel közel ült hozzám, és az arcán folyamatos komor csodálkozás ült. Caerithül szólalt meg, amit már hetek óta nem tett, ugyanis egyre többet értett albermaine-iül. – Az a hely szent volt a népednek, nem? Mint az üreges hegy.

– Az volt – értettem egyet, és a szememet az évszázadok óta álló épület sebesen beomló tetején tartottam.

– Akkor miért égetik el?

Vállat vontam, és ellenálltam a késztetésnek, hogy elvegyem az eszméletlen Tilertől a kulacsot, amit átadtam neki.

– Miért dobál kővel egy gonosz kisgyerek egy macskát?

Ettől Lilatnak csak még jobban elkerekedett a szeme.

– Nálatok a gyerekek kővel dobálják a macskákat?

Kiáltás hallatszott odalentről, az árnyba borult hegyoldalról, mire mindnyájan felugrottunk, és a fegyverünkhöz kaptunk, az ittas Tilert kivéve. Körülbelül egy órával azelőtt hallottuk a küzdelem lármáját, leginkább a hadjáratozók csaptak össze a tiszta hitűek kemény magjával, amikor közeledtek a katedrálishoz. Nem volt lehetetlen, hogy néhányan kijutottak a városból.

– Várjatok! – szóltam, amikor láttam, hogy az íjászaink két lovasra céloznak, akik felbukkantak a sötétből. A rhianveli Esdeklők állandóan savanyú ábrázata tűnt fel először, amikor lefékeztek előttünk, és én máris megbántam az előbbi parancsomat. Nem láthattam őket a sötétben, királynőm. Szerencsétlen baleset, az ilyesmi sajnos gyakori a háborúban.

– Írnok uram! – üdvözölt Harldin egy még kezdetlegesnek sem nevezhető meghajlással. Rájöttem, hogy a nővérét még sohasem hallottam beszélni, és eltűnődtem, vajon lehetséges-e, hogy néma. Ahogyan haragos szemét meresztette rám, mielőtt még epésebb pillantást vetett Lilatra, az minden szónál ékesebben beszélt. Ez a kettő imádott ítélkező pillantásokat vetni rám, de a caerith látványa fortyogó haraggá változtatta önelégült gőgjüket.

– Mi van? – feleltem anélkül, hogy felkeltem volna. Még az alapvető udvariasság is meghaladta a képességeimet ezen a ponton, és a kacajomat is csak félig fojtottam vissza, amikor láttam, mennyire felháborodnak mindketten a nyilvánvaló sértés hallatán.

– A királynő megparancsolta, hogy járulj a színe elé – felelte Harldin, és a szavakat elharapta, annyira nehezére esett magában tartani azt, amit valójában mondani szeretett volna nekem. – A székesegyháznál vár.

Szívesen rámutattam volna, hogy Couravelnek már nincsen székesegyháza, de nem láttam értelmét tovább bosszantani őket.

– Adjátok át neki, hogy hamarosan ott leszek.

– Oda kell kísérnünk. Egyedül.

Az azóta eltelt évek során sokszor visszagondoltam az enyhe élvezetre, amely az Esdeklő hangját színezte abban a pillanatban. A dolgok nagyon másként alakulhattak volna, ha jobban figyelek rá. De fáradt voltam, undorodtam, és a hangulatomat elsötétítette a gondolat, hogy közvetlen közelről kell elszenvednem Couravel végzetének látványát és bűzét. Ezért hát talpra álltam. Megráztam a fejemet, amikor Lilát is felkelt.

– Nem. Maradj itt!

– Te mész, én megyek – erősködött, és a vállára csúsztatta az íját.

– A királynő azt mondta, egyedül – szólt közbe Harldin türelmetlenül pattogva. – A caerith ringyód itt marad, és nem sérti királynőnk szentséges színét a jelenlétével.

Dühös morajlás kelt ekkor a Felderítő Kompániában, és többen is felálltak fegyverrel a kézben. Lilát szerepét sohasem jelentettem be hivatalosan, de elég régóta lovagolt már velünk ahhoz, hogy bajtársnak tekintsék. Továbbá hőstettei az Iszonyat Erődjében amolyan legendaként jártak körbe a Szövetségi Seregben.

– Vigyázz a szádra! – mordult fel a fiatal Adlar, és megpörgetett egy kést, mire a többi felderítő egyetértőén hördült fel.

– Hagyd! – utasítottam, és kemény, parancsoló pillantást vetettem a többiekre, hogy mindenki letegye a fegyverét. Ahelyett, hogy Feketelábhoz mentem és felnyergeltem volna, egy közeli tiszafa széles törzséhez indultam. Harldin ingerlékenyen felkiáltott:

– Tovább váratod a királynőt?

– Engedd már meg az embernek, hogy pisáljon egyet! – feleltem, és eltűntem a tiszafa mögött. Habár akkor tényleg nem figyeltem fel eléggé a fickó sürgető hangjára, némi elővigyázatossági intézkedést azért tettem. A szándékosan elnyújtott percek és kényelmetlen ügyem végeztével felnyergeltem Feketelábat. Miközben felültem, bátorítóan vigyorogtam Lilatra, de ez nem enyhített az aggodalmán.

– Rossz a szaguk – jegyezte meg, még mindig caerith nyelven, és gyanakvóan sandított az iker Esdeklőkre. – Türelmetlenek, mint a sebesült szarvast kerülgető farkasok.

– Ha megpróbálkoznak valamivel, megölöm őket – mondtam egyszerűen. – Várj meg itt! Akármi is lesz, ne menj be a városba. Nem neked való hely.

Mozgásra bírtam Feketelábat, és elindultam lefelé a lejtőn. Az Esdeklők mögém zárkóztak.

– Egy napon – tudattam Harldinnal – te és én komolyan elbeszélgetünk az illemről.

Olyan pillantással válaszolt, amely sem annyira dühös, sem annyira ijedt nem volt, mint szerettem volna. Egy újabb jel, amit nem vettem észre ezen az őrülettel teli éjszakán.

Tizenötödik fejezet

Evadine a főtéren várt rám a kavargó pernye viharában. A katedrálist elemésztő tűz dübörgése az éjbe borult városon végigsöprő szél ritmusára emelkedett és csitult, és a lángok minden széllökéssel egyre magasabbra csaptak. Utam idáig meglepően békésre sikerült, habár narancsszín fény megvilágította, sűrű pászmákban bodorodó füstfátyol alatt haladtam, és az összedőlő házak recsegés-ropogása kísért. Szerencsére iker útitársaim nem akartak jobban társalogni velem, mint én velük, és a nagyrészt üres utcák különös békét sugároztak. A tüzek olyan vadul tomboltak, hogy még a fosztogatók is elmenekültek. Innen-onnan hallottam távoli sikolyokat, és olykor hadizsákmánnyal megrakott alakokat pillantottam meg, de egyértelmű volt, hogy Couravelt a sorsára hagyták.

Amikor elértem a teret, felfedeztem, hogy a királyi palota érintetlen maradt, valami csoda folytán nem érték a lángok. A szemben álló katedrálissal annak idején is erős volt az ellentét, most azonban egyszerre volt iszonytató és kacagtató. A Szövetség egyik legszentebb szentélyének toronymagas falai még álltak, de csupán egy dühöngő lángpoklot közrefogó fekete keretként. A tető üszkös bordái már eltűntek, az épület belsejét pedig teljesen elemésztette a tűz. Az aranyba zárt ereklyék, amelyek az oltárt díszítették Arthin király koronázásakor, mostanra bizonyosan már olvadt salakhalommá és hamuvá égett csontkupaccá változtak. Mégis könnyebb volt mindezen végigtekinteni, mint a szeretett nő arcára nézni.

Dühösnek láttam már, de ilyennek még soha. Evadine-nél a harag általában gyors viharral távozott, de a most rám vetülő szúrós tekintetet, amikor lefékezem Feketelábat, megdöbbentően idegennek találtam. Ha nem ismerem olyan közelről, azt hihettem volna, hogy gyűlöl.

Swain is itt volt, leejtett vállal, lehajtott fejjel, habár láttam, hogy szégyen ül az arcán. Szövetségi katonák kordonja zárta le a teret, de túl messze ahhoz, hogy a tűz morajlása mellett hallják, amit beszélünk. Az iker Esdeklők előttem szálltak le a lóról, közelebb, mint szerettem volna. Még mielőtt Evadine megszólalt, tudtam, miről van szó. Swain szégyene mindent elárult. Honnan tudhatta? Ennyi idő után.

– Nem térdelsz le a királynőd előtt? – kérdezte kurtán és hivatalosan, amikor tovább ültem a nyeregben, és a szívem kemény, sebes dobogásától fájt a mellkasom.

– Bocsáss meg, felség. – Némi büszkeséggel hallottam, hogy a hangom egyenletes és nem reszket, amikor lemásztam Feketeláb hátáról, és fél térdre ereszkedtem.

– Igazából ne is – utasított Evadine. – Inkább állj, uram! Kérdéseim vannak számodra, és szeretném látni az arcodat, amikor felteszem őket.

Úgy tettem, ahogy mondta, mozdulatlan maradtam, és olyan közönyös kifejezést erőltettem a képemre, amilyet csak tudtam. Közelebb jött, majdnem karnyújtásnyira, és azt láttam, hogy egy köteg pergament tart a kezében, amelyről nem tudtam levenni a szemem. Olyan szorosan fogta, hogy a lapok összegyűrődtek a markában.

– Ezt nézed? – kérdezte, és felemelte a köteget, amikor észrevette vizslató tekintetemet. – Mindig is kíváncsivá tettek a papírra rótt szavak, nem igaz, Alwyn? Mindig alig várod, hogy folytathasd a tudás megszerzésének véget nem érő feladatát. Nos… – kitekerte a lapokat – …hadd osszam meg veled ezt a legújabb kincset, amelynek a megszerzéséért annyit áldoztál. – A pergamenre emelte a tekintetét. – Az Isidor-kódex részleges fordítása, Esdeklő Hilbert Forswith tollából, írnok Alwyn uraság kérésére.

– A szövetségi tanok egyik fontos, ám elhanyagolt része – mondtam. – A Szövetségi Könyvtárnak díszére fog válni…

– CSEND! – Evadine arca remegett, miközben elfojtotta a hangomat az övével, és a katedrális fénye ragyogón izzott kifejezéstelen tekintetében. – LEGYEN!

Olyan sokáig meredt rám, hogy egy örökkévalóságnak tűnt, és meglepetésemre a félelmem semmivé lett a pillantása súlya alatt. Láttam valamit, amit a haragja nem tudott elfedni: hogy még mindig szeret engem. A fiatalemberek bolondsága, hogy azt képzelik, az ilyesmi védelmet ad, holott valójában csak tetézi a veszélyt.

– Esdeklő Hilbert felkeresett a mai napon – folytatta Evadine a lapokkal a kezében, rekedt, ám egyenletes hangon. – Lord Swainnel utazott ide, akinek, úgy hiszem, nem volt sejtése arról, miféle ajándékot szándékozik a kezembe adni a tanult Esdeklő. Nyilván úgy gondolta, hogy érdekesnek fogom találni. És érdekes is volt, Alwyn. Nagy mennyiségű badarság van ebben a vég nélküli irományban, az is biztos, hogy mintha épp nem is egy próféta, hanem egy őrült összegyűjtött firkálmányai volnának. De hát engem is sokszor neveztek őrültnek, ezért tovább olvastam.

Belelapozott a kötegbe, aztán folytatta a felolvasást.

– „Tudtára adatik mindenkinek, hogy az, akit Feltámadottnak neveznek majd, nem támad fel. Meggyógyítják. És a gyógyítását nem a Végtelenek végzik, akiknek szolgálatáért görnyedek, hanem azok, akik eretnek rítusokhoz ragaszkodnak. A zsákruhás boszorkány meggyógyítja, de a hamis Feltámadott áldást szerez és ezzel együtt királyságot.”

Evadine keze remegett, ahogy leeresztette a pergament. Ekkor láttam, hogy a haragja elcsitul, és összevonja a szemöldökét, reménytelin, esedezőn.

– Megint hazudni fogsz nekem, Alwyn? – kérdezte. – Azt mondod, hogy mindez hazugság, és valójában nem is engedted egy caerith boszorkánynak, hogy rám tegye a mocskos kezét?

Rövid pillantást vetettem Swainre, akinek az arcát eltorzította a kellemetlen pillanat felett érzett kín. Mindig is feddhetetlen hűséggel szolgálta Evadine-t, törhetetlen és kétségbevonhatatlan hűséggel. Tudtam, hogy ő már megválaszolta ezt a kérdést, ennélfogva bármilyen mese, amit kitalálok, érvényét veszíti. Nem mintha különben kiokoskodhattam volna bármi olyat, ami megfelelt volna a célnak.

– Haldokoltál – mondtam, és Evadine könyörgő szemébe néztem.

– Nem volt más választásom. Ha nem…

Evadine szó nélküli kiáltást hallatott, inkább sikolyt, mint ordítást. Olyan hang volt, amelyet sohasem hallottam még emberi torokból, hangosabb, mint amit egy ember képes kiadni, és elég erővel bírt ahhoz, hogy megremegjek, mintha megráztak volna. Elpördült tőlem, az egyik markában újra a pergameneket szorítva, míg a másik kezét a hasára szorította, mintha valami szörnyű fájdalmat próbálna csitítani.

– Te… – Megtántorodott, leejtette a vállát, és zokogás színezte a hangját. – Te förtelmes lénnyé tettél a Szerafilok szemében! Testben és lélekben is romlott lettem.

Szorult helyzetét látva feléledt bennem a vágy, hogy kinyújtsam a karomat és megöleljem, ahogyan kettesben is tettük, attól függetlenül, hány szempár figyel minket. De nem tettem. Talán a hang miatt nem; olyan ocsmány, olyan rossz hang volt. Talán a mélyről feltörő, ám akkor még a tudatomig el nem jutó felismerés tette, hogy ami kettőnk között létezett, annak vége, az ebben a pillanatban összetört. Ám igazából azt hiszem, sokkal hétköznapibb dolog okozta. A haragja, a megvetése, az öntelt iszonyodása. A hála hiánya. A köszönet hiánya mindazért, amit én, Swain, Wilhum és oly sokan mások kockáztattunk, hogy megmenthessük őt. Lelkének feltételezett bemocskolása a szemében egy csapásra semmissé tette mindezt, hiszen addig ő volt a Felkent Hölgy. Ő volt a Szerafilok kiválasztottja. A kényszerképzet pedig örökre szertefoszlott, megbocsáthatatlanul.

– Nem – feleltem, és a saját felemelt hangomból is rekedt, éles dac hallatszott. – Mi csináltunk belőled Feltámadt Mártírt. Mi csináltunk belőled Nagybecsű Királynőt. És nézz körül! – Felemelt karral körbemutattam a pusztításon, miközben éreztem, hogy a pernye csípi a bőrömet. – Nézd meg, mihez kezdtél vele!

Megdermedt, és a gyűlölettől annyira eltorzult arccal nézett rám, olyannyira megváltozott, mintha csak egy idegent láttam volna magam előtt. Aztán nekem jött, és a kardja egy szempillantás alatt siklott ki a hüvelyéből. Olyan hirtelen és váratlan volt a támadás, hogy alig tudtam a kezemet a saját markolatomhoz kapni, mielőtt megtette a kettőnk közti távolságot.

– Úrnőm! – lépett közénk Swain, és békítőn emelte fel a kezét. – Úrnőm, könyörgők…

A szavai gurgulázásba fulladtak, amikor Evadine kardja átvágta a torkát. A bőrére loccsanó sűrű vér megállásra késztette, és döbbent csendben nézte, ahogy Swain térdre esik, kezével a nyakán, hátha elállíthatja a kárminvörös zuhatagot. A kapitány kipréselt még néhány szót magából, aztán arccal előre a kockakövekre esett. A hangját felismerhetetlenné tette a vér, nem lehetett kivenni a beszédét. Úgy hiszem, még akkor is az úrnője bocsánatáért esedezett, amikor a szíve az utolsó cseppet is kinyomta a sebből.

– Miattad – mondta Evadine, sápadt arccal, de újra emberi vonásokkal, amelyeken szörnyű vád ült. – Miattad kényszerültem erre!

Az elmúlt néhány másodpercben földbe gyökerezett a lábam, a hirtelen változások viharában küszködtem, hogy felfogjam, mi történik. De most már értettem. Most már láttam, mit kell tennem.

– Írnok Alwyn, ezennel fogoly vagy a Nagybecsű Királynő parancsára. – Harldin gőgös magabiztossággal beszélt, szemlátomást kiélvezve a pillanatot. Talán tovább élhetett volna, ha nem követi el a hibát, hogy megragadja a vállamat. – Tedd le a fegyveredet, és…

A kardom markolatgombja az álla alatt kapta el, ahogy kivontam a fegyvert, és összezúzta a fogát, majd betörte az orrát. Hátratántorodott, és nekem csak ennyi hely kellett, hogy megfordítsam a pengét, és az áliától a nyakszirtjéig felnyársaljam.

– Ezt veheted illemtanleckének – hörögtem, miközben lerúgtam rángatózó testét a pengéről.

Ekkor a nővéréről kiderült, hogy egyáltalán nem néma, mert fülsiketítő sivítással vetette rám magát. Félreugrottam a vad, lefelé irányuló csapás elől, és a lábára céloztam. Ámde gyorsan mozgott, és az acél csengett, ahogy kivédte a nyesést. Ha nem telt volna el a bosszúvággyal, hátralépett volna, mielőtt új támadást indít. Ehelyett előrenyomult, és döfésre emelte a kardját, így egyenesen védtelen arcába kapta kemény öklömet. Vállal beleszaladtam a mellkasába, miközben az ütéstől elkábulva botladozott, és félrelöktem.

– Hogy tehetted ezt, Alwyn? – vetette oda nekem Evadine, miközben Swain mozdulatlan teste fölött guggolt. Valami okból még mindig a hasát fogta, és akármilyen fájdalmat is érzett, az arcát a kínszenvedés könnyektől maszatos álarccá változtatta. – Hogy tehetted ezt velünk?

Evadine a Malesziteket szolgálja. Szavak egy általam hazugnak nevezett férfi szájából. Szavak, amelyeket most már igazságként ismertem. Hirtelen minden kitisztult. Az a rengeteg halott Alundiában. Az Áldozatmenet. A katonái esztelen rajongása. A katedrális, amely a tébolyult tömeg gyújtotta, ragyogó lángvirág közepette pusztult el, mint az az ősi caerith város oly sok idővel ezelőtt. A helyzet gyomorforgató képtelensége csaknem kacajt csalt az ajkamra.

– A Csapás – mondtam halkan, mert most már inkább magamhoz, mint neki beszéltem. – Ott volt minden alkalommal. A prédikációidban, ígéretként, és nem próféciaként. – Ekkor valóban felnevettem, de a kacaj öklendező köhögésként tört ki belőlem. – A Második Csapás, Evadine!

– Kardom hegyével rámutattam, míg szabad kezemmel a lángoló katedrális maradványai felé intettem. – Itt van! Ez a Második Csapás, és mi hoztuk el!

Újabb üvöltéssel válaszolt, amely ezúttal sokkal inkább acsarkodásra hasonlított, ám ugyanolyan állatias volt, mint azelőtt. Fogait vicsorítva leguggolt, két kézzel megragadott karddal, és felkészült, hogy fogadja a támadásomat, a támadást, amit nem volt időm kivitelezni.

A mögöttem felhangzó csizmakopogás mentett meg, ugyanis ösztönösen behúztam a nyakamat, hogy elkerüljem az alabárd csapását, amely lecsapta volna a fejemet. A fegyver tulajdonosát a vállvért és a mellvért közti védtelen részre irányzott, gyakorlott döféssel öltem meg. Mielőtt összerogyott, megkönnyebbülten figyeltem meg, milyen színeket visel: fekete és zöld egyenruhája Viruhlis herceg emberét mutatta. Tovább rontott volna a helyzeten, ha azon az éjszakán a saját bajtársaimat kellett volna levágnom.

Kiáltások harsantak, így megpördültem, hárítottam egy karddöfést, aztán félreléptem egy másik elől. A hercegi katonák szűk kört képeztek körülöttem, a befelé irányuló pengék bozótját, amelyen nem remélhettem átvágni magam. Mégis megpróbáltam. Evadine a Malesziteket szolgálja. Láttam, ahogy a nő még mindig Swain testét öleli néhány méterre onnan. Tökéletes bizonyossággal tudtam, hogy ő az egyetlen élőlény ezen a világon, akinek meg kell halnia. Mindaz a felfordulás, amiben segédkeztem neki Feltámadt Mártírként, a napjaim végezetéig nyomasztani fog. Mégis borzalommal gondoltam arra, miként szüretelne Albermaine Nagybecsű Királynőjeként!

Ezért kaszaboltam és szeleteltem a köztünk lévő katonákat, csaptam félre a fegyvereiket, hogy védtelen arcuk felé hasítsak, remélve, hogy átférhetek közöttük. Magasztos dühömben alig éreztem az alabárd hegyét a combomban, és a kardom felnyitotta a fegyver forgatójának arcát, átvágva szemgolyót, csontot egyaránt. Elrúgtam magamtól, és újult erővel folytattam az előrehaladást, ügyet sem vetve a lábamon lecsorgó nedvességre. A következő suhintás a halántékomon kapott el, egy csatabárd nyelének a nyoma, amitől szikrázó csillagokat láttam. De nem először csengett a fülem ütés után, és a kardom válaszképpen kettészelte a nyelet és a kezet is, amely tartotta. Egy pillanatra az Evadine-hez vezető út megnyílt: csak néhány lépés, és mindennek vége. Ha nem ismertem volna igaz természetét, a látványa abban a pillanatban talán mozdulatlanná dermeszt. Most már a földön ült, Swain fejével az ölében, és potyogtak a könnyei a nyomorúságos gyásztól és bánattól.

– Evadine a Malesziteket szolgálja – hörögtem a szavakat, mintha valami rigmus volna, miközben erőnek erejével továbbmentem. A lábam most mintha jégből lett volna, és sűrű vérpatak csordogált a fejsebemből. Evadine nem próbált felkelni, a kardja mellette feküdt, ahogyan zokogott a férfi arca felett, akit megölt. Amint fölébe magasodtam, a kardomat felemelve, hogy halálos döféssel sújtsak le, ő felpillantott rám, és a fegyverem megállt, mert találkozott a tekintetünk: könnyes, gyász sújtotta tekintete jobban megdermesztette a kezemet, mint bármely pajzs.

– Megölnél minket, Alwyn? – kérdezte, és a kezét Swain elernyedt arcáról a hasára tette. – Megölnéd a gyermeket, akit nemzettél?

Csak másodperceim voltak a tátott szájú döbbenetre, mert ütések vertek le a földre. Térdre estem, és egy acélkesztyűs kéz pattant vissza a tarkómról. Vasízű epét köpve összeestem.

– Hátra! – állt fölöttem Viruhlis herceg, és sápadt arca ezúttal megtelt színnel, a düh és a megvetés sötétvörösével. Éreztem, hogy az eszméletem készül elhagyni, ahogyan tovább beszélt, hangos parancsokat osztogatva az embereinek. – Kötözzétek meg ezt az árulót!

– Te… – köptem, és kezemet felemelve megragadtam a lábvértjét. – Te nem érted… meg kell… állítanod…

– Vedd le rólam a mocskos kezed, áruló! – Viruhlis egy kemény rúgással szerzett érvényt a mondanivalójának, egyenesen a hasamba. Erős ember lévén a rúgás elegendő volt, hogy végre átsegítsen a sötétségbe.

MÁSODIK RÉSZ

Tudd meg, ó, megannyi királyságok ura – az ellenséged vagyok! Nem én választottam e szerepet, ugyanis te kényszerítetted bele személyemet Minden Vallások Védelmezőjének nevezed magadat, mégis lépten-nyomon gyalázod az én vallásomat. Menedéket nyújtasz azoknak, akik el akarnak pusztítani engem. Hazugokat és kémeket küldesz az országomba. Az udvarod elutasítja a misszionáriusaimat, de készségesen meghallgatja a számkivetett árulókat. Ámde mindenekfelett, romlott testvérem, olyan gonoszsággal támadsz ellenem, amely beszennyezi a lelked: a hitetlenség kajánságával. Hiába burkolózol tanaid és filozófiád köpönyegébe, a semmi istenségét hirdető lélek csakis az én áldásommal nyerhet megváltást. Azok, akik megtagadják, mint tenmagad is, elfogadják, hogy sorsuk a pusztulás.

Részlet Evadine Mártír ishtakari IX.

Alkad saluhtánnak írott leveléből

Tizenhatodik fejezet

Gondolom, nem kerülhettem el, hogy Erchel újra megjelenjen most, amikor minden addiginál mélyebbre zuhantam. Fogalmam sincs, milyen hosszú ideig feküdtem abban a cellában, valahol a királyi palota mélyén. Tudom, hogy néha felébredtem, és olyankor dühöngtem. Vannak homályos emlékeim arról, hogy könyörgő kiáltásaim bezengik a közömbös folyosókat, habár arra már sohasem fogok visszaemlékezni, miket is mondhattam pontosan. Többnyire önkívületi lázálmokba süppedtem. Elesett bajtársaknak és ellenségeknek zagyváltam, és az egyik üres tekintetű, mégis nagyon élő hullától a másikig botladoztam. Emlékszem, hogy térdre estem Tomas király rothadó szelleme előtt. Ő persze mintha jól mulatott volna rajtam.

– Úgy, szóval a Malesziteket szolgálja, mi? – kérdezte, és bomló vonásai vigyorba csavarodtak. – Ezt én is elmondhattam volna neked, írnok.

De többnyire csak zavaros pokoljárást folytattam fájdalmas szünetekkel, amikor a testem az éber világban szerzett sebektől szenvedett. Csupán akkor enyhült a káosz, amikor Erchel megtalált, és az emlékek formátlan keveréke valami felismerhetővé szilárdult, ha nem is helyszínné, de alakká. Sápadt köd lebegett keskeny, nádassal övezett csatornák fölött. A lápvidékre emlékeztetett, ahol a rabkufár szekerén átutaztam, de vadabb vidék volt, és a levegő csípett.

– A Mártírok seggére, Alwyn! – káromkodott Erchel, és hunyorogva vizslatta összevert testemet. – Mocskos szarul nézel ki, pajtás.

– Mit csinálsz te itt? – nyögtem válaszképpen, és reméltem, hogy a jelenés ugyanúgy ködbe vész, mint az összes többi. Az örvénylő rémálmok szorítása még mindig kívánatosabb volt ennél a régen halott, elfajzott féregnél. – Arnabus teremtménye voltál, amit az emlékeimből lopott el. Viszont ő már halott, tehát miért nem tűntél el vele együtt?

– Nem lehet – jelentette ki Erchel vidáman. – A nő nem engedi. Arnabus különleges képességében az a fura, hogy amikor a rólam szóló emlékedet felhasználta, sikerült a lelkem egy részét is rabul ejtenie. És az elég volt a Zsákbanyának ahhoz, hogy felkutasson. Egyszerűen levett az ösvényről.

– Ösvényről?

A jelenés jókedve lehervadt, és elfordította a fejét.

– Tudod. Az ösvényről, amely… oda visz, ahová tartasz.

– És te hová tartasz?

– Igazából nem tóm. De hosszú volt az út. A franc tudja, milyen régóta bandukoltam már rajta, amikor értem jött. – Gyorsan folytatta, szemlátomást témát szeretett volna váltani. – Mert aggódik kissé, tudod? Van egy olyan érzésem, hogy mindennek nem lett volna szabad megtörténnie. Legalábbis egyelőre nem.

– Nagy kár – motyogtam továbbra is a földön összegömbölyödve, a puha sárral a hátam alatt, amely, félig-meddig azt reméltem, semmivé lesz alattam, és végre elmenekülhetek ebből a hitvány mocsárból. Nem vált semmivé. Dühödten és lemondóan felnyögtem, felültem, és rácsaptam Erchel kezére, amikor megpróbált belenyúlni a halántékomon tátongó, még vérző sebbe.

– Mit akarsz? – kiáltottam rá. – Mit akar ó?

– Megmenteni a hülye seggedet, mi mást? – Erchel sajnálkozó pillantást vetett rám, és odébb ment, hogy belerúgjon egy követ az állóvízbe. – Szar egy hely ez. Van ötleted, hol lehetünk?

– Neked nincs?

– Halvány fogalmam sincs. Ilyen, amikor az ő rabszolgája vagy. Egyik fura helyről a másikra repkedek. Noha mindenféle érdekes alakkal találkozom. Persze a többsége halott, vagy közel jár hozzá. De általában még így is van valami érdekes mondanivalójuk.

Komoran néztem rá, aztán feltápászkodva beleleheltem a két, összefordított tenyerembe.

– Tehát nem csak én élvezhetem a kétes társaságodat.

Amíg élt, Erchelt egy ilyen szurkapiszka arra indította volna, hogy a fejemhez vágjon néhány éles, ám annál igénytelenebbül megfogalmazott sértést. Halálában azonban csak egy szusszantással egybekötött, vidám kacaj hagyta el a torkát.

– Először csak te voltál, de most már nem csak te vagy. Ő azt mondja, van érzékem a dologhoz. Valószínűleg részben ezért emelt le az ösvényről.

A Zsákbanyáról már így is tudtam, hogy lenyűgöző képességekkel bír, de az, hogy valamiképpen foglyul ejtette Erchel árnyát ezen a változékony álmokból álló helyen, nyilvánvalóvá tette, hogy még messzebbre ér el a keze és még nagyobb a hatalma, mint eredetileg sejtettem.

– Jól van hát. Halljuk akkor! Miféle kibogozhatatlan, haszontalan lószarral fogsz ezúttal előállni?

– Csak ezzel. – Erchel felemelte a kezét, és a környezetünkre mutatott.

– Egy köd födte láp. Mi van vele? – Várakozón néztem rá, de válaszképpen csak megvonta a vállát.

– El kell jönnöm ide? – kérdezősködtem. – Meg kell találnom valamit esetleg?

– Nem tudom. Csak azt akarja, hogy lásd. Nézz körül egy kicsit! Hátha felismersz valamit.

Felsóhajtottam, és engedelmeskedtem, lelkesedés nélkül pásztázva a vidéket, míg a szemem meg nem akadt valami szabályos alakon a ködfátyol mögött. Közelebb érve kiderült, hogy egy épület, vagy még pontosabban egy szentély, az alakjából ítélve. A Szövetségben megszokottakhoz képest kicsi volt, csak egy kalyibákkal meg istállóval körülvett kunyhó. Egy szentély a lápvidék kellős közepén. Csak egyetlen ilyen helyet ismertem.

– Sihlda szentélye – mondtam. Ha igazam volt, akkor Lemtuel Mártír szentélyét láttam a cordwaini láp mélyén. Sihldát irigy főpapok küldték oda azt remélve, hogy száműzetésében a lényegtelenségbe süllyed. Ehelyett nagy tiszteletnek örvendő, gyógyítással foglalkozó zarándokhelyet épített, és ott élt egészen addig, amíg egy alkalommal menedéket nem nyújtott két lovagnak és egy nemesasszonynak, amiért a Gödörbányába száműzték.

– Ide kellene elmennem? – kérdeztem Erchelt.

– Honnan a picsából tudhatnám? Még azt se tudom, hol van ez a seggempartja hely. – Erchel újabb szívélyes mosolyt küldött felém, és útnak indult. A köd minden távolodó léptével egyre sűrűbbé vált.

– Talán nem tudja pontosan, mi van velem – szóltam utána. – Erős a gyanúm, hogy éppen egy cellába zárva várom az árulóknak szánt kínhalált. Ráadásul csúnyán meg is sérültem.

– Elég szarul hangzik – szólt vissza ő. – Sok sikert!

– Erchel! – A hangom visszaverődött a kavargó, szürke párából, és a láp utolsó maradványai szétfoszlottak egy elkenődő, értelmetlen spirálban. – Hogyan szabadulhatok?

– Már korábban is sikerült. – Távolodó hangjában incselkedő kacaj csengett. – Bízva bízzál, Alwyn! Ha az őrült ribanc mellett még nem felejtettél el bízni.

♦

Esdeklő Delric hangja ébresztett fel. Erchel kacaját és az álom maradványait a fájdalom ritmikus lüktetése űzte messzire, mert a gyógyító éppen a combomon éktelenkedő vágást öltötte össze. A láp jeges levegőjét azonnal felváltotta a cella dohos hidege. Kábán bámultam a zöld csíkos szürke falakra, míg a tű újabb szúrására összerándultam, és kiáltás szakadt ki a torkomból.

– Maradj veszteg! – csattant fel Delric, felnézve a munkájából. Arcán és hangjában olyan keménység lakozott, amilyet korábban nem tapasztaltam nála, a legkevésbé irányomban. Folytatta a feladatát, és nem mondott egyebet, de a tekintetén látszott, hogy nagyon nem fűlik a foga ahhoz, amire kényszerítik. Erőnek erejével a sebre pillantottam, és keskeny vágást pillantottam meg, ujjnyira a bal csípőmtől. Körülötte a bőr vörös volt attól, hogy Delric összecsípte a seb szélét, de nem láttam sötétebb színeket, amelyek bomlásra utaltak volna.

Visszadőltem a kevéske szalmával megtöltött valamire, ami leginkább zsákmatracnak tűnt, és próbáltam mozdulatlanul állni a fájdalmat. Általában Delric bekente volna a rá bízott betegek sérült bőrét valamiféle zsibbasztó balzsammal azelőtt, hogy munkához látott a tűvel. Az én esetemben nyilvánvalóan látszott, hogy nem bajlódott ezzel. A cellában nem találtam semmilyen ismertetőjegyet azon túl, hogy nagyobbfajta helyiség volt, rácsos ablakkal magasan a mennyezet alatt. Jobb szerettem volna, ha csak csupasz falakat találok, hisz ezen a nyíláson át semmit sem láthattam a kinti világból, de az ablak folyamatosan hideg levegővel töltötte meg a börtönömet.

– Mit mondott neked? – érdeklődtem Delrictől.

– Hogy megpróbáltad megölni – felelte a gyógyító anélkül, hogy felnézett volna. – Hogy Albryn Swain, az az ember, aki alatt évekig szolgáltam, most holtan fekszik, és te tetted, áruló.

– Az első igaz. A második hazugság. – Összeszorított fogakkal felszisszentem, ahogy a gyógyító elvárttá az utolsó öltést. Az ujjaimat kínomban ökölbe szorítva tovább beszéltem, küszködve, hogy ne hallatsszon a hangomon a kétségbeesés. – Habár nem hiszem, hogy sokat számítana. – Néztem, ahogyan a gyógyító tiszta kötést tesz a sebre, aztán nekilát összeszedni a dolgait. – Nem mondtad el neki, ugye? – kérdeztem, amitől a keze hirtelen megállt. – Hogy neked is részed volt a gyógyulásában. Nem mondtad el neki, hogy a te ötleted volt, hogy elinduljak felkeresni a Zsákbanyát.

Továbbra is elfordította az arcát, de összehúzott, félelemmel teli szeme felém fordult.

– Jó. – Az ujjaimmal kitapogattam egy varas dudort a halántékomon. Fájt, amikor megnyomkodtam, de nem olyan folytonos lüktetéssel, mint amikor Althus Levalle betörte a fejemet. – Ne is! – tettem hozzá Delric szemébe nézve, és remélve, hogy látja rajtam őszinte szándékomat. – Megöl téged is és bárki mást, akiről azt gyanítja, hogy része volt benne. Mint ahogy megölte Swaint is.

– Sok szempár látta a gyilkosságot – felelte a gyógyító, de a hangszínén nem hallatszott, hogy olyan buzgón hinne a dologban. – Szemtanúk…

– Azok bizony voltak – vágtam közbe. – Viruhlis herceg emberei, gondolom. A mieink közül meg senki. Nem gondolkodtat el a dolog, Esdeklő?

Ismét elfordította a fejét, és a keze reszketve tétovázott a felszerelése fölött.

– A királynő parancsba adta, hogy nem eshet bántódásod – mondta. – Egyelőre a tárgyalásra várunk, habár még nem tűzte ki az idejét.

– És a háború?

– Sokféle szóbeszéd kering, nehéz eldönteni, mit higgyen el az ember. Habár a Felderítők azt jelentették, hogy a Hamis Király észak felé viszi a seregét.

– A Felderítők? Az én felderítőim? – Eszembe jutott, hogy Lilát, Tiler és a többiek súlyos büntetésre számíthatnak. Ayin és Eamond szintén lehetséges célpontjai lettek Evadine haragjának, de Couravel sorsa egyébként sem ígért semmi jót az ő jövőjükkel kapcsolatban. Csak abban reménykedhettem, hogy volt elég eszük, és elmenekültek a városból, aztán eltűntek szem elől.

Delric a fejét rázta.

– Felszívódtak. Legalábbis a legtöbben. Maroknyi tért vissza, azok, akiknek a Nagybecsű Királynő iránti hűsége felülkerekedett az árulónak kikiáltott férfinak tett ígéretükön. – Elhallgatott, és egyik kezét végigfutottatta csaknem kopasz fején. – Ma koronázzák… – Megbicsaklott a hangja, és most először szembefordult velem. Halkabban és reszketegen, suttogva azt hadarta: – A koronázáson be fog jelenteni valamit, írnok. A Szerafilok nagy és csodálatos ajándékát, legalábbis így mondja.

– A gyermeket. Tudom – mondtam, és a szavak tompán törtek elő belőlem, habár meglepve tapasztaltam, hogy megátalkodott nevethetnékem támadt. – A Szerafilok ajándéka! Szentséges, áldott nőiségét nem piszkíthatja be alantas emberi vágy. – A derű felbugyogott a mellkasomból, de elfojtotta a fájdalom újabb rohama. – Most már meg kell ölnie – dünnyögtem, amikor a lángolás alábbhagyott. – Nem tudom, miért nem tette meg eddig.

– De tudod. – Delric összeszedte a többi holmiját egy táskába, aztán a vállára vette a szíjat, és talpra állt. – Egyebet nem tehetek érted, írnok. Sajnálom.

– Esdeklő! – szóltam utána, ahogy az ajtó felé indult, és kopogásra emelt keze megállt. – Menekülnöd kell. Egy csendes pillanatban kerülj olyan messzire tőle, amennyire csak lehet. De ne késlekedj! Máskülönben a tudásod lesz a végzeted.

Delric keze a levegőben maradt még egy darabig, aztán leeresztette, és a táskájába nyúlt.

– Nem lehetett egyszerű elrejteni ezt, ugye? – szólt, és ismét mellém guggolt. Kinyitott kezében megjelent egy pamutba göngyölt valami. Némileg beszennyezte a rejtekhely, amelyet találtam neki, amikor úgy tettem, mintha vizelnék. A farpofámat összeszorítva éreztem, hogy a gyógyító alaposan átvizsgált.

– Nem kérdezem, mi ez – tette hozzá Delric, amikor a szennyes pamut alól előtűnt az apró fiola, amelyet Lorine-tól kaptam az Ambris-várban. – De egy áruló halála nem szép dolog, úgyhogy nem foglak megvetni, ha elmenekülsz előle.

Latolgattam, elmeséljem-e neki: túl gyáva vagyok ahhoz, hogy valaha is öngyilkosságra vetemedjek, de nem tettem. Más okból kellett a fiola. Jobb, ha Delric azt képzeli, könyörületből egy utolsó szívességgel szolgál régi bajtársának.

– Köszönöm – vettem el az üvegcsét, és az orrom alatt morogva hozzátettem: – Emlékezz, mit mondtam. Menekülj messzire és gyorsan!

Nem adta jelét beleegyezésnek, csak búcsúzóul még egyszer rám pillantott, aztán visszament az ajtóhoz, és hangosan kopogott az őrnek. Az ajtó szinte azonnal feltárult, amitől az a gyanúm támadt, hogy a túloldalon talán hallgatóztak. Elkaptam egy ismerős, kemény és állatias arcot, miközben Delric távozott, aztán az ajtó nagy lármával becsapódott.

♦

Semmit sem hallottam a Nagybecsű Királynő kinyilatkoztatásából Couravel volt katedrálisának lépcsőjén. Még Evadine különleges szónoki képessége sem érhetett el engem. Az ujjongást azonban hallottam. A hangos tetszésnyilvánítás áradása olyan hosszan tartott, hogy egy örökkévalóságnak tűnt. Később megismertem beszédének részleteit, de a papírra rótt szavak nyilván nem adják vissza a vélhetően legnagyobb hatású szónoklatának erejét. Elítélte az Algathineteket csalárdságukért és gyávaságukért, halálos ítéletet mondott ki Arthinra, az anyjára és mindenkire, aki még a lobogójuk alatt harcol.

– Mostantól, barátaim, többé nem engedhetjük meg magunknak, hogy kíméletet gyakoroljunk. – A katonákból és hadjáratozókból álló közönség mindezt boldog zabolázatlansággal éljenezte meg, de az utolsó kinyilatkoztatása volt az, ami igazán kiváltotta a tömjénezés kórusát.

– Tudjátok meg, hogy ma reggel meglátogattak a Szerafilok! – mondta nekik. – És áldott érintésük nyomán a legnagyobb ajándékot kaptam tőlük. Régóta szenvedtem már a tudástól, hogy a Szövetség szolgálata megfoszt az anyaság élményétől. Örömmel, habár fájdalommal viseltem a terhet. Most ennek a fájdalomnak vége, ugyanis a Szerafilok elrendelték, hogy ez a birodalom, amelyet visszavettünk a Felemelkedő Szövetségnek, nem eshet áldozatul az utódlás bizonytalanságából következő széthúzásnak és küzdelmeknek. Tudjátok meg, hogy méhemben gyermek növekszik! Egy gyermek, amelynek maguk a Szerafilok adtak életet. Egy gyermek, aki egy napon felmegy ezen a lépcsőn, és viseli majd ezt a koronát. Egy gyermek, aki bevégzi a nagy művet, amelyet mi kezdtünk el. Ez a gyermek a legnagyobb dicsőségre fogja vezetni majd a gyermekeiteket és unokáitokat. Ez a gyermek nem egyszerűen Nagybecsű Király, hanem Mindenek Felett Álló Császár lesz. A gyermek isteni útmutatása nyomán az egész világ megismeri a Szerafilok szeretetét.

Igazából minden tudós szenvedélyem ellenére örülök, hogy nem voltam szem- és fültanúja ennek a nagy jelentőségű beszédnek. Bevallom, ez részben azért van így, mert engem egyáltalán nem említett. Egyetlen szóval sem, még azért sem, hogy elítélje az árulásomat, vagy hogy kitaláljon valami hazugságot az Algathinetek alattomos összeesküvésében játszott állítólagos szerepemről. Innentől írnok Alwyn meséje, az üdvözült zsiványé, aki az emelvényen álló Feltámadt Mártírért harcolt, és aki olyan feltűnően küzdött az oldalán, le lesz választva a sajátjáról.

– Tárgyalás – mordultam fel keserűen, miközben a folyamatos éljenzést hallgattam. Én nem kapok tárgyalást. Delricnek igaza volt. Csak abból az egyszerű okból tarthattam meg az életemet, mert Evadine még mindig érzett némi szerelmet irántam. A legjobb kilátásom: a hátralévő éveimet ebben a cellában töltöm el. A legrosszabb: előbb vagy utóbb annyira megfogyatkozik a szeretete, hogy bosszantó létezésemet nem képes tovább elviselni. Ezt sokkal valószínűbb végkimenetelnek tartottam. Evadine ugyanis – akár tudta magáról, akár nem – gonosz teremtés volt. Egy ilyen gonosz teremtmény pedig, mert ekkor már így gondoltam rá, nem vár sokáig, hogy csendesen eltüntessen.

Tehát igen korlátozott lehetőségek álltak a rendelkezésemre. Most, azonnal ki kellett tervelnem valamiféle szökést. Ha Lorine-nak hinni lehetett, a fiola, amelyet egyszer olyan kényelmetlen rejtekhelyre tettem, olyan erős mérget tartalmaz, hogy egyetlen cseppje is elegendő. Akármennyire rémisztő volt is a hosszú évekig tartó bezártság vagy a közelgő meggyilkolásom gondolata, egyszerűen nem voltam képes rávenni magam. Egy bizonyos fokú szerénységet magamra szedtem az elmúlt évek során, de annyira mélyre sohasem süllyedtem, hogy akár csak megforduljon a fejemben az öngyilkosság gondolata. Így csupán egyetlen út maradt.

Az időzítésnek persze alapvető szerepe lesz. Fel kellett épülnöm, de nem annyira, hogy á fogvatartóim teljesen gyógyultnak higgyenek. Persze nem is késlekedhettem sokáig. Szinte hallottam, ahogyan Evadine küszködik a gondolataival, és elkanyarodik szerelmünk közös kényszerképzetétől az árulásom pillanatáig. Aztán ott volt a gyermek. A gyermekünk. Minél többet töprengtem rajta, annál émelyítőbbre dagadt a gondolat, hogy a fiam vagy a lányom Evadine gondnoksága alatt nőjön fel. Az apaságnak még csak a szele sem érintett meg soha, ilyen felelősség súlyát sohasem áhítottam, még akkor sem, ha az utódomnak nem kellett volna egy őrült anya zsarnoki uralma alatt sínylődnie.

Erre bezzeg nem gondoltál, amikor együtt háltál vele – emlékeztettem magam, és eszembe ötlött Lorine egyik aforizmája: A férfi olyan képlékeny, mint az agyag, amikor hagyja, hogy a pöcse átvegye az irányítást az agya felett. A felhorgadó bűntudat és önostorozás árjában eltűnődtem, vajon nem ez volt-e Evadine terve egész végig. Ahhoz, hogy biztosítsa dicsőséges utódlását, elengedhetetlen volt egy utód. Egy olyan utód, aki mindkettőnk képességeit egyesíti magában. Miféle szörnyeteget nevelne egy ilyen gyermekből? Nem viselhettem el még a gondolatát sem. Sohasem láttam hasznát a fogadalmaknak és efféléknek, de ott, abban a nyirkos, hideg kőketrecben fekve megesküdtem, hogy elszakítom Evadine-tól a gyermekemet, ha addig élek is. Ha tisztább fejjel gondolkodtam volna, talán eltűnődőm rajta, hány további emberéletbe kerül majd mindez.

♦

Eltelt két hét unalmas egymásutániságban. Mivel nem volt semmim, amivel strigulákat róhattam volna a falra, a padlóra szóródott ritkás szalmát csavartam hurkokba, hogy azzal mérjem a napok múlását. Naponta egyszer kinyílt az ajtó, és állatias képű börtönőröm hozott egy tál zabkását meg egy kupa vizet, majd kicserélte a szennyes vödrömet. Miután elvitte az előző napi tálat és kupát, kilépett a cellából, és bevágta az ajtót anélkül, hogy egyetlen szót is váltottunk volna. Felismertem benne a nyájas foglárt, aki annak idején Magnis Lochlain cellájába vezetett, hogy feljegyezzem a végakaratát. Ennek ellenére nem tettem rá kísérletet, hogy megtörjem makacs hallgatását. A vaskos vonásain ülő tompa, rezzenéstelen álarc elegendő jelzés volt, hogy ne tegyem. De azt sem akartam, hogy a fickó bármilyen kapcsolatot alakítson ki azzal, akit nemsokára valószínűleg meg kell ölnie. Felfeküdtem a matracomra, és nyomorult, hervadt pillantást vetettem rá, miközben reszkettem és rázkódtam. Jobb, ha még mindig sérültnek hisz, habár Delric a rá jellemző szakértelemmel végezte a munkáját, így a sebem meggyógyult, nem fertőződött el.

Három napot vártam, mielőtt elkezdtem volna próbára tenni az erőmet. Először csak az egyik faltól a másikig tudtam elbotorkálni, és összeszorított fogakkal tűrtem a csípőmben lüktető forróságot. Többször is elestem, elfojtva fájdalomkiáltásaimat, aztán újra talpra kényszerítettem magam, és folytattam a csoszogást. Egy héten belül már tudtam járni anélkül, hogy összerogytam volna, habár látványosan sántikáltam.

A testem edzése mellett az elmémet is palléroztam. Máskor is raboskodtam már, meg is szöktem, de soha nem egyedül. Ahhoz, hogy kiszabaduljak a Gödörbányából, Sihlda gyülekezetének együttes, többéves munkája kellett, és a végén három kivételével mindegyikük életét veszítette. Az Iszonyat Erődjéből inkább csak kimentettek, köszönhetően Lilát képességének, amellyel könnyedén behatolt az ősi romok közé. Itt nem számíthattam sem segítségre, sem kimenekítésre, bár aggódtam, hogy a caerith vadász megöleti majd magát azzal, hogy megpróbálja. Így hát nem a személyes tapasztalataimból merítettem, hanem a Deckin bandájában hallott történetekből.

Sohasem találkoztam még olyan zsivánnyal, aki ne szerette volna a jó történeteket mesélni vagy hallgatni. Néhányan, mint a titokzatos Raith, természetüknél fogva szófukarok voltak, de néhanapján még ő is belekezdett egy-egy mesébe. Elfoglaltságunk természeténél fogva az elfogatásról és szabadulásról szóló történetek gyakran elhangzottak a tűz körül, és én az áruló Todmanhez fordultam útmutatásért. Ugyanis Todman volt a valaha általam ismert legszakavatottabb szökevény, és amikor mesélt, nem csupán egy kivételesen erőszakos és beképzelt fickó dicsekvését hallgattuk. Ismerte a csomók összes fajtáját, és ami még fontosabb, hogy miként kell kibújni belőlük. Ismerte a zárakat és hogy hogyan kell feltörni őket. A legjobban viszont a börtönöket ismerte, ahol nemcsak rabként tartották, de börtönőrkért is dolgozott.

– Az unalom a barátod, a foglárnak meg az ellensége – mondta egyszer nekünk, kölyköknek. Mi csak hegyeztük a fülünket. Todmannek meglehetősen sok hibája volt, de az igazsághoz az is hozzátartozik, hogy vele született brutalitását ritkán élte ki gyerekeken. Az összes többi zsivány különféle, gyakran hihetetlen mesékkel szórakoztatott minket, de Todman mindig inkább tanítóra emlékeztetett. A meséi leckéknek hangzottak, és bár még kora kölyökkoromban megutáltam a fickót, azt én is beláttam, hogy hasznos dolgokról beszél.

– A foglárok minden órában napról napra ugyanazt teszik – mesélte. – Az életüket a szokások uralják, és ebben rejlenek a lehetőségek. Jobban figyelnek rád, ha új arc vagy, mert a frissen befogottak valószínűbb, hogy megpróbálnak kicsusszanni a kelepcéből. Hadd szokjanak hozzá a képedhez, a napirendedhez! Mindig, amikor rád vándorol a tekintetük, ugyanazon a helyen legyél, és ugyanazt csináld. Pontosan ott kell lenned, ahol számítanak rád, amíg éppen nem kell máshol lenned. Abban a pillanatban, abban a szempillantásban, amikor éppen mégsem vagy már ott, ahol várják, na, az a te esélyed, mert mindig tétováznak. Csak egyetlen szempillantásod lesz. – Todman csettintett az ujjával. – Másfelé fognak nézegetni, és magukban azon tanakodnak, hová lett az a kurafi? Ekkor kell végezni velük vagy legalább kifektetni őket. Megölni őket hasznosabb, mert a halott nem tér magához és nem fúj riadót, mielőtt sikerült volna a kulcsát a megfelelő zárba dugni.

Természetesen a kulcs volt a legnagyobb kincs, és az én néma börtönőröm mindennap egészen az ajtómig csörgette az övét. A csilingelő hangból és a kapu nyikorgásából a túlvégen megítélhettem a folyosó hosszát. Szerencsére nem hallottam dünnyögést a nyikorgás mellett, ami azt jelentette, hogy ott nem áll őr. Volt némi elképzelésem az épület felsőbb emeleteiről annak köszönhetően, hogy jártam Lochlain cellájában. Az épület, vénsége és elhanyagoltsága ellenére, tele volt vaskapukkal és súlyos ajtókkal, ahogy egy börtönhöz illik. Tudtam, hogy az én foglárom ennek a helynek az ura, és valószínűleg örül, hogy mind a munkáját, mind a fejét megtarthatta az Algathinetek elmenekülése és a királynő érkezése után. Az efféle megelégedés hűséget szül és a bizonyítás vágyát. Ezért hát a főfoglár maga látta el az Áruló írnok felügyeletének feladatát, és minden alkalommal, amikor körbement, az épület összes zárjának a kulcsa ott lógott az övén.

Eltelt még egy hét, és felépültem annyira, hogy már sokkal kevésbé sántítottam, de a séta még mindig nagy fájdalommal járt. Kijutni ebből az épületből csak az egyik dolog volt. Ahhoz, hogy átjussak a Nagybecsű Királynő seregével teli, félig lerombolt városon, minden lopakodói képességemre szükségem volt. Türelmet erőltettem magamra, és a testgyakorlatok közötti hosszú órákat azzal töltöttem, hogy megpróbáltam szó szerint felidézni a kulcsfontosságú tudományos munkákat, amelyeket Sihlda a Gödörben vésett az agyamba.

Még alig néhány versszakot recitáltam az Algathinet-dinasztia egyetlen női uralkodójáról szóló Liselle királynő eposzából, amikor az ajtó mögül lépések hangzottak fel, és a szívem erősen kalapálni kezdett. Mostanra már felismertem a foglár lépéseit, de kétségbeesésem abból származott, hogy a fickó vaskos csörtetése mellé céltudatosabb, kimértebb lépések társultak. Túl sokáig vártam!

Ennek ellenére felkeltem a matracomról, és nekinyomtam a hátamat a cellám túlsó falának, kezemben a halálos mérget tartalmazó fiolával. Ha egy csepp képes végezni egy emberrel, néhány másik gondoskodik majd a foglár társáról. Persze odakint még többen várnak majd, hogy elkísérjék az Áruló írnokot utolsó találkájára a halállal. Azt valószínűleg egy jelöletlen sír követi valami ritkán látogatott erdőben. Nem volt más választásom, mint hogy megkockáztassam a dolgot. Ha sikerül kiszabadulni ebből az épületből és szerezni egy lovat, talán van esélyem.

A mérlegelésnek vége szakadt, amint kulcs zördült a zárban. Kikaptam a dugót a fiolából, és eltartottam magamtól az üvegcsét, felkészülve arra, hogy kiloccsantsam a tartalmát. Amikor feltárult az ajtó, a foglár pontosan azt tette, amit vártam tőle. Az üres matracomat megpillantva értetlenül torpant meg, majd felszusszant, és elfordította a fejét. A karom megfeszült, és már meglendítettem volna a csuklómat, ha a foglár társa be nem lép a helyiségbe.

– Úgy nézel ki, mint egy batyu hideg szar – tudatta velem Wilhum, és undorodva ráncolta az orrát. – És a szagod még annál is rosszabb.

Semmit sem szóltam, és rémült pillantásom vigyorgó képéről a kezemben tartott fiolára siklott. A foglár mostanra magához tért első meglepetéséből, és gyakorlott szeme azonnal megállapodott a korábban még nem látott tárgyon.

– Az micsoda? – mordult fel, azzal megragadta az övéről lógó furkósbotot. – Rejtegetsz valamit? Nem szép dolog.

– Ugyan, ugyan, jóember – kezdte Wilhum, és a kezét a foglár húsos vállára tette. – Biztos vagyok benne, hogy az írnok uraság csak valami apró emléktárgyat őrizget.

– Már kibaszottul nem uraság. – A tulok képe elsötétült, és lerázta magáról Wilhum kezét, aztán felém indult. – És az engedély csak látogatásra szól. Amíg a királynő másként nem parancsolja, ez a rohadék az enyém…

Wilhum tőrének markolatgombja fura hangot hallatott a börtönőr koponyájának hátsó felén, csaknem olyan tompa kongást, mintha valami harangot ütött volna meg vele. A csapás elegendő volt ahhoz, hogy megállítsa azt a tulkot, de nem terítette le. Ehelyett az őr előretántorodott, leejtette a fejét, és a száján tanácstalan nyögés szaladt ki.

– Nem is csont, hanem gránit ez – morogta Wilhum, és újra lecsapott a markolattal. Ezúttal a foglár térdre esett, és még egy ütés kellett neki, hogy összerogyjon. Már így is lapos orra még jobban kilapult, amikor összetört a kövön.

– Az micsoda? – érdeklődött Wilhum a kezemben tartott fiola felé biccentve, miközben eltette a tőrét.

– Méreg – feleltem, és gondosan visszatettem a dugót. – Állítólag a bőrrel érintkezve halált okoz.

– Vagy úgy. Tartsd magadnál. Úgy hiszem, szükségünk lesz rá, még mielőtt megvirrad.

Tizenhetedik fejezet

Nem beszéltünk, miközben a cellából a folyosón át a kapuhoz siettünk. Végig kellett válogatnunk a foglár kulcskarikáján sorakozó kulcsok jókora csomóját. Csak amikor a kapu nyikorogva kinyílt, és én átléptem rajta az üres csigalépcsőre, akkor engedtem meg magamnak egy kérdést:

– Gondolom, a saját szakálladra jöttél el hozzám – szegeztem Wilhumnak halkan, miközben a csigalépcső félhomályba vesző felső szakaszát kémleltem. A kulcsain és az erszényén kívül a foglárt a furkósbottól is megszabadítottam, és készen álltam rá, hogy betörjem a fejét annak az őrnek, aki lefelé jövet szerencsétlenségére elállná az utunkat.

– Úgy látszik, megint nincs királyom, akit szolgálhatnék – felelte Wilhum. Könnyed derűt erőltetett magára, de az arcára pillantva láttam, hogy a szégyen zord vonásai ülnek rajta. Mosolyt erőltetett az ajkára, és hozzátette: – Úgy látszik, lassan szokásom lesz elárulni az önjelölt uralkodókat.

– Hálás is vagyok érte – mondtam suttogásra halkítva a hangomat, miközben görnyedten elindultam felfelé. – Mi vett rá?

Wilhum egészen addig nem felelt, amíg el nem értük a csigalépcső tetejét, ahol egy nagyon masszív és nagyon bezárt ajtóval találtuk szemközt magunkat.

– Amikor visszatértem ebbe a hamuvárosba – kezdte, aztán a szeme elködösödött, és a szava elakadt. – Már nem ő az, többé nem. A nő, akire felnéztem, a nő, akit gyermekkorom óta barátomként ismertem, többé már nincs odabenn. És csinált… dolgokat.

– Miféle dolgokat…? – kezdtem, aztán elnémultam, mert párbeszéd hallatszott az ajtó mögül. A vastag, vasalt tölgy letompította a hangokat, de úgy véltem, legalább három különböző emberét hallom. Nyugodtnak tűntek, az elfojtott szavakat többször rövid kacaj szakította félbe.

– Nincs időnk – dünnyögte Wilhum. – Most már bizonyára elindultak.

– Kik?

– Az a rhianveli borzalom és a talpnyalói. – Wilhum megnyerő arcán az együttérzés ráncai jelentek meg. – Ma a királynőnk azt találta mondani, hogy meg kíván tisztulni minden álnokságtól. Felvette ezt az új szokást, hogy rébuszokban beszél, aztán a körülötte legyeskedők azon versengenek, kinek sikerül megfejteni azokat. Ezúttal azonban úgy éreztem, kissé túl egyértelmű volt az utalás.

– Így kaptál engedélyt, hogy meglátogathass? Azt mondtad neki, hogy el fogod vágni a torkomat?

– Ez az engedély a legmívesebb hamisítvány, amivel valaha találkoztam. Evadine aláírása egy valóságos művészeti alkotás rajta. – Wilhum kivonta a kardját, és készenlétbe helyezte magát. – Gratulálok a barátaidhoz, írnok uram!

– Hallottad a fickót odalent. – Az ajtóhoz mentem, és elkezdtem finoman belepróbálni a kulcsokat a zárba. – Kibaszottul nem vagyok már uraság.

Az ötödik kulcs elfordult a zárban. Azzal nyugtattam magam, hogy az ajtó túloldalán várakozó strázsák azt hiszik, a főnökük tér vissza az áruló cellájából. Kevésbé nyugtatott meg a tudat, hogy a sikeres szökéshez minden bizonnyal mind meg kell ölni őket. Lorine mérgét a foglár erszényébe rejtettem. Most kivettem, kihúztam a dugót, és az ajtónak feszítettem a vállamat.

Azt reméltem, hogy elég erővel lendíthetem ki az akadályt ahhoz, hogy meglepetést okozzak, ám ehelyett a nehéz fa és fém alkotmány bosszantó lomhasággal tárult fel. Ennek következtében az őrszobában strázsáló öt férfi egyesével került elő, és mindegyik meglepetten pislogott, amikor vezetőjük ismerős alakja mégsem tűnt fel az ajtóban. Helyette egy mezítlábas férfival álltak szemben, rongyos, mocskos ingben és nadrágban, egyik kezében egy furkósbottal, a másikban pedig egy apró üvegcsével. Szerencsére a meglepetés a kezemre dolgozott, ugyanis azután, hogy megértették, mit keresek ott, egy emberként jöttek nekem. Ennek megfelelően pedig könnyű dolgom volt: egy loccsantás elég volt az üvegből, hogy megöntözzem az arcukat.

Döbbenetes volt látni, mennyire azonnali hatást váltottam ki. Mind az öten hátratántorodtak az ajtóból, és kezükkel az arcukhoz kaptak. Az ezt követő sikolyok szerencsére hamar véget értek, de annál rémületesebben hangoztak: a színtiszta kín csontig hatoló sikolyainak az vetett véget, amikor rángatózó, vicsorgó állkapcsuk szorosan összezáródott. Borzalom izzott a szemükben, vörös hab bodorodott elő a szájukból, csizmájuk a kövön dobolt, és a levegő megtelt a fulladozás torokhangjaival, majd a kiürített belek bűzével. Ha bőségesebb étrenden tartottak volna az elmúlt napokban, biztosan elhányom magamat.

– A Mártírokra – lehelte Wilhum a testeket bámulva, amelyek mozdulatlanok voltak, egyet kivéve, amelyik tovább rángatózott, miközben kárminvörös nyálpatak folyt az ajkai közül. Wilhum nagyot nyelt, hogy visszakényszerítse a feltörő epét, és utálkozó pillantást vetett a kezemben tartott üvegcsére. – Nem semmi kotyvalékod van!

Láttam, hogy a fiolában van még néhány csepp a halvány, jelentéktelen kinézetű folyadékból, így gondosan visszatettem a dugót, majd eltettem az egészet a foglár erszényébe. Túl hasznos volt ahhoz, hogy elkótyavetyéljem.

Wilhum óvatosan átlépett a padlót ellepő hullákon, és levett két köpönyeget azok közül, amelyek a túlsó falon lógtak.

– Nesze – dobta oda nekem az egyiket. – Valószínűleg nem célszerű az Áruló írnoknak fedetlen fővel sétafikálnia.

További ajtókat és rácsokat kellett kinyitnunk, hogy kijussunk az épületből, és többnyire nem álltak őrök az utunkban. Kiderült, hogy kettőt kivéve az összes meghalt, amerre elmentünk. Az utolsó kettőt a főbejáratnál találtuk: egy nyurga fiatalembert és egy bajszos veteránt. A fiatal a furkósbot első csókjára azonnal összeesett, idősebb bajtársa ügyesen félrelépett, és felemelte üres kezét, amikor Wilhum karddal indult feléje.

– Sajnálom – mondtam a veteránnak, mielőtt kifektettem a furkósbottal. Túl nagy volt a kockázata, hogy riadót fúj azután, hogy elmentünk, és nem volt időnk megkötözni. Gyors pillantást vetettem a lábára, és megszabadítottam a csizmájától meg a szablyaövétől, aztán a fejemre húztam a köpönyeg kapucniját.

– Irány a keleti palotafal! – kezdte Wilhum, és óvatosan kinyitotta az ajtót. – A legjobb lesz nem rohanni…

– Tudom – vágtam közbe, mert zavart, hogy ilyen alapvető dolgokra figyelmeztet, mint hogy ne keltsünk feltűnést. – Én zsivány vagyok, ne felejtsd el – tettem hozzá, és összeráncolt homlokát látva elvigyorodtam.

– Nem – sóhajtott nagyot, azzal kilépett az éjszakába. – Most már mindketten zsiványok vagyunk.

A palotatömlöcként szolgáló zömök, dísztelen épület külön állt a királyi rezidencia fő komplexumától. A külső és belső városfal között feküdt, az Algathinetek korábbi székhelyének elhanyagolt, ámbátor szükségszerű építészeti szégyeneként. Következésképpen a falakon ritkábban és kevesebb éberséggel járőröztek, mint a belső körzetekben, így Wilhummal nyugodt tempóban haladhattunk. A csípőm most már sokkal jobban gyötört, de ellen kellett állnom a sántítás kényszerének, nehogy felkeltsem a belső falon járkáló strázsák figyelmét.

– Na és – kezdtem Wilhum felé fordulva erőltetett dünnyögéssel, mert el akartam terelni a gondolataimat –, hogy ment a caerith vadászexpedíció?

– Mulatságos időpocsékolás volt – válaszolta ő, és nem látszott rajta szánakozás. – A birodalomban élő caeritheknek különös tehetségük van ahhoz, hogy köddé váljanak, amikor veszély fenyegeti őket. Gondolhatod, hogy bőven jöttek hozzánk besúgók. „Egy csapat bevette magát a hegyek közé, uram. Esküszök rája. Mindenféle sötét szertartást végeznek. Adj egy aranyat, és elviszünk oda.” Persze szinte mindig sületlenségeket beszéltek. Még amikor valami hiteles pletykát el is csíptünk valamelyiktől, mire odaértünk, már csak a hűlt helyüket találtuk. Hónapok céltalan bolyongásával csak egyetlen gyenge öregembert fogtunk egy dél-cordwaini kunyhóban. Kétséges volt, hogy megéri-e a telet, úgyhogy végül békén hagytam. Ráadásul, amennyire meg tudtam ítélni, rendes öregfiú volt. Egyetlen szót sem beszélt albermaine-iül, azt képzeld el.

– Nehezemre esik. Minden caerith, aki idejön, beszéli a nyelvünket. Csak tettette magát. – És, tettem hozzá, de csak magamban, valószínűleg sokkal öregebb is volt, mint amilyennek kinézett.

– Ravasz vén csóka! – Wilhum kacajában nem volt gyűlölködés, habár a jókedve rögvest elillant, amikor kiáltozás halk visszhangja jött a börtön irányából. – A szörnyeteg valószínűleg rájött, hogy megléptünk. Ideje sietősre fogni a dolgot.

Újfent kín hasított a csípőmbe, miközben nagy küszködve próbáltam követni iszkoló társamat a keleti falhoz. Néhányszor csaknem hasra estem, de a félelem, hogy Harldin bosszúszomjas húga elfog, függőlegesen tartott. A fal tövénél értem utol Wilhumot, aki egy vastag, csomókkal ellátott kötelet fogott. Felpillantottam, és azt láttam, hogy a másik vége horoggal akaszkodik a fal tetejébe.

– Csak utánad – mondtam, de határozott fejrázást kaptam válaszul.

– Ez a vállalkozás most rólad szól. – A kezembe nyomta a kötelet. – Nincs vita. Rajta!

A csípőm mintha meggyulladt volna, amikor elkezdtem mászni, aztán már dühöngő lángpokol perzselte, mire elértem a fal tetejét. A palota külső határán nem volt mellvéd, így egyenetlen téglafelületre kellett felhúzódzkodnom. Arra számítottam, hogy meg kell várnom, míg Wilhum felmászik mellém, majd átdobja a kötelet, de találtam egy másikat, amely már a helyére volt illesztve.

– Siess, uram! – sziszegett odalentről egy sürgető hang. Lenéztem, és Tiler felfelé fordított arcát pillantottam meg. A lován ült, és a kezében fogta két másik paripa kantárszárát. Váratlan megkönnyebbülés rohant meg Feketeláb sápadt szőrének láttán. Wilhum szemlátomást talált magának segítséget az éjszakai események megszervezéséhez. A börtön irányából új erőre kapott lármázás ütötte meg a fülemet, ezért lenéztem még egyszer, hogy megbizonyosodjam, Wilhum közeledik a fal tetejéhez, azzal megragadtam a második kötelet, és nekiláttam leereszkedni. Tevékenységem feltűnően mellőzte a kecsesség bárminemű formáját, és azon próbálkozásaim, hogy megtámasszam a lábamat a falon, rendre meghiúsultak a sérülésem miatt. Bal lábamból csaknem teljesen kiment az erő, mire elértem a fal alatti füves szegélyt.

– Itt van, uram – nyújtotta le nekem Feketeláb kantárszárát. A harci mén horkantással és fejdobálással köszöntött, ám bosszankodva nyihogott, amikor megpróbáltam felmászni rá, és kudarcot vallottam. Három további, egyre fájdalmasabb próbálkozást követően sikerrel jártam, és nem tudtam elfojtani fájdalmas kiáltásomat, amikor átlendítettem a lábamat a nyergen.

– Csendesen – figyelmeztetett Tiler. – Sok járőr van errefelé.

Feszült vonásait tanulmányozva meghökkenve tapasztaltam, hogy örülök a jelenlétének. Az összes felderítő közül az ő esetében éreztem biztosnak, hogy az első adandó alkalommal dezertál, és biztonságosabb vidéket keres magának.

– Köszönöm – feleltem. – Hogy eljöttél.

Halovány, óvatos vigyorral jutalmazta a hálámat, majd tovább vizslatta a tőlünk jobbra eső üszkös, romos utcákat.

– Te is eljöttél értem, uram.

– Ne érezd kötelességednek, hogy továbbra is így nevezz. Igazából szeretném, ha nem neveznél így.

– Akkor minek nevezzelek? – Meglepve láttam, hogy tanácstalansága őszinte.

– Írnoknak, ha úgy tetszik. Vagy csak Alwynnak. Úgy érzem, belefáradtam a címekbe.

– Na jó – szólt Wilhum, átérve a peremen, és elvette a szárat Tilertől, majd felszállt a saját csatalovára. – Legjobb lesz indulni.

– Amerről jöttünk, arra nem mehetünk – figyelmeztetett Tiler. – A keleti negyed sötétedés óta dugig van járőrökkel. Inkább a nyugati út felé induljunk. Arrafelé kevesebb ház maradt épen, így kevésbé van értelme azokat átkutatniuk. A kaputorony is nagyrészt leomlott. Merthogy a tűz azt sem kímélte.

– Az azt jelenti, hogy a téren kell átkelnünk – mondta Wilhum, és óvatos pillantást vetett rám.

– Kénytelenek leszünk, uram.

– Fogy az idő – mondtam, és a sarkammal sétára ösztökéltem Feketelábat.

A szél és az eső a hódítás óta eltelt napokban letakarította a hamu nagy részét Couravel romjairól, de így is sok maradt. Az éjszakai szellő szúrós, szemet csípő fátyolfelhőket kavart a törmelékből, miközben a külső fal vonalát egészen a főtérig követtük. Következésképpen nem láttam jól, mi vár ott ránk, míg egy erősebb szélroham el nem sodorta a mocskos felhőt, és előtűnt egy állvány. Túl nagy volt még a távolság ahhoz, hogy meghatározhassam a keresztgerendáról lógó három holttest kilétét az emelvény fölött, de hirtelen komor bizonyosságtól hajtva lefékeztem Feketelábat.

– Alwyn! – sürgetett Wilhum. Rá sem hederítettem, és az emelvény felé léptettem a lovamat, aztán megálltam, amikor előtűnt a kivégzettek arca. Maroknyi szövetségi katona állomásozott az emelvény körül, és tanácstalan dermedtséggel válaszoltak hirtelen megjelenésemre, bár biztosra vettem, hogy felismernek. Alig jutott el a fülemig egyre rémültebb szóváltásuk, miközben azon tanakodtak, mitévők legyenek, mert csak a halottakra összpontosítottam. Csinált… dolgokat.

A korábbi Nagybecsű Hilbert szemét bekötötték, gondolom, a kérésére. Még így is felismertem különösen békés vonásait, amelyek valahogyan még a halálában is megőrizték a felsőbbrendűség kifejezését. Személyesen kellett elhoznod neki a fordítást, ugye? – kérdeztem tőle némán. – Ez lett volna a kulcs ahhoz, hogy fontos szerepet kapj a Feléledő Szövetségben. Gondolom, figyelmeztethettelek volna. Még ha nem is a Maieszitek teremtménye volna, sohasem kedvezett volna egy hozzád hasonlónak.

Felnyögtem, amikor a pillantásom a Hilbert mellett függő alakra vándorolt.

– Mondtam neked, hogy menekülj messzire – dünnyögtem Delric arcvonásait látva, amelyek éles ellentétben álltak a papéval. Az akasztás során a kivégzettek arca gyakran feszült, kék foltos térképpé rendeződött, és olykor ráfagyott a kínszenvedés utolsó fintora. Delric esetében is ez történt: az ajka hátrahúzódott a fogáról, mintha vicsorogna. Habár mindig nyers modorú embernek ismertem, most először láttam az arcán erőszak nyomát.

Hiába tombolt már a lelkemben a gyász, a harmadik alakot megpillantva a leghidegebb jégpenge döfte át a szívemet.

– Mondtuk neki, hogy ne próbálkozzon, uram. – Tiler hangja vaskos volt a szégyentől, még az uramozásra vonatkozó figyelmeztetésemet is elfelejtette. – Nem hallgatott ránk. Elillant a sötétségbe azon az éjszakán, amikor téged elvittek. Persze kerestük, de őt sohasem lehetett megtalálni.

A szövetségi katonák őrmestere eközben összeszedte a lélekjelenlétét annyira, hogy felemelt alabárddal elinduljon felém, és a tekintély hangján így szólt:

– Írnok Alwyn úr, a királynő árulónak bélyegzett…

Feketeláb gyakorlott sebességgel és pontossággal reagált a kantárszárra, és felágaskodva mellső patájával az őrmester arcába rúgott. A fickó véres, összetört ábrázattal terült el a földön. A jobbján álló katona, aki alig volt több, mint egy kisfiú – valószínűleg új bakaként szolgált seregben – ismerte az Áruló írnok meséjét, de sohasem harcolt Alwyn kapitány alatt. Ha kevésbé feszültek a gondolataim, vakmerő támadását talán úgy hárítom, hogy csak megsebesül vagy elájul. Ehelyett lopott szablyám élét belemélyesztettem a homlokába, aztán félrerúgtam a holttestet, és leszálltam Feketeláb hátáról. A többi katona, akik mind idősebbek és sokkal bölcsebbek voltak, félreállt, miközben felmásztam a lépcsőn az állványra.

Lilát arcvonásai másféle ellentétet képeztek Delricével: arca csúnyán tele volt sebekkel és kék foltokkal. A gyógyítóhoz hasonlóan lassú halál jutott neki, a vörös gyűrű a nyakán arról tanúskodott, hogy az utolsó pillanatig küzdött.

– Alwyn! – szólt újra Wilhum, és most már nem próbálta lehalkítani a hangját. A fő palotakapu felől tompa kiáltásokat hallottam, amit a nagy kapuszárnyak nyitásával járó csikorgás követett.

– Te végignézted ezt? – kérdeztem Wilhumot, és még mindig nem voltam képes levenni a szememet Lilát arcáról. – Csak álltái itt, és semmit sem tettél, miközben felolvasták a vádat? Vagy talán még ujjongtál is?

– Semmit sem tehettem, hogy véget vessek neki! – A hangjában keveredő harag és kín hallatán megfordultam, és azt láttam, hogy kétségbeesett könyörgés ül az ábrázatán. – De téged még megmenthetlek. – A palota felől hangos kerepelés jelezte, hogy a főkapu teljesen nyitva áll. – Kérlek, Alwyn!

A szablyával elvágtam a kötelet, és az ölembe vettem Lilát lerogyó testét. A csípőmbe belehasított a fájdalom újabb hulláma, ahogy a nyeregre fektettem a holttestet, aztán felkapaszkodtam mögé. Tudom, hogy ekkor felordítottam fájdalmamban és gyászomban, mert emlékszem, hogy a katonák elhátráltak néhány lépést, de az ezt követő menekülésünkről csupán kósza, homályos emlékeim vannak. Tudom, hogy rövid, de ádáz küzdelem következett a rhianveli őrökkel a keleti kapunál, de a részletek örökre elvesztek. Arról sincsen emlékem, hogy megálltam volna a bitó előtt, de Tiler szerint mielőtt ellovagoltam volna Lilát holttestével, megfordultam, és így szóltam a katonákhoz:

– Evadine nem királynő. Nem is mártír. Hazugság az egész, és mi mind bolondok vagyunk, hogy elhittük. Hagyjátok el ezt a várost, és térjetek haza, akárhol is legyen az, mert ha nem, mindannyiótokat megöllek, amikor legközelebb újra találkozunk!

♦

Kényszerítettem magam, hogy átvizsgáljam Lilát testét, miután letettem az erdő földjére. Nem vágytam látni a bőrét elcsúfító kínzás nyomait, de nem engedtem meg magamnak a gyávaságot, hogy elfordítsam a fejemet. A legkevesebb, amit megérdemelt, az volt, hogy valaki rendesen számba vegye a szenvedését.

Több égési sebet és számos ellátatlan vágást találtam. Kisebb nyomok is éktelenkedtek rajta, amelyek, jól tudtam, keskeny pengétől származnak, amelyet az izmok mélyére tolnak, hogy elérjék az idegeket. Azon tanakodtam, milyen kérdéseket tehettek fel neki, és tudtam, hogy aligha értelmezhették a belőle kicsikart válaszokat. Azon tűnődtem, vajon Evadine ott volt-e, hogy zord szemtanúja legyen az oly nagyon gyűlölt caerith megkínzásának. Nem hittem. Még mindig jól ismertem a gondolkodásmódját, legalábbis a gondolkodásának azt a részét, amely még mindig emberinek hitte magát. Mint sok zsarnok, Evadine is éppen a zsarnok ellenkezőjének gondolta magát. Ő a végletes megoldásokat szükségszerűségnek, és nem kegyetlenségnek látta. Aztán meg, ha engedte is, hogy rémtetteket kövessenek el a nevében, nem érzett vágyat, hogy részt vegyen bennük. Az ilyesmit egy királynő méltóságán alulinak tartotta.

– A halottaitokat átadjátok az erdőnek – mondtam, és egyik kezemmel végigsimítottam Lilát homlokát. A harcokban elesettekkel való foglalkozást tekintve a caerith hagyomány a közömbösségig gyakorlatiasnak bizonyult. Ám biztosra vettem, hogy azok, akik a természet irgalmára bízzák a szeretteik porhüvelyét, elvégeznek valamiféle szertartást, és most átkoztam magamat, hogy nem tanultam meg tőlük akkor, amikor Lilát népének körében éltem. Ennek ellenére úgy éreztem, mondanom kell valami magasztaló beszédet, még ha mindössze egy bűntudattól gyötört hülye esetlen szavai lesznek is. Küzdöttem, hogy úgy idézzem magam elé az arcát, amilyen volt, de csak az összevert, törött és élettelen vonásokat láttam.

– Régen azt hittem – folytattam, elszoruló torokkal préselve ki magamból a szavakat –, nem akaróm, hogy kövess. Sohasem kértelek rá, igaz? De amikor felébredtem azon a hegyoldalon, és ott találtalak, hálát éreztem. Hálát az útmutatásodért, a tudásodért. Hálát legfőképpen azért, mert a barátom voltál, hisz nekem oly kevés van. És hálát minden lépésért, amit együtt tettünk meg. Nem esküszöm bosszút a nevedben. Nem akarnád, és egyébként is, a bosszú lehetőségén már túlléptünk. Egy utolsó dolog, amiért hálát érzek, az, hogy már nem kell végignézned, amire készülök.

Az ujjaim eljátszottak a hajtincseivel, és azon tanakodtam, vajon miért nem tűnt fel sohasem, hogy egy árnyalattal sötétebb a haja, mint bármelyik caerithnek, akivel valaha találkoztam.

– Albermaine-i ősöd öröksége? – kérdeztem most tőle, mert eszembe jutott az Eilitsch meséje Lilát származásáról, hogy miként mentette ki az ükanyját nyomorúságos sorából, valami kisnemes várából. – Nem lehetetlen, hogy van valahol egy vár ezen a sötétségbe borult vidéken, amelyet a vér törvénye szerint örökölhettél volna. – Felnevettem, de zaklatott zokogásként tört fel belőlem, és az első rohamot sok hasonló követte. Ott, azon a kicsiny tisztáson görnyedten borultam egy nő holtteste fölé, akinek a barátságát nem érdemeltem meg, és addig zokogtam, míg az ég el nem sötétült, és már nem maradt több könnyem, amit hullajthattam volna.

♦

– Sírt is áshattunk volna neki – szólt Tiler, amikor visszatértem a táborba. Későre járt, de kicsi tüzet raktunk, nehogy odavonzza a kíváncsi szemeket. A kemény vágtának köszönhetően legalább harminc mérföldre kerültünk a várostól, de szorult helyzetünk továbbra is óvatosságra késztetett. Evadine bizonyosan minden, a parancsnoksága alatt álló lovassal az Áruló írnokot keresteti.

– Az ő népe nem így szokta – feleltem, és lehuppantam a tűz mellé, aztán összerándult az arcom a csípőmből sugárzó fájdalomtól. Egy időre elmerültem a tábortűz gyér lángjainak nyomorúságos szemlélésében, és csak akkor néztem fel, amikor Tiler jelentőségteljes köhintést hallatott.

– Azon tűnődnek – kezdte –, hogy merre tartunk.

Körbefordítottam a fejemet, és megszemléltem a közelben táborozó negyven katonát. Mindössze ennyien maradtak a Felderítő Kompániából és Wilhum lovasaiból, akik még a Nagybecsű Királynőbe vetett hitnél is többre tartották a kapitányaik iránti hűségüket. Aligha lehetett hadseregnek nevezni, de úgy véltem, tudok egy helyet, ahol azt is szerezhetünk magunknak.

– Észak – mondtam. – Cordwain. A király serege éppen odamasírozik, úgyhogy a legjobb lesz csatlakozni hozzájuk.

– Leannor egy szempillantás alatt a fejedet véteti – figyelmeztetett Wilhum.

– Tud gonosz lenni, amikor olyan a hangulata – értettem egyet. – De azt hiszem, nem olyan ravasz, mint hiszi magáról, habár ahhoz elég okos, hogy lássa, milyen értékes tudással bírok. Ki ismerheti nálam jobban az ellensége gondolatait?

Tilerre emeltem a tekintetemet, és komor arcán láttam, hogy a bizonytalan jövő jár a fejében.

– Senkitől sem kérem, hogy tartson velem – mondtam neki. – Többé már nem állsz a parancsnokságom alatt, és a feladat veszélyes. – Felkeltem, és az egész táborhoz szóltam. – Eleget tettetek, mindnyájan. Nem fogok rosszat gondolni azok felől, akik innen a saját útjukat választják. A hálám a tiétek, és jó szerencsét kívánok egy békésebb élethez. De én hajnalban elindulok észak felé, és minden tettem Evadine Courlain bukását fogja célozni.

– Észak nem a legjobb választás.

A hang a fák sötét vonala felől jött, a tűz fényén túlról. A meglepett katonák a fegyverükhöz kaptak, de én nem. Jól ismertem ezt a hangot.

– Hadjáratra indult – folytatta az Özvegy, és arcát megvilágította a tűz, ahogy kisétált a félhomályból, száron vezetve Parsait. Leguggolt, és a lángok felé nyújtotta a kezét. – Couravel lassan kiürül. Legalábbis néhány órája éppen ezt láttam. Az egész Nagybecsű Sereg északnak megy. – Feszült volt az arca, szemlátomást valamilyen ütközet hevétől, és ütések meg horzsolások nyomait láttam a kezén, továbbá egy friss sebhelyet, amely a homlokától a hajáig tartott.

– Elfogtak? – kérdeztem.

– Megpróbálták, és megfizettek érte. – Hátrapillantott a válla fölött, ahogy egy másik, kisebb alak osont ki az árnyékok közül. – Szerencsére volt segítségem.

Ahogy Ayin kilépett a fényre, a kinézete még a Juhlináénál is jobban megrémisztett, habár nem láttam rajta sérülés nyomát. Direkt nem nézett rám, és egy szót sem szólt, miközben leült a tűzhöz közel, karját szorosan összefűzve a hasán. Ruháján ismerős színezetű sötét foltokat láttam.

– Eamond…? – kezdtem, de elhallgattam, amikor Juhlina szigorú, figyelmeztető pillantást vetett rám. Ayin még jobban leszegte a fejét, és továbbra sem szólalt meg. A történetet valamikor máskor kell majd megismernem, de abban biztos voltam, hogy nem fog tetszeni.

– Egy városiakból álló csoporttal utazott, akik elmenekültek Couravel-ből – mondta Juhlina. – Éppen egy hadjáratozó mocskokból álló banda ütött rajtuk, akik a Nagybecsű Királynő üzenetét vitték. Kettőnk esetében kicsivel többet kaptak, mint amire számítottak. Egyet életben hagytunk, egy segítőkész fickót, aki sok érdekeset mesélt. – Megnyugtatott a tudat, hogy felém fordított pillantásában nem lakozott önelégültség. Legalábbis nem sok. – Például valami elfogott áruló írnokról meg ilyesmiről.

Talán mégsem ismerem olyan jól a gondolkodását – gondoltam. Olyan biztos voltam benne, hogy Evadine minden erejét a felkutatásomra fordítja, és csakis egyetlen magyarázatot találtam arra, miért északnak indult ehelyett. Látomása volt.

– Láttad a seregét?

– Tegnap – bólintott Juhlina. – Visszafelé tartottunk Couravelbe. Nem tudtam biztosan, mihez is kezdünk, ha egyszer odaérünk, de… – vállat vont – …mindenesetre így tettünk. Későre járt, de valami perpatvar hangjait hallottuk a keleti kapunál, és még éppen időben érkeztünk, hogy lássuk, amint ti ellovagoltok az éjszakába. Az üldözésetekre induló rhianveli lovasok csaknem elfogtak minket, de elmenekültünk. Reggelre a sereg nekivágott az északi útnak.

– És hogyan találtatok ránk? – firtatta Tiler gyanakvón.

– Úgy, hogy mi is éppen itt táboroztunk, amikor annak idején felderítettük a fővároshoz vezető utakat. – Juhlina felvett egy gallyat a földről, és hozzá vágta. – Egyébként sem olyan nehéz lenyomozni téged, ostoba!

– Tehát mégsem csábítottak el a tengerentúli csodák? – kérdeztem.

Az Özvegy egy vállrándítással elfordította a fejét.

– Félúton jártam a part felé, amkor rájöttem, hogy koránt sincs elég pénzem a hajóra.

Ez szemenszedett hazugság volt, hiszen a kompánia legtakarékosabb tagjának ismertem meg őt. Mindenesetre nem ez volt a legmegfelelőbb alkalom, hogy akadékoskodjak.

– Tehát – tűnődött Wilhum, és beletúrt a hajába – észak felé nem mehetünk.

– Utol kell érnünk Leannor seregét – mondtam. – Lohrent herceggel szövetkezve legalább lehet némi esélye. Az én segítségemmel még több. – A figyelő szempárok felé fordulva megkerestem Quintrellét. – Ha volnál szíves megosztani velünk a véleményedet, dalnok uram…

– A véleményemet, nagyúr? – kérdezte döbbent értetlenséggel.

– Ne nevezz így, és kérlek, ne is tettess tovább! Az egyetlen útvonal Cordwainben a Shavine-lápon keresztül vezet. A kérdés az, hogy nagy valószínűség szerint melyik irányba fog ugrani a hercegnéd.

Megőrizte kifejezéstelen arcát, csak a szeme szűkült össze kissé.

– Nem beszélhetek a hercegné nevében. Gondolom, te mindenkinél jobban tudod, hogy mindig mindenben a maga útját járja.

Pontosan tudtam ezt, ahogyan azt is, hogy Lorine kiszámíthatóan a saját érdekében fog cselekedni. Korábban is szövetkezett már Evadine-nel, ezért Leannor szemében gyanússá válik. Továbbá Lorine jellemzően gyakorlatias nézeteket vall majd az esélyekről ebben a nagy játszmában, és úgy fogja ítélni, Evadine a legvalószínűbb győztes. Meg kell győznöm tehát, hogy a győzelem ára túl magas – határoztam el magam.

– Aludjátok ki magatokat ma éjjel! – mondtam a tábornak. – Ha holnap reggel még itt vagytok, elindulunk a Shavine-láp felé. Ha nem, fogadjátok köszönetemet, és sebesen vegyétek távoli országok felé az irányt. A Mártírnak, akit olyan vakon követtünk, már esze ágában sincs megbocsátani.

Tizennyolcadik fejezet

Mind maradtak, ami őszintén meglepett. A valamikori zsiványok, fanatikusok, parasztok és kegyvesztett nemesurak kollektívája úgy határozott, hogy háborút fog vívni az ellen, akit nem is olyan régen még Feltámadt Mártírnak hittek. Az előző éjszakán eltöltöttem némi időt a tűz mellett azzal, hogy elmeséltem, amit Evadine valódi természetéről tudtam, amihez részletes leírást adtam napjaimról a caerithek között. Hogy elhitték-e, nem tudom megmondani. De ahogyan Lilatnak is, nekik is tartoztam az igazsággal. Ezért hát, hiába fájt nagyon, kipréseltem magamból egy vallomást arról, mi zajlott köztem és Evadine között. Ez pedig óhatatlanul is új felismeréshez vezetett, amit csak Juhlina mert kimondani, és azt is csak akkor, amikor másnap reggel útra keltünk.

– És fiúban vagy lányban reménykedsz? – kérdezte, miközben mellettem lovagolt. Arcán láttam némi incselkedést meg némi ítélkezést, habár nem volt benne rosszindulat. Azonban a lelki szemeim előtt még ott lebegett Lilát megkínzott, élettelen arca, így nem tudtam beszállni a léha évődésbe.

– Nem kell, hogy még te is emlékeztess rá, mekkora ostobaságot csináltam – mondtam neki. – Hidd el, magam is jól tudom.

– Végeznie kell veled. Feltételezem, ezt is tudod. A hamisságának az élő bizonyítéka vagy. Nemcsak, hogy nem Mártír, akár feltámadt, akár nem, de a gyermek a hasában nem a Szerafilok áldása. Meglep, hogy eddig nem sújtott le ránk minden haderejével.

– Több is vezérli, mint a leleplezéstől való félelem.

– A látomásokra gondolsz? – Juhlina megvetően felmordult. Úgy tűnt, a tábortűznél előadott vallomásom nem győzte meg teljesen. – Biztos az is csak színjáték.

– Túl sokszor láttam őt megjósolni, hogy mi következik, és túl nagy pontossággal. Nem lehet ámítás. A látomásai valóságosak, de nem a Szerafiloktól kapja őket.

– Csak óvatosan! – fészkelődött a nyeregben. – Kezdesz úgy beszélni, mint egy fickó, akit szentélyről szentélyre követtem. Aztán persze rájöttem, hogy őrültebb és gonoszabb, mint egy veszett menyét.

Hátranéztem rövid menetoszlopunkra. Ayin leghátul lovagolt, az egyik váltólovon, amit Tiler egy pórul járt gazdától lopott. Az állandó derű, amit oly jól ismertem, most kerülte a lányt. A szeme a távolba révedt, az arcvonásai zordak voltak.

– Mondott valamit? – kérdeztem Juhlinát. – Eamondról vagy bárki másról?

– Szinte egy szót sem, amióta rátaláltam. Szörnyen felzaklatta, amikor rákérdeztem, zokogott, meg ilyenek. Megdöbbentem, hiszen ez sohasem volt jellemző rá. Azért még mindig tudja, hogyan kell használni azt a kést.

Előrevetettem a tekintetemet, mert újra feltámadt bennem a bűntudat.

– Sohasem lett volna szabad beküldenem őket a városba. Alig többek még, mint gyermekek, én meg azt kértem tőlük, hogy játsszanak kémet.

– Ayin már nem gyermek – ellenkezett az Özvegy. – Akármennyire is annak látszik. És te hoztál egy döntést, ahogyan mindannyian. Sokat meneteltünk egy hamis Mártír lobogója alatt, és királynővé koronáztuk. Szóval most rajtunk áll, hogy ledöntsük a trónról. – Tétovázott, és az arca megfeszült, mert olyasmit készült mondani, amit nem szívesen hallanék. – És tudod, mit jelenthet ez. Neki és a gyermeknek, akit a szíve alatt hord.

Persze hogy tudom! Nem mondtam ki hangosan az éles replikát, inkább összeszorítottam a számat, és könnyű ügetésre ösztökéltem Feketelábat.

– Felderítem a következő egy mérföldet – mondtam anélkül, hogy megfordultam volna. – Egyedül.

♦

Jó messzire elkerültük Couravel déli falait, mert tartottunk attól, hogy összefutunk néhány, Evadine által hátrahagyott csapattal. Az utunkon ellenséggel nem találkoztunk, másokkal azonban igen. Mire délre járt az idő, már több mint ezer sáros, terhet cipelő ember haladt el mellettünk vissza a város irányába, amelyet néhány hete még az otthonuknak nevezhettek. A legtöbben nagy ívben kikerültek minket, nem tudván, melyik oldalhoz tartozunk, és mert megijedtek a fegyvereinktől. Néhányan azonban vakmerőbbnek bizonyultak. Ezek az elszegényedett, kiéhezett városlakók általában kevés vagy semmilyen értéktárgyat sem vittek, és nem maradt más választásuk, mint hogy visszatérnek az egyetlen otthonba, amelyet valaha ismertek.

– Te! – kiáltott fel egy öregember, és csontos karját egyenesen felém nyújtotta. – Te vagy az írnok. Megismerem az arcodat, te kurafi!

Semmit sem szóltam, csak továbbösztökéltem Feketelábat, aztán felemeltem a kezem, hogy megállítsam Tilert, amikor a kiabáló koldus felé fordította a lovát.

– Nézz ránk! – folytatta az öreg, és nem voltam képes ellenállni a parancsának. Szélesre tárt karral állt ott, és a görnyedt, megfáradt emberekre mutatott körös-körül. Egy hétévesforma kisfiú kapaszkodott a vénember nadrágjába, és kerek, ártatlan szemmel nézett fel rám/ Unoka talán? Vagy – a Mártírok óvják – a tűz árvája lehet? Ez az aggastyán az egyetlen megmaradt rokona. – Nézd meg, mit tettetek velünk! – dühöngött a kisfiú koros gyámja. – Te és a te ribanc Mártírod! Nézd meg, mit tettetek!

Megállhattam volna, megpróbálhattam volna kifejezni a bűnbánatomat, ha sikerül kipréselni a szavakat a torkomból. Talán a készleteinkből is adhattunk volna nekik. De az ellátmányunk így is igen gyér volt, és ki kellett tartania a lápig. Aztán meg már nem is láttam hasznát a szavaknak. A szavak juttattak ide minket. Az én firkálmányaim és Evadine prédikációi, a szavak, amelyekből lángok és koldusbotra jutott tízezrek születtek. Ezért hát nem álltam meg. Csak lovagoltam tovább, míg a vénember kiáltozása el nem halt. Az út hátralévő részében az arcomba húztam a köpönyegem csuklyáját, ahányszor csak közemberek jöttek szembe.

♦

Tíz napra rá elértük a Shavine-erdőség keleti peremét. A széles lombsátor alatt végre enyhet nyújtó, hűvös levegő fogadott. A vidék még Couraveltől messze is tele volt a lakóhelyükről menekülőkkel. A legtöbben dél felé tartottak. Tiler óvatos kérdéseire elmesélték, miféle sötét tetteket követett el a Nagybecsű Sereg úton az Algathinet-sereggel való összecsapás felé.

– Az egyik szerencsétlen túl lassan esküdött hűséget a királynőnek – mesélte tovább Tiler. – Ezért fellógatták. Sok embernek csíkos volt a háta a korbácstól, főként, mert visszabeszéltek, de néhánynak azért, mert nem tudták felmondani a szentírást. Aztán ott vannak a királynő adói. Úgy mesélik, Alberistől a cordwaini határig begyűjtötték minden csirkét, kecskét, tehenet és lovat, hogy a királynő seregét élelmezzék, az összes pénzzel együtt, amit sikerült kipréselni útközben a falvak lakóiból. Azt hittük, Alundiában rossz az élet, de ez most itt egész más tészta.

Meglehetősen jól ismertem az erdősávot, hiszen Deckin bandája előszeretettel látogatta a nyári hónapokban, amikor az Alberis és a láp közötti kereskedőforgalmat pezsgőnek mondhatták. Az akkor használatban lévő régi, kanyargós ösvények csaknem eltűntek mostanra, mivel nem használták őket, de még járhatónak bizonyultak. A legelvadultabb útvonalakon vezettem a csapatot, mert úgy okoskodtam, hogy hiába a lassú haladás, mégis ezeken lesz a legkevesebb járőr. Amikor Wilhum és Juhlina a tiltakozásukat fejezték ki a látszólag szeszélyes útvonal miatt, Tiler maró gúnnyal felnevetett.

– Most zsiványok vagyunk – mondta nekik. – A mi fajtánk pedig nem közlekedik egyenes vonalban. Az öregem mindig azt mondta: „Az az ember, aki egyenesen halad a Shavine-erdőben, a saját akasztására igyekszik.”

Óvatosságom ellenére egy nap sem kellett hozzá, és rájöttem, hogy követnek. A jelek alig észrevehetők voltak, és könnyen elvéthették azok, akik nem ezek között a fák között nevelkedtek; a madárdal időről időre elhallgatott, egy facsemete megrezdült, pedig szél sem fújt, enyhe emberi verejtékszag szállt a levegőben. Tiler is érezte, és sötét, feszült hangulatban vonta össze a szemöldökét, miközben leakasztotta számszeríját a nyergéről.

– Hagyd csak – mondtam neki. – Barátkozni jöttünk, ne feledd! Egyébként is csak szemmel tartanak.

– Egyelőre – felelte, de visszakötötte a számszeríjat. – Amikor legutoljára itt jártam, ez a sáv a Yollandoké volt. Mocskos egy társaság.

Nem ismertem a nevet.

– Yollandok?

– Nyugat-alberisi klán. Deckin bukása után jöttek be.

– Shilvának fizetnek sarcot?

– Ez itt a láp, kapitány. Mindenki Shilvának fizet.

– Akkor van bennünk valami közös.

A figyelmes Yollandok további két napig nem mutatkoztak, de addigra már behatoltunk a mélyebb erdőségbe. Az éj leszálltakor körülbelül tucatnyi rongyos gazfickó jelent meg az őrszemek előtt, és úti vámot követeltek a biztonságos áthaladásért cserébe. Lesoványodott arcukat, rosszul összefoldozott ruházatukat és figyelemre nem méltó fegyverzetüket elnézve ez a próbálkozás inkább koldulásnak, mint tolvajlásnak tűnt.

– Gyér a bevétel mostanság? – kérdeztem a legmagasabbat, feltételezésem szerint a vezetőjüket. Kiderült, hogy rosszul ítéltem, mert a fickó válasz helyett tanácstalan ellenségességgel, vicsorogva hadonászott rozsdás bökőjével. A mellette álló köpcösebb, sokkal fiatalabb férfi válaszolt helyette.

– Az új királynő túlságosan kedveli a korbácsot és a hurkot, azt meg kell hagyni – mondta, és hangosan szívott egyet az orrán. – Amikor jobban megnéztem magamnak, inkább fiúnak, mint férfinak láttam, alig több mint tizenöt évesnek, habár az ábrázata a született zsiványok durvaságát és sebhelyeit hordozta. – Neki köszönhetően Troff bácsi egy szentély csúcsáról himbálózik, néhány mérföldre északra. Az unokatestvéreimmel együtt. – Ravasz pillantással méregetett, és az arcomat tovább vizslatta, mint a kardomat. – Te az vagy, akinek gondollak?

– Kinek gondolsz?

Meghunyászkodott kissé a tekintetemtől, és a szemét lesütve azt motyogta:

– Annak, akit írnoknak hívnak. Aki Deckin fia, úgy hírlik.

– Rosszul hírlik. De annyi igaz, hogy írnoknak neveznek. Nesze. – Kiürítettem az erszényem tartalmának a felét, és átadtam neki. – Ne mondják, hogy nem fizetek, amikor eljön az ideje. Most pedig kopj le!

– Ellene fordultál, nem igaz? – erősködött a fiú. – Legalábbis ezt a hírt susogja a szellő. Megküzdesz vele, nem igaz?

Végignéztem a legény bandáján: a legtöbben alig voltak idősebbek nála, néhányan talán még fiatalabbak is. Rájöttem, hogy ez egy valaha rettegett klán maradványa, akiket eltiport a Nagybecsű Királynő haragja. Én tudtam a legjobban, hogy a sérelmet dédelgető zsiványok még bármikor jól jöhetnek.

– Így van – feleltem.

A fiú összenézett a társaival, és azok helybenhagyólag bólintottak neki. Nyelt egyet, és kihúzta magát, aztán összeszedte a bátorságát, hogy a szemembe nézzen.

– Mi is jöhetünk?

– Troff bácsit meg kell bosszulni, mi?

– Piszkos vén csavargó volt. Ezt tőle kaptam. – A fiatal zsivány megérintette az állán díszelgő sebhelyet. – De a vérem volt. A Yollandok a vérért mindig vérrel fizetnek.

Felhúztam az egyik szemöldökömet Tiler felé, aki megrántotta a vállát.

– Nincsenek lovaik.

– Az erdőben nem sokat számít. – Visszafordultam a bosszúszomjas ifjúhoz. – Ismered az utat innen Ambriside-ig?

Bólintott.

– Jó, akkor kereshetsz nekünk egy ösvényt, amin nem találkozunk össze más vámolókkal. Sikerülni fog?

Újabb bólintás.

– Hogy hívnak?

– Palkónak, uram. – Megpróbált szalutálni, a bütykeit a homlokához nyomva olyan mozdulattal, amely láthatólag nem szokatlan volt számára. A zsiványéletbe beleszületetteknek nem tanítják meg a paraszti szokásokat.

– Elég lesz a kapitány. – Odavetettem neki az erszényt a maradék shekekkel. – Az első zsoldotok a Szabad Kompánia tagjaiként. Oszd szét, aztán gyertek enni.

– Szabad Kompánia? – kérdezte Tiler, amikor visszafelé tartottunk a tűzhöz.

– Jól hangzik, nem?

– A Szabad Sereg jobban. Valahogy nekem hatásosabb.

– Sereg, mi? – Elfojtottam egy keserű kacajt. – Majd az Ambriside utáni névsorolvasásnál meglátjuk.

♦

Lorine-tól nem számítottam szívélyes fogadtatásra. Találkozónk legvalószínűbb kimenetele egyfajta fagyos elutasítás lehetett. Ám egyszerre éreztem felindultságot és szégyent, amiért a hercegné leginkább szánakozott.

– Alwyn, te istenverte hülye! – nézett rám kétségbeesetten és ítélkezőn, mint egy szülő a gyermekére, aki egyre csak elkeseríti, mert semmiből sem tanul. – Már hónapokkal ezelőtt a kezedbe adtam a megoldás kulcsát.

– Nem voltam rá képes. – Erősen küzdöttem, hogy ne sunyjam le a szemem vagy csoszogjak a lábammal. – Akkor még nem.

Láttam rajta, hogy visszafojtja a választ, és inkább könnyed sóhajjal keresztbe teszi a karját. Végignézett a találkozó helyszínéül választott mohos romokon. A fiatal Falko és rokonai tartották magukat a megállapodáshoz, és csendes, zavartalan útvonalon vezettek minket egészen Ambriside alá. Úgy döntöttem, nem kockáztatom meg azt, hogy egyszerűen bekopogok a kapun. Ezek a bizonytalan idők nem kedveztek az efféle merészségnek. Ehelyett paraszti gúnyát adtam Tilerre, hogy vigyen titkos üzenetet Dervan kapitánynak. Lorine legmegbízhatóbb katonájaként a szememben ő volt a legalkalmasabb arra, hogy felkeltse a hercegné figyelmét. Három napot kellett várnunk a válaszra, mire a Kiválasztott Sereg egyik lovasa megjelent egy szűkszavú üzenettel, hogy menjek egyedül egy helyre, amelyet mind Lorine, mind én jól ismertünk.

– Azt hittem, már beköltözött egy másik banda – folytatta Lorine, és a szeme végigjárta az ősi köveket. – Mindig kényelmes búvóhelyet nyújtott.

– Úgy hiszik, kísértetek járják – magyaráztam. Falko mesélte, amikor megkaptuk a hercegné üzenetét. – Úgy beszélik, Deckin szelleme mindenfelé kóborol a Shavine-erdőben, de sehol sem jár olyan sokat, mint itt.

– Szellem. – Lorine lágy és bánatos kacajt hallatott. – Azt gondolná az ember, lesz olyan gáláns, és engem is meglátogat egyszer-egyszer.

– Büszke lenne rád, ha látna.

Lorine halovány mosollyal fordult vissza felém.

– Hízeleghetsz, ahogy akarsz, Alwyn, de nem kisebbítheted a tényt, hogy mennyire elcseszted. – A szemében dühös villogással elindult felém, és az ujjával a mellkasomra bökött. – Meg kellett volna ölnöd azt az eszelős ribancot a méreggel, amit odaadtam neked. Vagy nem volt elég világos?

– Te képes lettél volna megölni Deckint?

Erre megtorpant, és a zekémbe belenyomódó ujja megállt félúton. Egy pillanatra azt hittem, talán megpofoz, de csak villogtatta a szemét, aztán leeresztette a karját.

– Felteszem, isteni fogantatású gyermeke a tiéd. Vagy végigkúrta az egész Szövetségi Sereget?

Visszafojtottam trágár válaszaim kitörni készülő viharát. Semmire nem mennék vele, ha még jobban magamra haragítanám. Egyébként is, tekintve, hogy milyen vak voltam, helyénvalónak éreztem némi fenyítést.

– Igen, a gyermek az enyém, és meg akarom tartani.

– Egyik bolondság a másik után – dobta a levegőbe a kezét Lorine, és körbe-körbe járkált a romok között. – Ezzel jöttél hozzám?

– Azzal a reménnyel jöttem hozzád, hogy te is látod, milyen veszélyt jelent Evadine.

Lorine leforrázott a kacajával.

– Úgy hiszem, már sokkal előtted láttam.

– Úgy értem, a valódi veszélyt. Te egy tébolyult zsarnokot látsz benne, de ő több ennél. A hatalma a legsötétebb forrásból származik. Ha elfoglalja ezt a birodalmat, egyetlen lélek sem lesz biztonságban a vihartól, amit ránk szabadít. Egyetlen paraszt, lovag, hercegné vagy gyermekkorú kisherceg sem.

Az arca megfeszült, a döfés betalált. Sok mindent elviselt volna, de azt nem, hogy a gyermekét bármi fenyegesse.

– És honnan tudod te ezt? – kérdezte, és a harag jórészt kiveszett a hangjából.

– Sokfelé utaztam, és sok mindent láttam, mint már mondtam neked. – Tétováztam. Mivel Lorine mindenben olyan gyakorlatiasnak számított, sohasem foglalkozott az éteri, misztikus világgal. – A caerithek között vannak… hatalommal bíró emberek és helyek. Olyan helyek, ahol látszik a múlt…

– Úgy, tehát látomásod volt, mi? – Az arckifejezése, amelybe némi derültség mellett jelentős undor keveredett, egyértelművé tette, hogy az időmet vesztegetem. – Bocsáss meg. Egy pillanatra azt hittem, valódi bizonyítékkal fogsz szolgálni. Nem is sejtettem, hogy egy csomó vadembertől nyertél bepillantást a túlvilág ügyeibe. Először nem itattak meg valamivel? Nem szippantottál valami titokzatos port?

– Nem vademberek. – Összeszorítottam a fogam, hogy elfojtsam a dühömet. – Ősi tudást és szokásokat ápoló nép, és velünk ellentétben bölcsek is. Emlékeznek arra, amit mi már elfelejtettünk. Amit mutattak, mind valóság volt. Olyan valóságos, mint ahogy te meg én most itt állunk…

– Nem számít, Alwyn! – Izzó tekintettel pördült felém. – Nem foglalkozhatom látomásokkal, akár valóságosak, akár nem! Úgy kell rakosgatnom a kártyákat, ahogyan sorban jönnek, a fiam kedvéért. Minden alattvalóm kedvéért, akik védelmet várnak tőlem. – Elhallgatott, és hosszan beszívta a levegőt, hogy megnyugodjon. – Sajnálom, de nem állsz nyerésre. Én szeretem távol tartani a harcoktól a katonáimat, ameddig csak tudom, de már megkaptam a felszólítást mind a Nagybecsű Királynőtől, mind a régenshercegnőtől. – Mosolyt erőltetett magára, amelyben bánat, de egyben némi együttérzés is rejlett. – Igazad volt. Mielőtt ennek az évnek vége, Evadine Courlain lesz Albermaine vitathatatlan királynője.

Visszajött mellém, és megfogta a kezemet.

– Ha hinnék abban, hogy hallgatsz rám, könyörögnék neked, hogy menekülj. Hogy keress magadnak egy kikötőt és egy gyors hajót. Hogy ne is térj vissza, habár fáj belegondolnom, hogy sohasem látom viszont az ostoba képedet. De úgysem mennél, nem igaz? – Közelebb jött, és fejét a mellkasomra fektette. – Egyébként a válaszom: nem – mondta rekedtebb hangon. Hátralépett, és könnybe lábadt szemét felemelve megkereste a tekintetemet. – Sohasem lettem volna képes megölni Deckint, akármennyire is mélyre merült az őrületbe.

A lovaglókabátja övéhez nyúlt, és leakasztott róla egy vaskos erszényt.

– A hadi kincstáradba – mondta, miközben átnyújtotta nekem az erszényt. Kinyitottam, és csak pislogtam a sárga fényű csillogásba. További kutakodásomra kiderült, hogy tucatnyi aranyfontot tartalmaz: nagyobb vagyont, mint amennyit valaha is a kezemben tartottam. – Kifizettettem néhány tartozást – tette hozzá, és a tenyerével kitörölte a szeméből a könnyeket.

– Köszönetem, hercegné – feleltem, és szorosan összehúztam az erszény száját.

– Miért? Sohasem kaptál tőlem semmit. Ez a találkozó igazából sohasem történt meg.

– Akkor is – hajoltam meg hivatalos mozdulattal. – Köszönöm.

Bólintott, és egy pillanatra minden póz kiveszett belőle, az arca összegyűrődött, az orcája kipirult, és a szeme újra megtelt könnyekkel. Ám a gyengeség csak egy pillanatra villant fel, és azonnal semmivé lett. Búcsúszavai pergők lettek, akárcsak a léptei, miközben távolodott.

– Nincs több mérgem számodra. Úgyhogy ha élve fog el, magadnak kell megoldanod a dolgot.

Tizenkilencedik fejezet

A Shavine-láp és Cordwain közötti határvidéket sokféle néven ismerték. A Karcfölde számított a legismertebbnek, de hallottam már Szirtfölde, Nyesetfölde, Sebfölde néven is utalni rá. Mind találó elnevezései voltak ennek a mély szakadékokkal, széles vízmosásokkal és meredek bércekkel sűrűn árkolt útvesztőnek, amelyet törpefenyők és vad, áthatolhatatlan bozótsövény sűrű szövedéke nőtt be. Távolról már láttam a Karcföldét, de még sohasem keltem át rajta. Mindössze egynapi vándorlás után tökéletesen egyetértettem a leírással, amit egyszer Deckin-től hallottam: „Nem jártam még olyan helyen, amin ennyire kurvára nyűgös lenne átkelni. Zsiványbandáknak és hadseregeknek egyaránt temető.”

Sihlda történelemleckéiből megtanultam, hogy ezen a vidéken már számos katonai hadjárat fulladt zűrzavarba és káoszba. Az Algathinet-dinasztia előtti messzi múltban a shavine-i hadurak egymás után próbálták elfoglalni Cordwaint gazdag kikötőivel és zöldellő szántóival együtt, de a terep, és nem a hadi vereségek voltak azok, amelyek rendre meghiúsították a törekvéseiket. Egy hadsereg, amely ilyen terepen kíván átkelni, fájdalmas cammogásra kényszerül. Most már azt is értettem, miért maradt Cordwain független hercegség a kapzsi déli szomszédja dacára.

Karcfölde a Shavine-láp északi végétől csaknem nyolcvan mérföldön át húzódott nyugati és keleti irányban, és különös, zavaros szépségét csupán a Durrine folyó kígyózó medre szakította meg. Ez a folyó már önmagában is ominózus akadályt képezett, ugyanis a mély és gyors folyású vízi útvonalon csupán kevés természetes átkelőhely kínálkozott: ahol a kövek folyamatosan habzó torokká szűkítették a hömpölygését.

– Csempészek útja ez, kapitány – magyarázta a fiatal Falko, aki ígérete szerint éppen a legelszigeteltebb átkelőhelyhez vezetett. Először nem láttam, hogyan lehetne átjutni az északi partra, mert csak kiálló sziklákkal megszakított, kavargó zúgókat láttam. – Relko kuzinom egyik kedvence.

– Tehát te már átkeltél itt? – kérdezte tőle Wilhum.

– Nem igazán, uram. De már láttam, hogyan csinálják. – Falko kivillantotta görbe fogait, amit bátorító mosolyként értelmeztem. – Biztonságosabb, mint amilyennek kinéz. Kövek vannak a víz alatt, amelyeken jól meg lehet vetni a lábat, nemcsak embernek, hanem lónak is. Nem lenne haszna olyan csempészösvénynek, ahol a málhás ló nem tud átkelni.

– Jól meg lehet vetni a lábat, mi? – Wilhum egyre mélyülő homlokráncolással tanulmányozta a nyüzsgő vizet. – Azt hiszem, először megnézem, neked hogy megy, ifjú barátom. Már ha nem bánod.

Falko bólintott, és a remegés minden látható jele nélkül vágott neki az útnak, majd csak gázolt a jó harminc lépés széles, halálosnak tűnő szakaszon. Hallottam, ahogy Tiler és a többi felderítő az orra alatt sugdolózva fogadásokat köt, hogy a víz elsodorja-e a fiút, de a legény lába sehol sem merült mélyebbre a térdénél. Amikor csobogva kilábalt a folyóból, megmászta a túlsó partot, majd eltűnt a sűrű növényzetben. Arra számítottam, hogy hamarosan előbukkan, és jelez, hogy tiszta a levegő, de nem tette.

– Lehet, hogy végül elege lett a katonaéletből – vélte Wilhum.

Falko rokonaira pillantottam, akik egyre izgatottabban dörmögtek maguk között. Ha kisfiús kinézetű klánfőnökük valóban azt tervezte, hogy elhagyja a csapatunkat, nem osztotta meg velük a dolgot. Mellesleg a néhány hét, amit eltöltöttem Falko társaságában, meggyőzött róla, hogy elkötelezte magát a bosszú mellett.

– Nem hiszem – feleltem, aztán megfordulva odaintettem Tilert. – Hozd a számszeríjadat.

– Jobb, ha én megyek – ellenkezett Wilhum, és az utamba állt, amikor elindultam a folyó felé. – Nem tudhatjuk, mi vár odaát. Nem kockáztathatjuk vitéz kapitányunkat.

– Most már minden nap kockázat. – Próbáltam elmenni mellette, de nem engedett.

– Ez a csürhe téged követ – mondta lehalkítva a hangját, és fejével a kicsiny hadsereg felé intett. – Nem engem. Ha én elesem, az nem számít.

– Igaza van, kapitány – helyeselt Tiler, és Wilhum mellé lépett. Látva az arcukon a szilárd elhatározást, felsóhajtottam.

– Jól van. De térjetek vissza ide azonnal, ha valami vészt szimatoltok! Találunk majd másik utat.

Magam mellé szólítottam Juhlinát és még tucatnyi másikat, ahogy Wilhum és Tiler a túlpart felé tartott. Megtorpantak a fák vonalánál, Wilhum kivonta a kardját, Tiler felhúzta a számszeríját, aztán beosontak a zöld fal árnyai közé. Sokáig semmit sem láttam vagy hallottam, és már kételkedni kezdtem, bölcs dolog-e rohamsebességgel átvezetni az egész kompániát. Aztán megütötte a fülemet a csengő acél távoli, de jól ismert visszhangja.

Szitkozódva begázoltam a folyóba, és Juhlina meg a többiek követtek. Az okosabb megoldás az lett volna, ha visszafordulunk és eltűnünk az erdőben, hiszen könnyedén szemközt találhattuk magunkat Evadine seregének egész századra való katonájával. Mégsem tétováztam: egyszerűen elképzelhetetlen volt, hogy a sorsukra hagyjuk Wilhumékat. Futva átkeltem az áramló gázlón, habár sajgó csípőm miatt egyszer-kétszer megrándult az arcom, aztán sietve felkapaszkodtam a partra. A kardcsörgés egyre hangosabb és erőszakosabb lett, és magam is fegyvert rántottam, majd berontottam a bokrok közé anélkül, hogy megvártam volna a bajtársaimat.

Először Tilert pillantottam meg, aki idegesen rángatózva tétovázott, és számszeríját félig felemelve tartotta. Falko mellette guggolt, és első pillantásra sértetlennek láttam, habár szorosan fogta hosszú tőrét. Valamivel messzebb két alak küzdött örvénylő kardpárbajban. Pengéik látszólag folyékony kegyetlenséggel villogtak, ami a lovagi osztály sajátja. A viadal bozótos terepen zajlott, amelyet a Karcföldére oly nagyon jellemző meredek gránitszirtek szegélyeztek. A sziklák tetején húszegynéhány alakot láttam. Sötét sziluettjüket csak a kiugró kardmarkolatok és lándzsahegyek törték meg. Néhányan íjat fogtak, de egy ideg sem volt kifeszítve.

– Meghagyta nekünk, hogy maradjunk ki belőle, kapitány – szólt Tiler bosszús arccal. – Azt mondta, magánügy.

Kiáltás vonta vissza a figyelmemet a két viaskodóra, és azt láttam, hogy Wilhum félreugrik egy döfés elől, így jól megfigyelhettem az ellenfelét. Legutóbbi találkozásunk óta Desmena Lehville már elveszítette valahol a kék mázas páncélját. A Trónkövetelő korábbi követe most tartós, ám némileg rongyos bőr- és pamutgúnyát viselt. Kontyos szőke haja megnőtt, és most szoros varkocsba kötve, ostorként csapkodott, ahogy a nő halálos táncátjárta Wilhummal szemben. Arcának bája, amit legutóbbi találkozásunkkor megfigyeltem rajta, mostanra szintúgy semmivé lett: a megvetéssel keveredő gyűlölet vicsorgása visszataszítóvá tette a vonásait. Wilhum jóképű ábrázatát ugyanúgy elsötétítette a saját dühe, és a homlokán mély ráncok ültek, miközben vágások viharát hárította, és egy Desmena rekeszizma felé irányuló döféssel válaszolt. Amaz kivédte a szúrásra irányuló pengét, és megpördült, sebes ívben lefelé nyesve a kardjával, amely a szögénél fogva le kellett volna hogy csapja Wilhum fejét a nyakáról. A férfi lebukott, pedig alig volt helye, és közben elveszített néhány hajszálat a feje búbjáról.

– Abbahagyni! – kiáltottam, és öles léptekkel feléjük indultam. Ahogyan az már csak lenni szokott a csatározás hevében, nem hallottak engem, vagy talán nem törődtek velem.

Wilhum félreütötte Desmena következő, lábra irányuló nyesését, és előrevetődött, megpróbálva a vállát a nő mellkasába fúrni és leteríteni. Desmena azonban készen várta, és félrefordulva foglyul ejtette Wilhum kardforgató karját a sajátja alatt, majd belefejelt a férfi orrába. Wilhum lerázta magáról a fájdalmat, és válaszképpen állon verte Desmenát, elég erővel ahhoz, hogy a nő eleressze a karját. A lehetőséget kihasználva Wilhum kirúgta alóla a lábát, és kegyelemdöfésre emelte a kardját.

– Elég! – Acél csengett, ahogy Wilhum leszálló pengéje az enyémmel találkozott. Felém pördült, és arca egy haragjába vesző ember arca volt: a szeme vadul villogott, és vér ömlött az orrából.

– Végezd be! – zihálta Desmena, és csillapítatlan gyűlölettel nézett fel Wilhumra a földről. – Te kibaszott, gyáva féreg!

Wilhum, aki alig várta, hogy engedelmeskedhessen a kérésnek, ismét felemelte a kardját, de dühében felkiáltott, amikor megragadtam az alkarját.

– Azt mondtam, elég! – löktem hátra. Megfeszült, még mindig gyilkolásra készen, és talán ellenem fordította volna a haragját, ha a megfeszített íjak baljós nyikorgása nem vonja a pillantásunkat az odafent várakozó alakok felé. Az íjászok kőrisfa íjakat fogtak, a cordwaini orvvadászok megszokott fegyverét, amelynek használatát hírhedten nehéz volt kitanulni, mivel kivételes erő kellett a vastag íjkar megfeszítéséhez. Az íjászok rezzenéstelen testtartásából leszűrtem, hogy mind mesterei a tudományuknak, és ezért nagyon valószínűtlen, hogy ilyen távolságból célt tévesztenének.

– Állj! – kiáltotta Desmena, és szuszogva feltápászkodott. Vészjósló pillantást vetett rám, aztán a fejét felemelve újabb parancsot harsogott. – Ez az ügy még nincsen elrendezve, és megmondtam nektek, hogy ne avatkozzatok közbe! – Visszafordult felém, és az arcomhoz emelte a kardját. – Tudom, milyen szolgálatot tettél az Igaz Királynak utolsó napjaiban, írnok, ezért szívesen megkímélnélek. De ez itt… – a kardja Wilhum felé lendült – …nem érdemel kegyelmet.

– Nem is kérek senkitől – köpte vissza Wilhum, ám dacos riposztja némileg komikusra sikerült az orrhangtól, amelyen előadta.

Mivel láttam, hogy újra lehajtják a fejüket, hogy egymásnak ugorjának, közéjük álltam, és leeresztve tartottam a kardomat.

– A számkivetett élete nehéz, nem igaz? – kérdeztem Desmenát a ceremoniális társalgás hangján, miközben hagytam, hogy a szemem végigvándoroljon rongyos öltözékén. – És te már régebb óta csinálod, mint én, hölgyem. Nem akarnál megpihenni kicsit?

– Majd pihenek, amikor ez a faszkalap halott – hörögte, és odébb csusszant, ezért kénytelen voltam ismét úgy helyezkedni, hogy közéjük álljak.

– Aligha egy grófnőhöz illő nyelvezet – jegyeztem meg. – Ha még mindig viseled a címedet.

A homloka összeráncolódott, és a szeme megállapodott rajtam.

– Mindent viselek, ami az Igaz Királyé volt. Mindnyájan esküt tettünk.

– És ez hogyan áll összhangban az esküddel? – Wilhum felé biccentettem. – A kicsinyes vérbosszú nem Magnis Lochlain útja volt, pedig úgy hiszem, a végnapjai előtt igen jól megismertem.

Desmena vonásai eltorzultak elfojtott gyászában, és a mohóság fénye csillogott a szemében.

– Te ott voltál – mondta. – Láttad meghalni.

– Így volt. És tudod, hogy én jegyeztem le a végakaratát. Sok mondanivalója volt még, részben rólad is. – Visszacsúsztattam a kardomat a hüvelyébe, és az övemen nyugtattam a kezemet. – Ha ráállsz a fegyverszünetre, mindent elmesélek Desmena bandája, a Trónkövetelő Hordájából megmaradt harmincfős csoport létrehozott egyfajta erődítést egy nagy, meredek oldalú sziklaszirten a folyótól északra. A helyet valójában inkább kisebb fennsíknak lehetett mondani, amelyről tiszta kilátás nyílt a feléje vezető útvonalakra, míg a sűrű fenyő és bozót takarása elrejtette a lázadók sáncerődjét a kíváncsi szemek elől. Vegyes összetételű csapat volt. A körénk gyűlők között láttam maroknyi kisnemest, akik parasztokkal harcoltak vállvetve. Volt néhány bérkatona is, akik már maguk mögött hagyták a zsoldoséletre szőtt terveiket. Jól tudtam, hogy Lochlain képes volt megváltoztatni az embereket, és az alantasabb személyiségeket magasabb, valós vagy elképzelt elhivatások felé irányítani. Azt is tudtam, hogy Desmena szeretetét elhunyt Igaz Királya iránt csak a Wilhum iránt érzett ellenszenve múlta felül.

Csak engem és Tilert eresztett be az erődbe. Egy pillanatra azt fontolgattam, hogy Ayin is velünk tarthatna, talán énekével feloldhatná a fagyos hangulatot. De a lány ugyanolyan nyomorultul hallgatott, mint máskor, és egyébként is kételkedtem benne, hogy vendéglátónk zenére fogékony hangulatban volna.

– Ravasz alkotmány – bókoltam Desmenának, amikor végigfuttattam a pillantásomat erődje fából ácsolt falain, amelyet gondosan úgy helyeztek el a sziklák és a fák között, hogy kintről alig látsszon.

– Vannak köztünk olyanok, akiknek a rejtőzködés a megélhetést jelenti – felelte, és feltételeztem, hogy a hosszúíjas orvvadászokra céloz. – És néhány képzett ács is.

– Milyen régóta vagytok itt?

Bosszúsan és türelmetlenül összevonta a szemöldökét. Nyilvánvalónak láttam, hogy a bájos asszony, akit a csata estéjén megismertem, mostanra megszűnt létezni. A meneküléssel töltött élet gyakran megkeményítette az embert: aki egyik napot a másik után folyamatos veszedelemben tölti, a legszükségesebb összetevőkre csupaszítja le a lelkét.

– Éppen elég régen, írnok – csattant fel. – És nem azért hoztalak ide, hogy a jóváhagyásodat kérjem vagy hogy tereferéljünk. Mesélnivalód van számomra, és most akarom hallani.

Néhány pálinkáshordó felé billentettem a fejemet.

– Ebben az esetben hadd kérjek némi frissítőt, mert ez a mese hosszú lesz.

Egyetlen kupica pálinkát engedélyezett, amikor belekezdtem a Trónkövetelő testamentumának előadásába. De ahogyan a mese folytatódott, további kupicákkal is kaptam, miközben a hallgatóságom elragadtatott és elképzelésem szerint elégedett csendben figyelt. Aki írnok, mesélő is, hiszen a lapra rótt szavaknak ugyanolyan könnyen követhetőknek kell lennie, mintha szóban adnák elő őket. Megfordult a fejemben, hogy megváltoztatok ezt-azt Lochlain történetében, kihagyok olyan részeket, amelyekből kitűnik, hogy esendő emberi lény, és nem az az önfeláldozó hős, akinek ezek a népek képzelték. De mégsem tettem. Amennyire hazugságfelismerő képességem meg tudta ítélni, Lochlain nem folyamadott álságossághoz, amikor előadta nekem a történetét, és feltárta előttem egyszerre fájdalmas és terhelő bizonyítékokkal teli emlékeit. Aljas gyilkosságokat követett el, amikor a keleti királyságokban fizetett kardként munkálkodott. Tolvaj és csaló volt. Háromszor házasodott, és minden egyes feleségét elhagyta, az egyik esetben még egy gyermeket is.

– A gyermek neve? – kérdezte Desmena. Ez volt első közbeszólása.

– Nem említette. Igazából nem hiszem, hogy tudta volna a nevét, mivel még a gyermek születésének éjszakáján meglépett.

A nő lesütötte a szemét. Későre járt, és a tűz fénye, amely mellett ültünk, rikító színekre festette zúzódásait és feldagadt állát.

– Ez nem az a férfi, akit én ismertem. – Nem hallottam vádaskodást a hangjában, csak komor lemondást.

– Mert a férfi, akit ismertél, nem ez a férfi volt – mondtam. – Ahogyan idősebb lett, annál jobban bántották korábbi gaztettei. „Olyan sok minden miatt szeretnék vezekelni, írnok – mondta nekem. – Amikor trónra kerültem, a gyermekemért akartam küldetni, ha egyáltalán fellelhettem volna. Hercegnőt csináltam volna belőle.” – Kiürítettem a kupámat, és újratöltésre odatartottam a tőrös embernek, aki a hordó mellett őrködött.

Elhallgattam és kortyoltam, élvezve, ahogyan az ital a nyelvemet csípi. Jó pálinka volt.

– Néha úgy gondolom – folytattam –, hogy a lázadása egyetlen nagy vezeklésként értelmezhető. Kísérlet volt arra, hogy jobb emberként hagyja el a világot. Elmesélte a történetet, amikor az egész elkezdődött, egy nyomorúságos, esős napon egy faluban a keleti rhianveli határnál. Lochlain egy apró zsoldoscsapattal együtt nyugatnak lovagolt, azt remélve, hogy kereshet egy kis pénzt a Rhianvel és Althiene közötti helyi határviszályban. A faluban talált egy öregembert, akit éppen halálra korbácsoltak, mert nem sikerült kifizetnie a sarcot a helyi nagyúrnak. Lochlain úgy mesélte, hogy a vénember kiáltásai késztették cselekvésre, mert nem a saját életéért könyörgött, hogy a családjáért. „És az a kövér nemesúr csak röhögött, írnok – mondta nekem végül. – Csak röhögött, és forgatta a korbácsot.” Lochlain végzett az urasággal és kiszabadította az öregembert, de már túl késő volt. Lochlain karjai között halt meg. Természetesen a nemesúr családja igazságot akart tenni. A vénember faluja azonban fellázadt, hogy támogassa a keletről jött hős harcost, és így esett az első lépés azon az úton, amely végül a Trónkövetelő Lázadásához vezetett.

Még két kupica pálinkát húztam le, mielőtt a történet nagy részét elmondtam, hozzátéve azt is, hogy Lochlain a vér jogán jelentette ki igényét a trónra. Észrevettem, hogy Desmena megpróbálja elrejteni afölött érzett meglepetését, hogy a követelésben volt egy morzsányi igazság. A továbbiakban leírtam, hogy az elégedetlenkedő parasztok Rhianvel-ből, Althiene-ből és később Alberisből mind a Trónkövetelő lobogója alá sereglettek, ami az első valamirevaló összecsapásokhoz vezetett az Algathinetekkel. A rá következő években az egyik évszakban sikert könyveltek el, míg a másikban kudarcot. A kemény teleken a hordája összezsugorodott, majd tavasszal felduzzadt.

– De a győzelem – folytattam, miközben letettem a kupicámat, mert tiszta elme kellett, ha el akartam mesélni a soron következő részt – mindig elkerülte, és rájött, ahhoz, hogy meghódítsa Albermaine-t, a jobb jövőt, amit ígért, a közembereken túl ki kell terjesztenie a nemesekre is. És itt jössz a képbe te, hölgyem, és a fivéred.

Desmena arca az érzelem apró rezdülését mutatta, de semmit sem szólt, én pedig folytattam.

– Lochlain mindkettőtökről ezt mondta: „Sohasem voltam megáldva kettejüknél hűségesebb segéddel. Az egyik csupa kedvesség és önfeláldozó adakozás, de csatában egy oroszlán bátorságával küzd. A másik a legélelmesebb lovag ügyességével és a legélesebb elmével harcol a szépség álarca mögé rejtőzve. És hittek benne, írnok. Hittek az ügyünk igazságosságában. Bárcsak száz hozzájuk hasonlóm lett volna, most az én parancsomra építenék a bitókat.” Elszomorította, amikor a fivéred elesett, mert érezte, hogy ez a veszteség megpecsételte az ő sorsát is. „Egy lovag nem a saját érdemei jogán él vagy hal, hanem azokén, akik hűséget fogadnak neki. Attól a naptól az Igaz Király Serege csupán vereséget ismert.”

Desmena állkapcsa megfeszült, és láttam, hogy a torka elszorul. Pislogva elkapta a tekintetét.

– Ez… – újra nagyot nyelt. – Ez pontosan őrá vall. – Nagy levegőt vett, és visszafordult felém. Habár könnyek csorogtak az orcáján, az arckifejezése kérlelhetetlenséggé keményedéit. – Elmesélte, hogyan halt meg a bátyám?

– Wilhumtól hallottam a történetet… – Éles, rekedt kacaj szakított félbe. Desmena előredőlt, és rám sziszegett:

– A rajtaütés az althiene-i hegyeknél, nem igaz? Egy szerencsétlen baleset a háború zűrzavarában. Ezt mesélte? Ez a hitetlen, gyáva nyúl azzal is eldicsekedett, hogy elügetett, és otthagyta a fivéremet meghalni?

– Elbeszélése szerint Aldric leesett a lováról, és kitörte a nyakát – feleltem színtelen hangon, mert megéreztem, hogy a találkozó végimenetele már korántsem olyan egyértelmű. – Azt mondta, hogy Magnis Lochlain-nek kellett kirángatnia a csatározásból, máskülönben a fivéreddel tartott volna a halálba. Néha úgy érzem, azt kívánja, bárcsak megtette volna.

– Biztos vagyok benne, hogy ezt a mesét hangoztatja. De ezen kívül egy másik ügyet is rendeznem kell vele. Az ő családja lógatta fel az apámat, mint valami közönséges útonállót.

– Egy gyermek tán nem ártatlan a családja bűneiben?

– Ártatlan? Amikor az apám sorsáról van szó, tudom, hogy nem az. – Desmena lehajtott fejjel, az emlékektől és a visszafojtott haragtól megfeszült vonásokkal elhallgatott. Észrevettem egy zavarodott ráncot a homlokán, és eltűnődtem, vajon tényleg teljes szívével hisz-e abban, amiért bosszút esküdött. Ha így volt, ezúttal nem akarta megosztani velem.

Hagytam, hogy tipródjon az önvizsgálat pillanatában, mielőtt folytattam volna, megőrizve korábbi tárgyilagos hanghordozásomat.

– Csak annyit mondhatok, nincsen kétségem afelől, hogy Wilhum szerette a fivéredet. Tudom, hogy lemondott minden őt illető birtokról és címről, hogy követhessen egy embert, akit szeret, az Igaz Király szolgálatába, és azt is tudom, még mindig gyászolja mindazt, amit elveszített. Azt is tudom, hogy a barátom, aki mindenét kockára tette, hogy megmenthesse az életemet, és én ugyanúgy kockára teszem érte a sajátomat. Tudnod kell, hölgyem, ha Wilhumot akarod, előbb végezned kell velem és mindazokkal, akik engem követnek.

Desmena vonásai tovább feszültek, és úgy éreztem, jobb lesz nem hagyni neki, hogy válaszképpen ő is megfenyegessen.

– Csakhogy – folytattam gyorsan –, ha van bármi fogalmad róla, mi esett ezen a menedéken túl, azt is tudod, hogy a személyes viszályok idejének vége, vagy legalábbis véget kell vetni nekik. Sokkal fajsúlyosabb ügyekkel kell foglalkoznunk.

– Feltámadt Mártírod királynővé koronázta magát, és te megpróbáltad megölni – mondta Desmena. – Igen, hallottuk. Felteszem, az árulásodat Algathinet-arannyal vették meg.

– Rosszul feltételezed.

A szavaim hevességére nyugtalanság hullámai futottak végig a körben ülő hallgatóságon, de Desmena elégedetten vigyorgott.

– Nem, nem is tartottam valószínűnek – mondta. – Biztosan nehéz lehetett kardot rántani a szeretett nő ellen. Mondd csak, valóban a Szerafilok áldásával fogant gyermeket hord a szíve alatt?

– Az igaz, hogy áldott állapotban van.

Desmena viszolygó nevetést hallatott, és a fejét rázta. Szerencsére nem érezte kötelességének, hogy rámutasson a nyilvánvaló összefüggésre.

– Tehát, írnok, arra kérsz, hogy tegyem félre jogos sérelmemet a saját ügyed kedvéért. Egy ügyért, ami nem a miénk.

– A ti ügyetek is. Tán nem az igazságot tűzte a zászlajára az Igaz Király? Egész életét annak áldozta, hogy véget vessen a zsarnokságnak, és a zsarnokság csak a legkisebb baj azok közül, amit a Nagybecsű Királynő ígér. – Felkeltem, és Desmena bandájához fordultam. – Azt hiszitek, az Igaz Király ezt szerette volna? Hogy a legjobb és leghűségesebb katonái a vadonban sunnyogjanak, mint valami közönséges útonállók?

– Lehet, hogy neked mondta el a testamentumát, írnok – felelte Desmena –, de az még nem jelenti azt, hogy a nevében beszélhetsz.

– Igazad van, tényleg nem. De ki az, aki megteheti? Itt bujkáltok, és semmit sem tesztek, miközben odakint káosz és mészárlás dúlja a vidéket. Lochlain nem rejtőzködött volna egy ilyen pillanatban. Ezt bizton tudom.

Ekkor haragos mormolás kezdődött a banda körében, amit örömmel hallottam. A harag jó: cselekvésre készteti az embert. Továbbá nem egy szégyenkező arcot láttam a hallgatóság körében. Jól választottam meg sértő szavaimat.

– Mégis, mit vársz tőlünk? – szegezte nekem a tőrt forgató férfi. – Adjuk el magunkat neked? A hadsereged szánalomra méltó.

– Kevesen vagyunk, az igaz – hagytam rá. – De a haderőnk csak tovább duzzad majd a Nagybecsű Királynő kegyetlenkedéseivel. És nem az övé az egyetlen hadsereg ebben az országban. A Király Serege hamarosan összeáll Cordwain hercegéével. Tudom, hogy sokan nem állhatjátok a szövetséget az Algathinetekkel, de arra kérlek, hogy tegyétek félre most a gyűlöletet egy nagyobb cél érdekében, ahogyan az Igaz Király tette volna.

Nem arra a reakcióra számítottam, amit kaptam. Tudtam, hogy ezt a bagázst nem lehet megnyerni mindössze néhány szóval és utalással elesett vezérük nagyságára. Igazából mindössze arra számíthattam, hogy beáll közénk egy-kettő, és biztonságos áthaladást nyújtanak anélkül, hogy továbbra is utunkat állnák. Vitázókedv helyett azonban tanácstalanságot láttam rajtuk. A bandatagok tűnődő pillantásokat váltottak egymással. Néhányuk még gúnyosan vigyorgott is.

– Úgy – mondta Desmena. – Szóval nem hallottad?

– Mit?

– A Korona és Cordwain egyesült hadai négy napja összecsaptak a Nagybecsű Királynő seregével. Az utóbbiak megsemmisítették őket. Lohrent herceg odaveszett, a fia pedig visszavonult Norwind várába. Mindenfélét beszélnek a király és az anyja sorsáról, de a legtöbben úgy tartják, hogy északra menekültek, talán azt remélve, hogy meghúzhatják magukat a Fjord Geldben. Akárhogy is, a háborúdnak vége, írnok. Most már Evadine Courlain ennek a birodalomnak a teljhatalmú uralkodója.

Huszadik fejezet

A csatatér csata után sohasem kellemes látvány, de az ocsmányság általában csupán egy-két napig tart. A nemesek és katonák hulláit elviszik és eltemetik a bajtársak vagy a családtagok. A közkatonákat általában tömegsírban helyezik el, míg a helyi jobbágyokra mindig lehet számítani, hogy eltakarítják a mezőről a fegyvereket és a számolatlan törmeléket, ami a mészárlás után marad. Nem így esett a Nagybecsű Királynőnek az Algathinetek fölött aratott dicső győzelmét követően. A halottak ott maradtak, ahol összerogytak, aztán hagyták őket megrohadni fegyverek és értéktárgyak nélkül. Következésképpen a csatamező bűze már sokkal azelőtt elért minket, hogy egyáltalán megláttuk volna.

Lefékeztem Feketelábat egy alacsony dombtetőn, ahonnan a holttestek elhelyezkedéséből megállapíthattam az ütközet lefolyásának menetét. Körülbelül százan feküdtek egy nyugat-keleti irányú hullámzó vonalban, ahol a halottak száma felduzzadt, és hátborzongató halmot alkottak. A varjak és egyéb dögevők feltűnő hiánya azt jelentette, hogy a legkönnyebben megszerezhető falatokat már letisztogatták. A hullák nagy többségét íves, észak felé tartó vonulatban szórták szét vagy dobálták össze, amely a helyiek által Taréjnak becézett, magas hegy tetejénél ért véget. Ennek megfelelően a legtöbb tudós, aki feljegyezte ezt az eseményt, a Taréj Csatája néven említette azt.

– A völgy alján csaptak össze – töprengett Wilhum, és a szakavatottak lekicsinylésével szemlélte a helyszínt. – Nem védték eléggé a bal szárnyukat. Gondolom, Viruhlis herceg vezette a rohamot a lovagjaival, és áttörtek rajtuk. Azt követően a végeredmény már nem is lehetett kétséges. – Az északon fekvő, hullákkal teleszórt hegyre mutatott. – Ott kellett volna maradniuk, és rákényszeríteni Evadine-t, hogy menjen fel az emelkedőn. Akárki is tette meg Leannort e kutyakomédia hadvezérének, kötelet érdemel. Ha még él egyáltalán.

– Megkockáztatom, hogy önmagát tette meg hadvezérnek – mondtam. – Sohasem értett túlzottan a taktikázáshoz.

– Azt gondoltam, már Ehlbert vagy Lord Altheric gondjaira bízta a hadseregét.

– Ehlbert harcos, nem tábornok. És Lord Altheric támogatottsága minden bizonnyal érvényét veszítette, amikor nem sikerült elfognia a saját lányát. Leannor valószínűleg kételkedik a lojalitásában.

– Több mint ezer halott lehet itt – jegyezte meg Juhlina. A hangja tompán jött az orra elé tartott rongy mögül, amellyel a bűz ellen védekezett.

– Ezerkétszázötvenhat – szólt Ayin, amivel meglepett pillantásokat csalt ki minden jelenlévőből. Eltekintve a csendes, tiltakozó motyogástól, amikor megpróbáltam szóra bírni, most először hallottam szavakat az ajkáról Couravel óta. – Már amennyire látom – tette hozzá.

Nem kérdezősködtem, de elhatároztam, hogy többet is kihúzok belőle, amikor aznap éjjel letáborozunk.

– Sajnálatos szám – mondtam. – De ezzel Leannor serege még nem szűnt meg létezni.

– Ez nem az egész – szólt Desmena. Meglepetésemre elég könnyen rávettem, hogy elvezessen ide minket, noha cserébe két aranyat kellett odaadnom Lorine erszényéből, meg a Tiler által Alberisben lopott összes váltólovat. Leghűségesebb embereiből álló teljes kompániájával kísért el minket, és egész úton egy szót sem szólt. Az arany átadásának feltételeként megeskettem, hogy sohasem folytatja a párbaját Wilhummal. A kötelezettséget kiterjesztettem a barátomra is, ami igencsak bosszantotta.

– Ne dőlj be az úgynevezett vallásos rajongásának egy halott trónkövetelő iránt – figyelmeztetett Wilhum. – Mindig is előbbre helyezte a saját törekvéseit a másokéival szemben.

Az első fejeket a hegygerincen, póznákra tűzve találtuk. Összesen ötven volt belőlük, és mindnek az „eretnek” szót vésték a homlokára. A száraz bőr barna pikkelyei, amelyek a tátott szájú, üres tekintetű arcokat borították, nyilvánvalóvá tették, hogy a kínzást még a lefejezés előtt hajtották végre.

– Ezt itt ismerem Highsahlból – mondta Tiler, amikor ránézett az egyik fejre. – A Korona Seregének egyik katonája.

– Honnan tudod? – fintorgott Juhlina a rongyos, varjú csípte húsra.

– Innen. – Tiler szétfeszítette a fej száját, és kihúzott valami fényeset a felső állkapocsból. – Neki már nem kell, ugye? – kérdezte, és fittyet hányva Juhlina helytelenítő szemöldökráncolására, az erszényébe tette az aranyfogat.

– Úgy látszik, ezután ellustultak – jegyezte meg Wilhum a lankás északi hegyoldalt pásztázva. Észrevettem, hogy a hangja megremeg az erőltetett jó kedély mögött. A jó emberek a léhaság álarca mögé menekülnek, amikor olyasmivel szembesülnek, amitől sikoltozniuk kellene.

További fejek feküdtek halomba rakva, a testek egy kevésbé rendezett halomban mellettük. Örültem, hogy már több nap is eltelt a borzasztó események óta, mert bizonyosan légyrajok nyüzsögtek az egész mezőn, amikor a hús még friss volt. A vérontás nyomai a lejtőn lefelé menet egyre kaotikusabbakká váltak. A lefejezést errefelé felváltotta a gyors gyilkolás. A levágottak többnyire arccal előre feküdtek a földön, elvágott torokkal és hátrakötött kézzel. A tömegmészárlás parádéjában legyilkolt emberek sávja több mint egy mérföldön át folytatódott a hullámzó dombokon át.

– Ne számolj tovább – hagytam meg Ayinnak, amikor láttam, hogy a rá jellemző homlokráncolással vizslatja a terepet. A döbbenet vagy megrendülés hiánya aggasztott. Ezen a borzalmakkal teli mezőn olyan arckifejezéssel tekintett szét, amely csupán enyhe érdeklődésről tanúskodott. Egyébként sem kellettek hozzá számok, hogy tudjam, Leannor hadainak nagy része a csata utáni csődületben veszett oda. A győzteseknél bevett szokás volt, hogy üldözőbe veszik a legyőzötteket, és a csata vérszomját azzal oltják, hogy levágják a menekülő ellenséget. Azonban ebből a gyilkolásból jól látható módszert lehetett kiolvasni, ami túlmutatott az őrjöngő bosszúvágyon. A legtöbb katona ugyanis már megadta magát, és fegyvereit eldobva kegyelmet kért. Evadine az Árulók Mezeje után még megtiltotta a Szövetségi Seregnek, hogy részt vegyenek bárminemű mészárlásban. Most már nyilvánvalóan semmi haszna sem származott efféle tiltásokból.

– Alwyn – szólt Wilhum, és egy konkrét gaztettre irányította a figyelmemet. Ezt a testet egy sebtiben összeácsolt állványról lelógatott szekérkerékhez kötözték. Meztelenül lógott ott, vér- és trágyacsíkoktól sávosan. A feje lelógott szürkülő, kihűlő mellére. Ahogy közelebb mentem, néhány vágást és számos lila foltot láttam a hullán, de semmi olyat, ami halálos sebet okozhatott volna. Megkímélték a kínzástól, de kikötötték, hogy végignézze mindezt – vontam le a következtetést, miközben felfelé bámultam Altheric Courlain sápadt arcába.

– Nem mondhatnám, hogy valaha is szerettelek, uram – dörmögtem neki zordan. – De ennél jobb véget érdemeltél.

Nem tudtam visszafojtani az ijedt kiáltást, amikor a Királyi Sereg néhai főtábornagya kinyitotta a szemét, és rám nézett. Tekintetében legalább annyi ítélkezés lakozott, mint amennyi fájdalom. Mondani próbált valamit, de csak száraz brekegés hallatszott. Mégis sikerült megértenem néhány szót, miközben levágtuk a kötelekről.

– Mi hibánk… Írnok… – Orrfacsaró bűz tört fel a torkából. – Tiéd és… enyém… Mi hibánk…

♦

Lord Altheric a hajnal első sugaráig húzta. A csatamezőről elvittük az erdei táborunkba, egy mérföldre északra. A takarókba csavart főtábornagyot egy fának támasztottam, és nekiláttam tüzet gyújtani, miközben ő sorozatosan elájult és újra magához tért. Csak keveset tudott meginni a vízből, amit a szájába töltöttünk, és a teste úgy rángott, hogy nyilvánvalóvá vált, nem lehet segíteni rajta. Miután egy órán keresztül vagy még tovább néztem a szenvedését, meghagytam Ayinnak, hogy elveheti az ajkától a kulacsot.

– Négyszemközt szeretnék beszélni őlordságával – mondtam. Amikor egyedül maradtunk a tűznél, Evadine apja álomba merült, és arra számítottam, hogy a mellkasa emelkedése és süllyedése bármely pillanatban abbamaradhat. De újra sikerült meglepnie: egy rándulással magához tért, és néhány pillanatig csak értetlenül meredt a környezetére. Aztán megrohanták az emlékek, és beleborzongott. Panaszos nyögés hagyta el az ajkát.

– Büsz… – próbálkozott, és rekedt, akadozó hangja semmiben sem emlékeztetett már a lovagéra, aki megannyi csatamezőn harsogott parancsokat a katonáinak. – Büszke… vagy arra… amit tettél, írnok?

– Nem, uram – feleltem tompa, egyszerű őszinteséggel. – Nem vagyok.

– Jó… nem is kell. Persze… – emelte fel a fejét, és cserepes ajkát a mosoly gúnyrajzaként húzta hátra a fogáról – …nekem… sem kell, mi? Végtére is… mi ketten. Te… és én. Mi csináltunk… – Megfeszült, és visszafojtott egy sikolyt. – …belőle olyan nőt, aki… ezt teszi az apjával.

– Én nem csináltam belőle szörnyeteget – tiltakoztam. – Nem szabadítottam csalókat és misztikusokat egy gyermekre, akit kéretlen látomások kínoztak.

– Vállalom… bűnömet, írnok. De a te… bűnöd nagyobb. Én azt tettem, amit helyesnek… Öreg hiba volt. De nem könnyű… hallani, hogy a gyermeked olyasmiket beszél, amikről semmit sem tudhatna. Amikről senkinek sem szabadna tudni. Ha az anyja megérte volna… – A főtábornagy szeme elködösödött a fáradt kétségbeeséstől, majd hirtelen haragra gerjedt. – De akkor is, a te bűnöd nagyobb! Én vissza akartam szorítani a látomásait. Te tápláltad őket. Te… csináltál belőle királynőt. Most majd meglátod… mit művel a királyságával.

Kényszerítettem magam, hogy ne kapjam el a szememet a tekintetéről, amelyben kíméletlen vád ült. A legkevesebb volt, amit megadhattam neki, ítéletét sem tagadhattam. A csatamező és annak bűze, amely még ilyen messziről is csípte az orromat, tanúskodott minden, Evadine érdekében elkövetett machinációmról. A legszörnyűbb bűnökben voltam vétkes, és életem végéig vezekelni fogok értük.

– Tudnom kell, hogyan kezdődtek – mondtam. – A látomásai.

A pokrócba csavart Altheric reszketőn megvonta a vállát.

– Rémálmokkal, vagy úgy hittem. Őrjöngött… az ágyában. A legszörnyűbb sikolyokat hallatta… de beszélt is. Olykor értettem őket, máskor meg… olyan nyelveken szólt, amelyeket sohasem hallhatott. De én igen. Az apám… Arthin király nagykövete volt Ishtakar saluhtánjának udvarában… Így fiatalon megtanultam a keleti nyelvet. És egyik éjjel… hallottam a lányomat azon a nyelven beszélni. Késekről beszélt a sötétben… egy őrült apa által meggyilkolt fiúkról. Az ishtakari nagy trónteremről… amit beborít az uralkodó családjának vére. Azt akartam hinni, hogy csak egy újabb… rémálom. Bebeszéltem magamnak, hogy hallotta, amikor a keleti nyelven szóltam… hogy mindenféléket összekutyult a mesékből, amiket a fiatalságomról mondtam neki. De… hetekkel később hírt kaptunk, hogy Alkad saluhtán tisztogatást hajtott végre a saját családja körében… a parancsára egyetlen éjszaka alatt minden fiát megölték.

Jól ismertem a történetet Sihldától és részletesebben Lochlaintól, aki zsoldosként szolgált Ishtakarban nem sokkal a hírhedt palotai vérengzés előtt.

– Ön tudta – mondtam, amikor Altheric némaságba süppedt, és a fény a szemében tompulni látszott. – Tudta, hogy a látomások valódiak.

– Néhány dolgot… nem lehet elviselni, írnok. – Megrándult, és az arca eltorzult, ahogyan próbált szenvedélyt csempészni a szavaiba. – A lányom… nem lehetett boszorkány vagy látnok, vagy… bármi egyéb, mint a gyönyörű leány, akinek lennie kellett. Tartoztam ennyivel az anyjának! Tartoztam Evadine-nek is, még akkor is, ha meggyűlölt miatta!

Kimerültén leejtette a fejét. Összetöpörödött mása volt az egykor hírneves harcosnak, és már csak a halál szabadító csókját várta. Sajnálnom kellett volna, de nem voltam képes rá.

– Talán másként is alakulhatott volna – beszéltem inkább magamnak, mint neki. – Ha nem kínozták volna meg. Talán a Maieszitek nem ragadják el. Vagy talán már kezdettől fogva az övék volt, és úgysem számított volna. Kétlem, hogy valaha is kiderül.

Altheric halkan köhintett, és az oldalára borult. A pokróc leesett, és láthatóvá vált gyengén ziháló mellkasa a kék foltokkal. Felkeltem, és segítettem neki felülni, aztán még szorosabban a felsőtestére csavartam a takarót.

– Tudnod kell, hogy zokogott – motyogta, ezúttal már alig hallhatóan. Fanyar bűz susogott az alig mozgó ajkak közül. Melléguggoltam, és közelebb hajoltam, hogy halljam. – Zokogott… miközben felhúztak… miközben a csőcselék lemészárolta a katonáimat. Ő zokogott.

Remegés futott végig rajta, és egy utolsó vad fény gyúlt Lord Altheric Courlain rám irányított tekintetében.

– Esküdj, írnok! – kiáltotta, és hangjába belepréselt minden nagyúri tekintélyt, amit csak tudott. – Esküdj, hogy megmented az unokámat a karmai közül! – Egyik keze kicsapódott a pokróc alól, és megragadta az enyémet. A szeme egyszerre volt kérlelhetetlen és könyörgéssel teli. – Esküdj!

– Esküszöm, uram! – Viszonoztam a szorítását, és a szemébe bámulva a hála csillanását láttam, mielőtt a szeme fennakadt, és a főtábornagy a karomba hanyatlott. Hajnalban egy nagy tölgyfa ágai alatt temettük el az erdőben. Kis X-szel jelöltem meg a törzset arra az esetre, ha egy nap visszatérnék, hogy illőbb temetést adjak Lord Althericnek.

♦

– Néhány száz lónak mondanám. – Tiler leporolta a tenyerét, és felállt a nyomok mellől, amelyek a csatamezőtől egy mérföldre északra húzódtak. – Kisebb számú gyalogos vonul mögöttük. Északnyugatnak mennek, úgyhogy gondolom, ezek a Norwind-várba igyekvő cordwainiek, már ami maradt belőlük. Fura, hogy nincs nyoma üldöző csapatnak.

– Evadine a királyt és az anyját akarja elfogni – mondtam. – Cordwain leigázása várhat.

– Legalább így könnyű lesz döntenünk – vélte Desmena. – Ha háborút akarsz, írnok, csak a Norwind-várban találsz valamirevaló, habár csökevényes hadsereget. A királynő seregének beletelhet két hétbe levadászni a királyi csapatot. Akár hónapokba is. Az Igaz Király ezreket toborzott a zászlaja alá ennél rövidebb idő alatt.

– Könnyű lesz döntenünk? – kérdezte hangsúlyosan egy gúnyos mosoly kíséretében Wilhum, és cserébe baljóslatú pillantást kapott a nőtől.

– Szükségünk van az Algathinetekre – mondtam, mire Desmena felém fordította elsötétedő tekintetét.

– Miért? – firtatta. – Az aljas dinasztiának vége lett azon a véres mezőn, néhány mérfölddel odébb.

– A királyságnak uralkodó kell, egy királyi lobogó, ami alá össze lehet seregleni. A te Igaz Királyod is tudta ezt. Mit gondolsz, mire jutott volna a lázadásával, ha nem hirdeti királyi vérét? Ami ráadásul Algathinet-vér.

– Nem azért követtelek az egész kompániámmal, hogy most megmentsük a királyi porontyot.

– Akkor meg minek? Hacsak nem két aranyfontért meg egy pár lóért. – Eltöltöttünk egy kényelmetlen pillanatot azzal, hogy farkasszemet néztünk, aztán Wilhum megtörte a feszültséget.

– Egyébként nincs is értelme ezen vitázni – mutatott a szántóföldekkel teli, dimbes-dombos vidékre. – Bárhol lehetnek. Valószínűleg lehetetlen lesz megtalálni őket.

Északkelet felé biccentettem.

– Arra. Arrafelé fogjuk megtalálni őket.

– Arrafelé a láp van – tiltakozott Desmena. – Többmérföldnyi szúnyogjárta mocsár, egészen a tengerpartig.

– Igaz. De egyben Lemtuel Mártír szentélyének otthona is. – Ügetésre fogtam Feketelábat, és hátranéztem Desmenára, mert nem követett egyből. – Jöhettek vagy sem, a döntés a tiétek. De ha velem tartotok, készüljetek fel arra, hogy harcolnotok kell az Algathinet-vér megmentéséért, mert most már ez a célunk. Akármilyen biztos voltam az úti célunkban, a lápvidéken eltöltött első néhány óra után nyilvánvalóvá vált, hogy a szentély fellelése nem lesz olyan könnyű, mint reméltem, akár álmot láttam, akár nem. Szerencsére volt közöttünk valaki, aki már járt itt,

– A szentély egy szilárd talajú szigeten áll, a mocsár kellős közepén – szólt Juhlina. – De rönkpallók és szigetecskék kisebb labirintusán kell átkelnünk, ha el akarunk jutni oda.

– Emlékszel az útvonalra? – érdeklődtem. Nem adott választ elég gyorsan, és bizonytalanság csengett a hangjában.

– Alig voltam több, mint gyermek, amikor a Legkedvesebb elhozott ide. Minden próbatétele közül valószínűleg az volt a legrosszabb, hogy át kellett baktatnunk ezen a pöcegödrön. Habár volt olyan is, amikor az unokatestvérem halálra fagyott egy althiene-i hegyoldalon, amikor megpróbáltuk felkutatni Uhlbeck Martír elhagyott szentélyét. – Türelmetlen homlokráncolásomat látva hozzátette: – Ha sikerül megtalálnunk a Halmot, azt hiszem, a hátralévő úton el tudom igazítani a csapatot.

– A Halmot?

– Egy kereskedőállomást. A lápi népek oda járnak, hogy eladják az angolnafogást és a tőzeget. Csak néhány tucatnyi kunyhóból álló település, de nem lehet eltéveszteni, ha az ember egyszer már meglátja. – Körülnézett a párába burkolózó nádason és vízen, aztán a szürke égre emelte a szemét. – Ha nyugatnak tartunk egy vagy két napon át, rá kell, hogy bukkanjunk a Halomhoz vezető valamelyik ösvényre.

A két napból három lett, aztán négy, és a lépteinket nappal vérszomjas rovarok kísérték, ráadásul gyakorta elbotlottunk a láp zöldes színű vizében. A talaj, már ha annak lehetett nevezni, gyakran megcsalta az embert. A kemény sár képes volt a paták vagy a talpak első érintésére nedves kásává változni. Az éjszakák enyhet adtak a vérszívóktól, de a vidéken uralkodó nyirkosságtól nem, amitől sokan köhögni kezdtünk, és megzavarta az álmunkat.

Amikor a negyedik napon letáboroztunk, megkerestem Ayint. Egyedül találtam rá, ahogyan az újabban lenni szokott. Amikor melléültem, hunyorgó, ijedt pillantással köszöntött, aztán elfordult, mintha csak egy állóvízzel teli pocsolyát szemlélne.

– Ha nem akarsz beszélni – mondtam –, akkor úgysem fogsz. Én mégis megkérlek rá. A barátodként.

Továbbra is elfordította a tekintetét, de láttam, hogy árnyék vonul végig az arcán, majd halk mormolással azt válaszolta:

– Kérdezz!

– Mi történt veletek Couravelben? Hol van Eamond?

Ayin először semmit sem szólt, inkább felvett egy kavicsot a földről, és a pocsolyába dobta. A láp egyik különleges tulajdonsága az volt, hogy éjjel szétoszlottak a felhők, és a félhold fénye ívelt szilánkokká tört a csobbanó pocsolya felszínén.

– Úgy tettünk, ahogyan meghagytad – mondta, amikor a hullámok elültek. – A megszabott szerepeket játszottuk, ami a legkönnyebb volt az egészben. Sokan voltak Couravelben olyanok, mint mi. Az elveszettek és elszegényedettek az utcán próbáltak megélni, ahogyan tudtak. Könnyű volt eltűnni a sok hasonszőrű között, mégsem lehetett eltűnni azoknak a szeme elől, akik a szerencsétlenekre vadásztak. A késeink láttán sokan meghátráltak, de nem mind. Elrejtettük a holttesteket, amilyen jól csak tudtuk, és továbbálltunk. – Gondterhelt ránc jelent meg a lány homlokán, és a hangjába valami másféle teher vegyült. – Tudtam, hogy Eamond ölt már korábban, de sohasem láttam a saját szememmel. Te tudod… – szünetet tartott, és nagyot nyelt – …te tudod, mit tettem. Talán téged meglep, de nem élveztem a dolgot. Anya tanított rá, és mint minden jó gyerek, azt tettem, amit mondanak nekem. Eamond más volt. Az arcára kiült ez a kifejezés…

Ayin hangja elhalt, és újabb követ vetett a tóba, ezúttal nagyobb csobbanást keltve.

– Próbáltam nem gondolni a dologra – folytatta. – Többnyire a régi kedves énjét mutatta. És még tetszett is, amit csináltunk. A lopakodás, kihallgatni mások csevejét, énekelni a vacsoráért, amikor leszállt az est. Találtunk egy fogadót, ahol szállást és kosztot kaptunk, csak énekelnem kellett minden éjjel. Ott szerencsével jártunk, mert valakik éjjelente összegyűltek a pincében, és olyasmikről suttogtak, amiket nem akartak mások tudtára adni. Előtte többnyire csak haragos pletykálkodást hallottunk, de ez a csoport nem csupán panaszkodott a királyról és az anyjáról. Ezek forraltak valamit. Először tartottak tőlünk, de ha mindennap látják az arcodat, azzal elnyerheted az emberek bizalmát, és hamarosan már az összeesküvők ülésein találtuk magunkat.

Halkan, komoran felnevetett.

– Ostobaságokat beszéltek. Nagy terveket szőttek. És napról napra változtattak rajta. Először csak el akarták rabolni a gyermekkirályt, valahogy kiragadni a fiút az anyja gonosz karmai közül. Aztán úgy vélték, legjobb volna inkább Lady Ducindát elrabolni, és őt királynőként a trónra ültetni. Amikor rájöttek, hogy ez nem fog menni, úgy döntöttek, az egyetlen dolog, ami működhet, az lesz, ha fellázítják az egész várost. Sohasem volt két tucat embernél több abban a pincében, mégis meggyőzték magukat, hogy elég lesz kimázolni néhány jelmondatot a falakra, barikádokat építeni, és ezrek fognak seregleni a zászlajuk alá.

Újra elhallgatott, és a pillantását felemelte a hullámzó vízről. Szemöldöke egyre mélyebben összeráncolódott.

– Volt közöttük egy Trench nevezetű ember, ő beszélt a legtöbbet. Ő kiáltozott a leghangosabban. A legelképesztőbb terveket javasolta. Beletelt egy-két napba, mire rájöttem, kiféle-miféle. Csak olyasvalaki lehetett ennyire szenvedélyes, aki nem fél attól, hogy elfogják. Eamondot nem tudtam meggyőzni. Ugyanis ő kedvelte Trenchet. A fickó egyfolytában a Mártírok tekercseiből idézett, és azt vallotta, hogy imádja a Felkent Hölgyet. De én ránézésre megismerem a hazugot. Szerintem csak azért, hogy végre befogjam, Eamond ráállt, hogy kövessük Trenchet az egyik találkozó után. Óvatosan közlekedett, és jól ismerte az utcákat, de nem volt hozzászokva ahhoz, hogy a magunkfajták kövessék. Egy másik ivóig mentünk utána, a kézművesnegyedben, ahol drágább az ital, de a sikátorok nem olyan szarszagúak. Ott találkozott egy másik férfival. Jobban öltözött volt, de nem annyira, hogy felhívja vele a figyelmet. Lerítt róla, hogy veszedelmes ember, noha nem láttam nála fegyvert. Röviden szót váltottak, aztán elváltak. Ahelyett, hogy Trenchet követtük volna tovább, a jól öltözött figura után eredtünk, és ahogy sejtettük, a palotafal egy oldalsó kapuján eresztette be magát.

– Trench Leannor egyik kémje volt – vontam le a következtetést. – Sok van neki, vagyis sok volt.

Ayin bólintott, de az arca még jobban elsötétült.

– Mondtam Eamondnak, hogy menjünk. Fogytán volt az időnk, és még senki olyat nem találtunk, akinek hasznát látnánk a Hölgy ügyében. Azok a pincében gyülekezők hamarosan kötél végén fognak himbálózni, és jobb lesz addigra messze járni. Csakhogy Eamond… szörnyen megharagudott Trenchre.

A lány még lejjebb lógatta a fejét, és semmit sem szólt, úgyhogy nekem kellett noszogatni.

– Eamond megölte, nem igaz?

– Ennél többet is tett. Becsalta a fogadóbéli szobánkba, amikor nem voltam ott, hogy lebeszélhessem róla. A piacon jártam éppen, hogy összeszedjek néhány dolgot az útra. Amikor visszatértem… – Nagyot nyelt, és felnézett rám. Az arcán borzadály tükröződött. – Miután a Hölgy megérintett, a rossz dolgok, amiket elkövettem, elhalványultak, olyan lett minden, mint a rémálmok, amelyekre nem lehet visszaemlékezni. Nem sokat gondoltam rájuk, mert nem akartam. Amikor kinyitottam az ajtót és ott találtam Eamondot Trenchcsel, minden azonnal eszembe jutott. Csak álltam ott, mozdulatlanul, mint egy szobor, és néztem, ahogyan vagdos. Tudtam, hogy pontosan úgy festettem én is, amikor berúgtad azt a fészerajtót Callintorban. – A hangja nem remegett, de az orcáján patakzó könnyek arról tanúskodtak, hogy szörnyű belső fájdalmakat él át. – Örült voltam, nem igaz, Alwyn? Ezért gondoskodtál rólam. Szegény őrült lány az éles késével.

– Azért gondoskodom rólad, mert megérdemled a gondoskodásomat – feleltem. – Mert gondoskodunk azokról, akiket szeretünk. Egyébként meg az én telkemen jóval több vér szárad, mint a tiéden.

Ayin összeszorította a szemét, és az arca eltorzult nagy nyomorúságában.

– Örült voltam, de meggyógyultam, legalábbis azt hiszem. Amikor Eamondra pillantottam, tudtam, hogy ugyanolyan őrült, mint én voltam. Talán még őrültebb is. „Mi a kémfőnök neve?” – kérdezte egyre, miközben vagdosott, pedig addigra Trench már nyilvánvalóan halott volt. – „Mondd meg a nevét!” Szóltam neki, hogy hagyja abba, de alig hallott. Meglöktem, hogy figyeljen rám, és ő… – Ayin megborzongott, két karjával átölelte a térdét, és a fejét előrehajtva hüppögni kezdett. Odamentem hozzá, felhúztam, és szorosan megöleltem.

– Semmi baj. Nem kell többet mondanod.

Szipogva rázta a fejét, és köhögve préselte ki magából a szavakat.

– Rám vetette magát, mint a többiek. Azok, akiktől anya óva intett. Őrjöngött, Alwyn. Olyasmiket mondott, amikről még csak nem is sejtettem, hogy a fejében járhatnak. Hogy legyek az övé. Hogy odaadtam volna a testemet annak az északi hercegfinek. Hogy maga a Hölgy is figyelmeztette velem kapcsolatban. Hogy nem hiszek a küldetésben. Hogy el fogom árulni. Nem akarta elhinni, de most már látja az igazságot.

Egész testében elernyedt a karjaim között, és a könnyei most már szabadon ömlöttek. Öleltem, amíg a rázkódás alábbhagyott és halk zihálássá csendesedett.

– Miért mondott ilyet neki a Hölgy? Miért, Alwyn?

– Látomás lehetett – sóhajtottam. – Csak egy újabb kibaszott látomás. – A felismerés egy garmadányi kényelmetlen kérdést vetett fel. Mennyit látott már így is? Milyen messzire és milyen mélységben van betekintése a dolgokba? Közelebb húztam magamhoz a lányt, hogy megnyugtassam őt is, magamat is, aztán magam felé fordítottam. – Megölted?

Ayin mély levegőt vett, és megtörölte az arcát a ruhaujjával, aztán a fejét rázta.

– Próbáltam nem megölni. – Összerándult az arca. – Megvágtam, az arcán, elég csúnyán. Reméltem, hogy azzal le tudom lökni magamról. Próbáltam elfutni, de újra és újra rám vetette magát, ordított, őrjöngött, és felkeltette volna valaki figyelmét. El kellett hallgattatnom.

Újra sírásba süppedt. Meglepetésemre nekem nyomta magát, fejét a mellkasomon nyugtatta, karcsú alakja pedig lüktetett a zokogástól.

– Tiszta ügy volt – suttogta, amikor a bánata alábbhagyott. – Egy sebes döfés a mellkasába. Nem hiszem, hogy érezte. Sokáig álltam ott, és csak néztem. A gondolataim ismét összekavarodtak, mint azelőtt. Csak akkor jutott eszembe, hol vagyok, amikor megéreztem a füstszagot. Akkor tudtam, hogy menekülnöm kell. Mire a déli kapuhoz értem, már tüzek tomboltak. Nem is tértem igazán magamhoz addig, míg Juhlina rám nem talált néhány nappal később.

Átkutattam az Eamondról őrzött emlékeimet, és csak egy őszinte, hitbuzgó, ha mégoly óvatlan fiatalembert láttam magam előtt. De voltak aggasztó pillanatok, amikor a hite kegyetlenségbe torkollott, mint a Walvern-várnál és másutt is. Létezik, hogy az egész csak álarc volt? Hogy mindig is olyan volt, amilyen Ayin is, és hónapokig rejtegette a valódi énjét, míg a Nagybecsű Királynő engedélyt nem adott neki arra, hogy szabadon eressze? Eszembe jutott, hogy sohasem kérdeztem meg Eamondot a novícius Esdeklőként töltött napjairól, mert azt feltételeztem, hogy egyike a többtucatnyi újoncnak, akik a Felkent Hölgy ihletésére elhagyták a régi, romlott Szövetséget. Lehet, hogy nem is önként hagyta el a szentélyét, hanem kidobták. Persze ugyanannyira lehetséges volt az is, hogy a háborúskodással és kegyetlenkedéssel töltött hónapok alatt egyszerűen megtébolyodott. Nem ő lett volna az első ártatlan lélek, akit szörnyeteggé torzít egy borzasztó élmény.

– Mind hazugság volt, Alwyn? – kérdezte a lány. Mostanra elcsendesedett, de könnyes szemében bánatos kérlelés ült. – Amit a Hölgy mondott nekünk. Igazából nem Mártír, ugye?

– Nem – mondtam. – Pont az ellenkezője.

– De megérintett… – Ayin visszafojtott egy újabb zokogást. – Jobban lettem.

– Van egyfajta hatalma, képes rabul ejteni azok szívét, akikkel találkozik. Ez tagadhatatlan. Láttuk, hogy jóra is képes vele. Ezt sem tagadom. De azt hiszem, mindezt csak azért tette, hogy eljuttasson minket eddig a pontig. Az egész világot le akarja rombolni. Ez a célja. – Ayin kezéért nyúltam, és megszorítottam. – És nekünk meg kell állítanunk. Segítettünk királynővé formálni, tehát úgy helyes, ha előidézzük a bukását is. Ha hajlandó vagy rá.

Ayin nem válaszolt, csak csókot nyomott a kezemre, majd eleresztette. Felkelt, és a nagyobb tűzhöz ment, ahol Quintrell ült.

– Játssz! – mondta neki leguggolva, majd kivette a mandolint, és a dalnok kezébe nyomta. – Kedvem van énekelni ma éjjel.

És énekelt is. Időtlen idők óta most először újra hallhattam Ayin hangját, egyik szöveg nélküli dallamát, amely bánatosabb volt, de egyben hatásosabb is, mint előtte bármelyik. A táborunkban hallható fojtott társalgás moraja elhalt, ahogy az ének végiglebegett a lápvidéken. Most fáj, amikor rágondolok, mert azután nagyon sokáig nem lehetett részem ilyen vegytiszta szépséggel teli pillanatban.

Huszonegyedik fejezet

Másnap rátaláltunk a Halomra. Nem Juhlina kalauzolt el oda, hanem a fekete füstoszlopot követtük, amely a ködfelhők fölé emelkedve beborította az északi látóhatárt. A települést a szikladombról nevezték el, amely körül létrejött. Amikor kilovagoltunk a párából, azt láttuk, hogy a sima sziklafalat korom borítja, és a körülötte lévő összes lakóház lángokban áll, a földön pedig mindenütt holttestek hevertek. Habár valószínűnek látszott, hogy akárki tette is ezt, már régen elment, én megparancsoltam a kompániának, hogy szálljanak le a lovukról, és óvatosan közelítsenek. Desmena bandáját kerülő úton küldtem, hogy elzárják a menekülőutat. Azonban a Halomban senki sem maradt életben, hogy elmeneküljön, A kunyhók ajtaját kívülről torlaszolták el, a zsúpfedélen átszüremlő füst égő hús bűzét hordozta. Azokat, akik valahogyan kimenekültek tüzes börtönükből, levágták. Vérük még mindig pocsolyákba gyűlt a paták és csizmák által feltúrt sárban.

– Mindenkit megöltek – szólt Juhlina, és a földre köpött. – A gyerekeket is.

– De miért? – tűnődött Wilhum, és tekintetét egy ablakból félig kilógó, elszenesedett holttesten tartotta. – Büntetésből netán? Nem voltak hajlandók felesküdni a Nagybecsű Királynőre?

– Ennél sokkal prózaibb oka van – mondtam. – Evadine nem hagyhat szemtanúkat az Algathinetek bukásáról.

– Ezek az emberek valószínűleg nem is tudták, hol vannak – mondta Juhlina.

– Akkor sem. Akárkit is küldött ide, hogy intézze el, az nem akart kockázatot vállalni. – Odaléptem Tiler mellé, aki a település nyugati útját tanulmányozta.

– Negyvenen vannak – mondta nekem. – Talán többen is. Nyugatnak tartanak.

– Ebben az esetben – szólt közbe Juhlina – valaki rossz útirányt mutatott nekik. – A lápon át északnak kígyózó ösvény felé intett a fejével. – A szentély arra van.

– Legalább egy órával előttünk járnak, kapitány – jelezte Tiler. – Nem kell sok hozzá, hogy rájöjjenek a tévedésükre.

– Akkor ne késlekedjünk – javasoltam, és gyorsan felültem Feketelábra.

Sietségem ellenére a lápvidéken való sebes átkelés terve meghiúsult. A puha talajon Feketeláb nem volt hajlandó fél sebességnél gyorsabban ügetni, és a többi ló még ennél is óvatosabban viselkedett. Lemtuel Mártír szentélye csak késő délutánra tűnt elő a ritkuló párából.

Tudván, hogy ez a hely nagy jelentőséggel bír Sihlda életének meséjében, többet vártam, mint a szegényes, földszintes épületek kollekcióját, amelyek sok éve nem láttak meszelést. A szentély maga is csupán egy torony mellé épített, ferde tetejű hodálynak tűnt, és maga a torony is úgy nézett ki, mintha bármely pillanatban összedőlhetne. Láttam néhány melléképületet is, de azokat már semmire sem használták, és a karámnak a legtöbb kerítésléce hiányzott, nem mintha lettek volna állatok, amelyeket odabenn kellene tartani. Életnek semmi jelét sem láttuk, kivéve a halvány füstfátylat, amely a szentély saját kéményéből bodorodott. Azt hittem, Leannor legalább néhány királyi testőrt maga mellett tart, akik strázsálnak a sziget határán, de senki sem állta utunkat, miközben a levert cölöpökre épített rönkúton a főépület felé igyekeztünk.

Amikor Feketelábat lefékeztem a kemény talajon a rönkpallón túl, kinyílt a szentély ajtaja. Sir Ehlbert Baudry volt szíves üdvözölni minket teljes páncélzatban, melynek csillogásából kitűnt, hogy nemrég fényesítette. Hosszúkardja még fényesebben villogott, amikor a lovag megpörgette, és tucatnyi lépéssel előttem megvetette a lábát. Semmit sem szólt, mindössze megfordította a kardot a kezében, a földre tette a hegyét, és a markolatgombra támaszkodott. Nem viselt sisakot, és szakállas képe inkább szigorú várakozást, mintsem vádaskodást tükrözött.

Csoszogás vonta a tekintetemet a szentély bejáratához. Leannor hercegnő kemény kézzel szorította magához két gyermekét. Ehlberttel szemben az arcán jogos rosszallás sötétlett.

– Tudhattam volna, hogy téged fog küldeni, írnok! – kiáltotta oda. – Aki egyszer briganti volt, mindig is briganti marad!

Arthin király kisfiú létére már eleget felfogott a körülményekből ahhoz, hogy királyi daccal álljon ott. Mellette Lady Ducinda, úgy tűnt, ártatlanságában nem zavartatja magát, és kicsiny kezét felemelve, szendén mosolyogva integetett. Visszaintegettem, és leszálltam Feketeláb nyergéből, mire Lord Ehlbert készenlétbe lendítette a kardját.

– Legalább van annyi vér a pucádban, hogy egyedül állsz ki ellenem – mordult a király bajnoka, és harci pózba vágta magát.

Rá sem hederítettem, és öles léptekkel a szentély felé indultam, miközben lecsatoltam a kardomat. Ehlbert értetlenül, határozatlanul állt egy percig, majd odasietett, és elállta az utamat.

– Megállj, gazfickó! – kiáltotta, és kardhegye a torkomtól néhány hüvelyknyire lebegett. A nyikorgó íjak hangjára hátrakaptam a tekintetem, oda, ahol feltételezésem szerint Desmena íjászai már ráirányították a fegyvereiket.

– Ne! – emeltem fel a kezemet. Ehlbert arcára pillantottam, és döbbenettel láttam, hogy őszintén fél. Tudtam, hogy nem a saját életét félti, mert nem hittem, hogy az lehetséges volna. Tomas halála után gyászoló porhüvellyé változott. Most úgy tűnt, talált másokat, akik méltók a védelmére.

– A királlyal kell beszélnem, uram – hajtottam meg a fejemet hivatalos mozdulattal. – Ha megengeded.

Ehlbert arca tovább rángatózott, és nem moccant, a kardját pedig olyan egyenesen tartotta, amennyire az egy magafajta ügyességű és erejű lovagtól tellett. Mégis megértés csillanását láttam a szemében, ahogy a tekintetünk találkozott.

– Ha nem a vérét venni jöttél – szólt –, akkor minek vagy itt?

– Hogy megtartsam az adott szavamat – feleltem, és kiléptem előle, aztán folytattam utamat a szentélyhez. Tudtam, hogy ezzel azt kockáztatom, hogy két lépés között levág, és ezt semmilyen módon nem akadályozhattam volna meg. Ám ő nem emelte tovább a kardját, hanem mellém szegődött, és velem együtt közeledett Leannor hercegnőhöz és a gyermekekhez, végig készenlétben tartott karddal.

– Királyi felség – szóltam fél térdre ereszkedve, a gyermekkirályhoz intézve a szavaimat. – Azért jöttem, hogy eleget tegyek a Korona és a Szövetség színe előtt tett eskümnek. Alázatosan kérem, hogy fogadd el a szolgálatomat. – Azzal hüvelybe dugott kardomat a fejem fölé tartva felkínáltam neki.

– Mi ez az egész, írnok? – förmedt rám Leannor. – Játszadozol velünk netán? Mégis, mennyire vagy kegyetlen?

– Bárcsak volna időm megmagyarázni, fenség! – Felnéztem, egyenesen a szemébe, és reméltem, hogy látja komoly szándékomat a tekintetemben. Ruházata és tartása többé nem olyan hercegnőre utalt, aki egy egész birodalom fölött uralkodott. Egyszerű, barna gyapjúruhát viselt, ingvállát kendővel eltakarva. A haja összeborzolódott, és most először vettem észre, hogy ősz csíkok tarkítják. Most csak egy asszony volt, aki féltette a saját és gyermekei életét, akiket még szorosabban magához húzott.

– De nincs időnk – folytattam. – Legyen elég annyi, hogy a hamis Evadine Courlain Mártír többé nem élvezi a támogatásomat, és ezt sebekkel tudom bizonyítani. Magamat és kompániámat a király ügyének ajánlom. Figyelmeztetést is hozok, miszerint ellenségeink közelednek, és azonnal el kell mennünk erről a helyről.

Leannor csak nézett rám szörnyülködve, de a kisfia korántsem volt ilyen szűkszavú.

– A szolgálatodat se nem kívánjuk, se nem követeljük, áruló! – mondta nekem, és gőgösen égnek emelte az orrát. – Nincs dolgunk köpönyegforgató parasztokkal…

– Ugyan, fogd már be, Alfric! – Az éles utasítás nem a király anyjától származott, hanem a jegyesétől. Lady Ducinda kitépte magát Leannor szorításából, és felém ugrált. – Hisz kedves ember – mondta, és csókot nyomott az arcomra. – Engem megmentett, ha nem tudnád. Te magad is így mondtad, nénikém – tette hozzá, dacosan csücsörítve Leannor felé.

– Repes a szívem, hogy láthatlak, hölgyem! – mondtam a kislánynak, amitől az elpirult.

– Gyere el onnan! – szisszent fel a gyámja, és előrelépett, hogy elkapja Ducinda kezét, majd visszarángatta. Mostanáig azt hittem, Leannor viselkedését a kislánnyal pusztán önös érdek diktálja. Ám ahogy a kebléhez szorította Ducindát, az mély és őszinte szeretetről árulkodott.

– Fenség… – kezdtem, és nehezemre esett olyan szavakat találni, amelyek legyőzhetik érthető előítéletét, de egy sürgető kiáltás Tilertől félbeszakította minden egyéb próbálkozásomat.

– Kapitány!

Megfordultam, és azt láttam, hogy a ködös nádasra mutogat a rönkpallón túl. Semmit sem láttam, de hamarosan tompa csobbanásokat és horkantásokat hallottam. Lovascsapat közeledett a lápon át.

– Nincs időnk menekülni – mondtam. Felkeltem, és az övemre erősítettem a kardomat, aztán Ehlbertre pillantottam. – Hiába reménykedem, hogy egy egész királyi páncéloskülönítmény rejtőzködik ezen a helyen, igaz?

A lovag szeme összeszűkült, és rólam az egyelőre láthatatlan ellenségre vetült a párában.

– Az utolsó lovagomat ott temettem el – mondta, és a fejével a karám felé intett. Tétovázott, kelletlen latolgatás árkolta a homlokát, de aztán láttam, hogy döntésre jut és leereszti a kardját.

– Hányán vannak? – kérdezte.

– Többen, mint mi. – Leannor és a gyerekek felé bólintottam. – Jobb lesz, ha velük maradsz.

Elindultam anélkül, hogy megvártam volna a válaszát, és odakiáltottam Desmenának.

– Ha menekülni akarnál – szóltam –, most tökéletes alkalom kínálkozik rá! Ha nem, akkor szükségem lesz az íjászaidra.

♦

Arra számítottam, hogy menten feltűnik a ködből a haragvó, bosszúszomjas Esdeklő Ildette alakja a palló túlvégén. Ezért hát csalódottsággal és sajnálkozással vettem tudomásul, hogy csak Ofihla Barrow kapitány az.

– Írnok – szólított meg, miközben lefékezte a lovát. A tőle megszokott modortalansággal beszélt, és összevont, bozontos szemöldökén látszott, hogy neki sem fűlik a foga ahhoz, ahogyan a dolgok alakultak. A háta mögött lovasok fékeztek le a Nagybecsű Sereg sötét páncéljában, ami további szívfájdalmat okozott. Több arcot is felismertem közülük. Néhánnyal együtt harcoltam, mások Wilhummal lovagoltak. Wilhum a Szabad Kompánia többi tagjával együtt ült a lován, meglehetősen nagy távolságra a pallótól. Láttam, hogy a fájdalom rándulása fut végig az arcán, ahogy korábbi bajtársait nézi, és reméltem, hogy képes lesz rávenni magát, hogy megküzdjön velük. Desmena bandáját sehol sem láttam, így a két haderő közti különbség még szembetűnőbb lett. Ennek ellenére nem mutattam ki a bizonytalanságomat, amikor viszonoztam Ofihla köszönését.

– Kapitány! Szavak nem fejezhetik ki, milyen szomorú vagyok, hogy téged látlak itt.

– És mégis tizenegy szót használsz, pedig egy is elég lenne, nem igaz? – Kelletlen mosoly jelent meg a széles, viharvert arcon.

– Nem hittem, hogy a gyilkosságig alacsonyodsz – mondtam. – Ráadásul gyermekek meggyilkolásáig. Feltételezem, te gyújtottad fel a Halmot.

Ofihla megdermedt, és összeszorította az állkapcsát.

– A királynő parancsát teljesítettem. Amire felesküdtem. Ahogyan te is felesküdtél, uram.

– Egy eskü nem kényszeríthet gyilkosságra, főként egy hamis Mártírnak adott fogadalom. Hol van az leírva a tekercsekben, hogy bármi is szentesíti az ártatlanok legyilkolását?

A kapitány képe elsötétült, és dühödt morajlás hallatszott a háta mögött álló katonák felől. Kardok ugrottak elő csikorduló zajjal a hüvelyükből, ahogy felkészültek az összecsapásra. Ha volt is valami halovány reményem, hogy korábbi bajtársi viszonyunkra való tekintettel legalább elgondolkodnak, mitévők legyenek, a remény hamar elhalt, amikor láttam növekvő haragjukat. Evadine uralma azok felett, akik saját akaratukból választották a szolgálatát, szemlátomást olyan mértéket öltött, hogy ezek az egykoron jó emberek készakarva gyilkoltak védteleneket az ő nevében. A felismeréstől az én vérem is felforrt, és Feketeláb nyihogott izgalmában, amikor megérezte a hangulatomat.

– Ujjongtál, amikor felakasztatta Swain kapitányt? – kérdeztem Ofihlát. – Örvendtél, hogy meghalt a férfi, akit évekig követtél?

– Swain úgy halt meg, hogy bűnbocsánatért esedezett a tettei miatt – vágott vissza a nő, és megemelte buzogányát, amelyben most felismertem az elesett kapitány korábbi fegyverét. – Az ő tiszteletére hordom magamnál ezt.

Harsányan felnevettem, és megcsóváltam a fejem.

– Már semmi becsület sincs benned. Hát nem látod? Hé, mindenki! – emeltem fel a hangomat, hogy a kiáltásomat a parancsnoksága alatt álló katonák is hallhassák. – Evadine Courlain elátkozott minket. A lelkünket örökre bemocskoltuk azzal, hogy őt szolgáltuk. Csatlakozzatok hozzám, és legalább próbáljátok meg lemosni a szennyet, mielőtt még több gaztettet hajtat végre veletek!

Reménytelen, de legalább szívből jövő próbálkozás volt. Ha én, Ayin, Wilhum és a többiek ki tudtunk bújni Evadine igájából, ők miért ne tehetnék?

– A Hölgyért élünk! – kiáltottak vissza dühödt ellenkezéssel, és fegyverükkel az utálatos kántálás minden szavára a levegőbe döftek. – A Hölgyért harcolunk! A Hölgyért halunk! – Akkor értettem meg, hogy a Nagybecsű Sereg már régen átfordult, túlzottan felemésztette őket az, amit a királynőjük szeretetének hittek, így hiába reménykedtem volna a szabadulásukban.

– Elég az üres locsogásból, írnok! – Ofihla felém bökött a lopott buzogányával, és vad vicsorgással kivillantotta a fogát. – Add át az Algathinet fajzatot, és felelj a bűneidért! Cserébe gyors halálod lesz.

– Igazán? – szorítottam meg erősebben Feketeláb kantárszárát, aztán kivontam a hosszúkardomat, és a vállamon pihentettem a pengéjét. – Neked nem ígérhetem ugyanezt.

Amióta csak ismertem, Ofihla Barrow bátran és ügyesen harcolt, de sohasem vakmerőn. Hogy a közönséges harag hatására vetette el az óvatosságot, vagy ennyire megrészegített valakit, ha mélyen alávetette magát Evadine befolyásának, azt nem tudom. Ám rohama azon a pallón át az egyetlen ostoba volt dolog, amit valaha láttam tőle. Sarkát keményen a harci ménje oldalába vágta, és vágtázva közeledett felém; a láp vize fehéren habzó felhőkben fröcskölt szét, ahogy ló és lovasa végigdübörgött a félig elsüllyedt rönkhídon.

Feketeláb harciasán nyihogva felágaskodott, mert arra számított, hogy előrevetjük magunkat és félúton összetalálkozunk a támadóval. Ehelyett keményen megrántottam a kantárszárat, a helyén tartva a lovamat, miközben Ofihla közeledett, a kompániájával szorosan a nyomában. Desmena íjászai az utasításnak megfelelően vártak, míg ellenségünk a palló közepére ért, és csak akkor bukkantak fel rejtekükből, a két oldalon nővő magas, vízparti gyékény közül. Ilyen közelről célozva a hosszúíjból kilőtt nyíl könnyedén átlyukasztja a védtelen húst, olykor még a páncélt is. Sajnos a Desmena íjászai által használt, széles hegyű vadásznyilak csak lepattantak a felém közeledő Ofihla páncéljárói. Viszont a vadászoknak sikerült három vesszőt beleállítani a harci mén oldalába.

A csataló épp akkor botlott meg, amikor a lovasa már kardvágásnyi távolságba ért volna. Véres hab tört ki a száján, miközben eltűnt a kárminvörös víz háborgó örvényében. A kapitány legördült a kapálózó állatról, még mielőtt az leránthatta volna magával. Ofihla talpra küszködte magát, aztán dühében érthetetlen kiáltást hallatva, a vízben csobogva felém gázolt, de egész testében megdermedt, amikor egy éles szemű íjász megtalálta a rést a vállvértje és a gallérja között. Néztem, ahogy kapálózva a vízbe esik, aztán teljes figyelmemmel a közeledő bajtársai felé fordultam.

Az első, egy veterán, akire a Walvern faláról emlékeztem, tátott szájjal rontott rám, amelyen dühödt ordítás tört ki, és hosszúkardját az arcom felé nyújtotta. Szerencsére nem volt olyan jól felvértezve, mint a kapitánya, és a hosszúíjak második sortüzének a lovával együtt sikerült leterítenie a lovast, mielőtt átjutott volna a pallón. Egy újabb szerencsés fordulatként a fickó haláltusája közben úgy rántotta meg a lova kantárszárát, hogy mindketten pontosan a mögöttük rohamozok útjába estek. Hamarosan az egész rönkhíd küszködő, ágaskodó lovak kavalkádjává változott, amelyeket úgy korbácsoltak a lovasaik, mintha minden eszüket elveszítették volna. Mindez ellenállhatatlan célpontnak bizonyult az íjászoknak, és a vesszők halálos aratást végeztek, még mélyebb vörösre festve a mocsár vizét.

A mészárlás ellenére Ofihla katonáinak többsége a túlparton sértetlenül kimaradt mindebből, és a kapitányukkal ellentétben megőrizték a lélekjelenlétüket. Tucatnyian vagy még többen leszálltak a nyeregből, és nekiláttak átgázolni a vízen a palló két oldalán. Lassan haladtak, és az íjászok célpontjaivá váltak, de persze ezek kevesen voltak. Továbbá az ellenségeink között harcoló számszeríjászok is hamar magukhoz tértek, és nekiláttak hasonló módon válaszolgatni. Kiáltás vonta magára a figyelmemet. Egy hosszúíjász a nádasba hanyatlott, számszeríjlövedékkel a mellében. Még több sortűz következett, így íjászaink fedezékbe kényszerültek, miközben a gázoló gyalogosok kimásztak a szilárd talajra.

Megrezzentem, mert egy haragosan zümmögő lövedék repült el a fejem mellett, aztán felemeltem a kardomat az ellentámadás előre megbeszélt jelével. Rövid patadobogás, és Wilhum a csapataink felét a bal kéz felől támadó ellenség felé, Desmena a többiek élén a jobb oldalon érkezők felé vitte. Kardok és szekercék emelkedtek és hulltak eszeveszett ritmusban, és egyre növekvő hullahalmok gyűltek a sással borított partok között. A szövetségiek tántorítatlanul jöttek tovább, és sűrű tömegben nyomultak át a vízen. Az íjászaink hátraszorultak, és ki kellett menekülniük a nád közül, mielőtt visszafordulhattak volna, hogy messzebbről folytassák a zárótüzet, rémületes öldöklést okozva, mielőtt a nyílvesszőik kifogytak volna.

A pallón az előttem kavargó szövetségi katonáknak csakhamar sikerült félrelökni a lovak és bajtársak hulláit, és tovább folytatták a támadást. Megeresztettem Feketeláb kantárszárát, jelet adva neki, hogy felágaskodhat, és patái halálos pontossággal tiportak a támadóink közé. Az első néhány harcos repedt koponyával és bezúzott arccal repült hátra, mire Feketeláb leeresztette a patáját, és rátiport egy újabb áldozatra. Egy szövetségi lovas kínálkozó esélyt látott, és rám támadt: felemelt baltájával a lovam fejére célzott. Hosszúkardom szúrásával hárítottam a lecsapó fegyvert, aztán fegyveremet mélyebbre toltam, a pengét úgy fordítva, hogy a szekercés nyakába döfjek. Ahogy a lovas leesett, más gyalogos katonák rohantak meg, és úgy döfködtek felém, mintha egy bezáródó állkapocs acélfogai volnának. Az ordító arcokat kaszaboltam, miközben Feketeláb újra és újra a hátsó lábára állt, cséphadaróként kapáló patákkal.

A túlerő ellenében csakhamar visszaszorultunk, és Feketelábat is többször megvágták. Egyik seb sem volt elég mély, hogy ledöntse a lábáról, de annyit elértek, hogy tovább szították a dühét. Körbe-körbe pörögve a hátsó lábaival is rugdosott, mire az ellenségeink elhátráltak néhány lépést, de közben én is kiestem a nyeregből. Keményen a pallóra csapódtam, és kis híján nem tudtam félregördülni, amikor egy előreiramodó katona a szablyájával felém hasított. Bátorságáért jutalmul kapott egy patát az állkapcsába. Feketeláb dühöngésében elkanyarodott tőlem, így talpra tudtam ugrani, de ezzel az ellenségeim is új esélyt nyertek, hogy új támadást indítsanak ellenem.

Félreugrottam egy hosszúkard hegye elől, arcon könyököltem a gazdáját, majd megpördültem a sarkamon, és levágtam egy tőrös fickót, aki a hátamnak ugrott. A dicstelen verekedés ezt követő, nagyobb része elhalványult már az emlékezetemben, és csupán visszataszító kavargás maradt belőle. Annak tudatában voltam, hogy a környező csatározás minden rendet nélkülöző, gyilkos csetepatévá satnyul. A szemem egy pillanatra megtalálta a lováról leszállt Juhlinát, aki harci pörölyét már elhagyta valahol, és éppen egy katona arcát öklözte, akinek a fejét a lába közé szorította. Egy másik felemelt szekercével készült lecsapni a háta mögött, de Adlar leterítette. A zsonglőr két késsel vetette magát a támadóra, és mániákus sebességgel szurkába.

Miután kivágtam egy ellenségem alól a lábát, összeütköztem egy kemény, mozdíthatatlan alakkal. A csatákban szokványos bestiális hördüléssel már éppen döfésre emeltem volna a hosszúkardomat, amikor szemközt találtam magamat Sir Ehlberttel. Az ábrázata sokkal nagyobb lélekjelenlétről árulkodott, mint az enyém: szigorú vonásain céltudatosság ült, de a csata tébolya nélkül.

– Bocsáss meg, írnok! – mordult fel, mielőtt ellépett volna tőlem, és kardja csillámló ívben csapta le egy szövetségi katona karját. Tovább haladva kivédett egy döfést, és pengéjével mélyen ellenfele vállába vágott, mindezt egyetlen összefüggő mozdulattal. Korábban is láttam már Ehlbertet csatában, de ilyen közelről még soha, és a következő néhány pillanat félreérthetetlen érvénnyel bizonyította, ostobaság volt azt képzelnem, hogy valaha is megállnám a helyemet egy párbajban vele szemben. A szövetségi katonák úgy hanyatlottak el körülötte, mint a búzaszálak a kasza alatt, miközben ő kitartóan haladt előre a csatasorokban, hosszúkardja minden csapásával halált vagy súlyos sebesüléseket okozva. Ez a higgadt mészárlás sok más katonát megfutamított volna, de Evadine befolyását nem lehetett ilyen könnyen semmivé tenni. Hívei újra és újra Ehlbertre vetették magukat, fittyet hányva a végzetes fenyegetésre, és ő megállíthatatlanul aratott a soraik között.

Amikor megéreztem, hogy a csata egyensúlya átlendül, újra magasra emeltem a kardomat, hogy magamhoz szólítsam azokat, akik még talpon voltak közülünk.

– Sir Ehlberthez! – Nem akartam megvárni, értette-e bárki, inkább Ehlbert mellé ugrottam, és lecsaptam a pengét, amely felé döfött. Az idő és a részletek újra elvesztek a csata vörös ködében, és á tudatom a halálos összpontosításban tűponttá zsugorodott. Hosszúkardom tulajdonképpen ösztönösen mozgott, miközben levágtam azokat, akiknek még nem is olyan régen én parancsoltam.

Az arcomba loccsanó hideg víz hozott vissza az érzékelés világába. Pislogva arra eszméltem, hogy térdig állok a mocsárban, ziháló mellkasomban és testemben a túlerőltetett izmok sajgásával. A közelemben egy szövetségi katona – szerencsére nem olyasvalaki, akit ismertem – sűrű vérzuhatagot köhögött fel, aztán a vízfelszín alá süllyedt. További holttestek lebegtek körülöttem: némelyik nyilakkal volt megtűzdelve, mások darabokra szabdalva vérvirágokat eregettek a vízbe, néhányan pedig még rángatóztak úton a végzetük felé. Nem mind volt ellenség: észrevettem az egyik Yolland fiatalos, kifejezéstelen arcát Desmena bandájának egyik tagja mellett.

Rekedt torokhangok vonták a tekintetemet a partra, ahol egy sebesült szövetségi katona görnyedt, körülötte Tilerrel és négy másik, Szabad Kompániából való lovassal.

– Add meg magad, te ostoba állat! – parancsolta neki Tiler, mire a katona felé vetődött a tőrével. Elfordultam, ahogy a pengék vihara elhallgattatta a fickó dacos kiáltásait. Ehlbert dolga végeztével öles léptekkel a szentély felé tartott, kardjával a hüvelyében.

A nádashoz gázolva kivonszoltam magam a mocsárból, majd letérdelve próbáltam visszanyerni az erőmet, miközben felmértem a veszteségeket. Úgy ítéltem, körülbelül a harcosaink fele veszett oda az ütközetben, amelyben kiirtottuk Ofihla kompániáját. Néhány túlélő maradt a földön fekve, de senki sem volt köztünk, aki rendesen elláthatta volna a sebeiket. Az ifjú Falko Yolland és a rokonai végigjárták az elesett szövetségi katonákat, és kifosztották a halottakat, valamint kivégezték a sebesülteket. Egy másik csatamezőn megállítottam volna őket, de nem itt. Semmit sem segített volna rajtunk, ha életben tartjuk azokat, akik Evadine bűbájának hatása alatt álltak. Ennélfogva pedig nem gyakorolhattunk kegyelmet.

Felkeltem, és merev tagokkal végigmentem a parton. Megkönnyebbülten láttam, hogy a sértetlen Wilhum bekötözi Adlar karját. A megnyugvásom tovább mélyült, amikor mind Juhlinát, mint Ayint életben találtam. Az Özvegyen számos lila folt virított, de nem úgy látszott, mintha bármi egyéb baja volna. Először azt hittem, hogy Ayin komoly sérülést szenvedett, ugyanis mindkét karja vörös volt a könyökétől az ujjhegyekig. Közelebb érve már láttam a vérfoltos tőrt a kezében, és rájöttem, hogy a vér nem a sajátja. Mindketten egy harmadik, zömökebb alak mellett guggoltak. A páncélos alaknak nyílvessző állt ki a vértje réséből, és a vége egy ritmusra rezgett gyérülő lélegzetvételével.

– Csináld! – hörögte Ofihla a lányra, és vörös köpet repült az ajkáról. – Végezd be!

– Képtelen… – Ayin szavai akadozó suttogásként törtek elő a gyásztól elszorult torkából. – Képtelen vagyok…

– Semmi baj – mondtam, és letérdepeltem Ofihla mellé. Széles, szögletes álló ábrázatából mindig is nehéz volt megítélni a korát, de most márványfehérségig sápadt, fájdalomtól eltorzult arca szinte gyermekinek tetszett.

– Van valami végakaratod, kapitány? – kérdeztem, és egyik kezemet a fejére tettem.

– Ne mocskolj be, áruló! – Összerándult, de nem maradt elég ereje ahhoz, hogy elhúzódjon az érintésemtől. Remegés futott végig rajta, és szűkölő hang szaladt ki az ajkán. Néztem, ahogyan a félelem a haraggal viaskodik az arcán, és a bőre minden másodperccel egyre hidegebb lett. Néhány sekély lélegzettel visszanyerte az önuralmát, aztán a szemembe nézett, és a szavakat ezúttal körültekintő pontossággal formálta: – A végakaratom… egy kérdés… ha megválaszolod.

– Meg én.

– Miért? – Könyörgő, kíváncsi fény világított a szemében. – Miért… fordultál… ellene?

– Miért öntünk vizet az égő házra? Nem volt más választásom, kapitány.

– Hazug… – Megint megrándult, és a fájdalom végül felülkerekedett rajta. – Mindig is… áskálódtál… furkáltál. Elmondta. Mondta… hogy a szerelme… elvakította… caerith boszorkányság… azt mondta… – Ofihla szavai reszketeg kínszenvedésbe fúltak, és a szeme elhomályosult, ahogy a szíve utolsó lökései kiürítették a vért a testéből. Láttam, hogy küzd ellene, a puszta akaraterejével kényszerítve vissza magába az életet, bár a szeme már semmit sem látott, és a szavak alig hallhatóan, sziszegve jöttek: – Toria… mi lett… vele?

– Messzire hajózott, valami híres kincs nyomában – mondtam. – Remélem, megtalálta.

– Öltem volna… hogy újra… láthassam…

A következő néhány pillanatban csak térdepeltem ott, és néztem, ahogy Ofihla Barrow kapitány elveszíti az eszméletét. Próbált még megszólalni, de a szavai elmosódott motyogással törtek fel. Végül minden fény kiveszett a szeméből, egy utolsót lélegzett, és mozdulatlanná dermedt.

Huszonkettedik fejezet

A Norwind-vár egy bevehetetlen erőd – mondta Ehlbert. – De a cordwainiek sajnálatos veszteségeket szenvedtek a Taréj Csatájánál. Kétlem, hogy volna erejük tartani a várat a Hamis Királynő seregével szemben, pedig az bizonyosan a teljes haderejével fog lecsapni ránk, ha egyszer megtudja, hogy oda vettük be magunkat.

– Kevés lehetőségünk van – feleltem. – Ha északnak megyünk, akkor hajóra lesz szükség, hogy eljussunk a Fjord Geldbe, és az Ascarliai Testvérkirálynők országában bizonytalan a szíves fogadtatás. Dél felé sok mérföldnyi területen Evadine uralma érvényesül. Kelet felé Rhianvelbe érünk, ahol a legerősebb a támogatottsága. A nyugati Cordwainbe vezető úttal legalább megvan a lehetősége, hogy szövetségeseket találunk. A Norwind-vár gyűjtőhelyként is szolgálhat azoknak, akik ellenzik a Nagybecsű Királynő uralmát. Minden nap, amit a trónon tölt, egyre több elégedetlenséget szül, szóval számíthatunk arra, hogy a haderőnk növekedni fog.

A szentély előcsarnokában gyűltünk össze tanácskozni, egy apró helyiségben, amelynek mérete illett kicsiny haditanácsunkhoz. Magam, Wilhum és Juhlina állva maradtunk, míg Leannor és Ehlbert a kis kandalló mellett ült le. Apró királyunk már egyértelműen kihirdette a szándékát fülsiketítő hisztériával, úgyhogy az anyja elvitte aludni.

– Halál minden árulóra! – dühöngött, és ki akarta szakítani magát Leannor szorításából, miközben az elvonszolta a szobába, amelyen Ducindával osztozott. – A fejüket akarom. Sir Ehlbert. Hallod? Azonnali hatállyal indulunk Couravelbe, és visszafoglaljuk a palotát. Megparancsolom!

Harcias beszédének az ajtó csapódása vetett véget. Leannor rövid, de haragos kirohanását tompította az ajtó, de amikor újra kinyílt, röpke időre megpillantottam a gyermekkirályt, aki megszelídítve és megrendültén kuksolt az ágyikójában.

– Amennyire tudjuk – szólt Leannor –, Cordwain új hercege talán már szövetségről tárgyal a Hamis Királynővel. Van egy olyan érzésem, hogy a fiú nem olyan szenvedélyesen ellenséges iránta, mint az apja volt.

– Evadine többé már senkivel sem ül le tárgyalni – vetettem ellene. – Ha Gilferd ilyesmivel próbálkozna, a legvalószínűbb jutalma az volna, hogy letérdeltetik a hóhér elé.

– Nem tűnt valami bölcs legénynek – mondta Ehlbert. – Habár, amennyire láttam, a Taréjnál elég jól harcolt, még azután is, hogy az apját levágták. Az idős herceg megbosszulásának vágyát talán előnyünkre fordíthatjuk.

– Akár szomjazik a bosszúra, akár nem, nincsen elég katonája hozzá – mutatott rá Leannor. – Ahogyan nekünk sincs. Túl sokat vársz a köznéptől, írnok, ha azt hiszed, hogy felkelnek és letaszítanak egy zsarnokot. Az ilyesmihez évek kellenek, és így nyár végén a legtöbben azzal lesznek elfoglalva, hogy legyen elegendő tüzelő és élelem. Elnyújthatjuk ezt a háborút, de ahhoz, hogy megnyerjük, idő kell. Sok függ attól, vajon az ifjú Gilferd herceg megnyitja-e előttünk a várát egyáltalán.

A kápolna ajtajára pillantottam, amely mögül Ayin édes dala visszhangzott.

– Ó, én úgy hiszem, van közöttünk olyan, aki előtt szívesen megnyitja majd.

♦

Gilferd Lambertain herceg jelentősen megöregedett a néhány hét alatt, amióta nem láttam. A szerelmes ifjúból, akit annyira lenyűgözött Ayin, megfáradt fiatalember lett, akit megannyi gond nyomasztott. A szeme vörös volt, beesetten ült magas arccsontja fölött, és sovány orcája csak kihangsúlyozta hullaszerű jellegét. A csarnokban fogadott minket, ahol az apja nem olyan régen lakomát hívott össze a tiszteletemre. Az udvaroncok és urak, akik annak idején megjelentek a Lohrent herceggel való találkozómon, mostanra nagyrészt eltűntek, feltételezhetően a Taréjnál elesettek között oszladozott a holttestük. Mindössze három kemény ábrázatú lovag maradt, mind harci sebhelyekkel a képükön. Elkeseredve láttam, hogy a hamuszín hajú Nagybecsű Heilma szintén jelen van. Megnyúlt arcával és szúrós tekintetével a harag megtestesült képmása volt, kivéve szájának önelégült ívét. Tapasztalatom szerint a fanatikusok személyisége nem jó irányban fejlődik attól, ha igazuk van.

A társaságunk három tagból állt: jómagam és Leannor mellett Ayin a régenshercegnő valószínűtlen személyi testőreként mutatkozott. Némi elégtételt találtam a fiatal herceg ellágyuló arckifejezésében, amikor megpillantotta a lányt. Nem kevésbé pedig abban, ahogyan az ifjú szeme elidőzött a melltűn, amelyet Ayin az unszolásomra tűzött a zekéjére.

– Ha kérdezi – mondtam neki, amikor közeledtük a Norwind-vár kapujához –, mondd neki, hogy mindennap rajtad van.

Erre a lány becsmérlőn forgatta a szemét.

– Azért nem olyan ostoba.

– Herceg uram – nyújtotta a kezét Leannor most Gilferd felé. – Kérlek, fogadd köszönetünket a vendéglátásodért. – Az egyetlen olyan öltözékét viselte, amely még díszesnek számított, egy selyemből és pamutból készült, többnyire fekete színű gyászruhát.

Gilferd közömbösen nézte a kinyújtott kezét, és olyan sokáig ült egyhelyben, hogy már azon tűnődtem, vajon megkoronázza-e a sértést azzal, hogy nem áldoz az udvari szertartásosságnak. Valamennyi tisztesség azonban mégiscsak maradhatott benne, mert végül felkelt.

– Az apám mindig is nagy műgonddal intézte az ilyesmit – szólt, azzal letérdelt, és az ajkát Leannor kézfejéhez nyomta. – Fenség.

– Elvesztése jobban elszomorítja a szívemet, mint hogy szavakkal kifejezhetném – mondta a nő komor ünnepélyességgel. – Tudd meg, hogy a családom az örökkévalóságig nagy becsben fogja tartani a nevét.

Gilferd erre már nem felelt, csak felkelt, és a figyelmét Leannorról rám irányította.

– Szóval, írnok. Úgy tűnik, ezúttal nagyon másféle dalt fújsz.

– Az árulók dalát – szólt közbe Nagybecsű Heilma, és ívelt ajka kifejezetten kegyetlen vonalba csavarodott. – Igazából ugyanazt a dalt. Csak ezúttal egy másik úr nevében. Akit idővel ugyanúgy elárul, ebben biztos vagyok.

A rá következő csendet hagytam nyúlni egy ideig, mert tudtam, hogy egy heves visszavágással itt semmit sem érnék el. Ahogyan hazugsággal és üres ígéretekkel sem.

– Bűneim számosak, uram – mondtam Gilferdnek. – Nagyon félreismertem valakit, és ez szörnyű következményekkel járt. Amikor korábban itt jártam, egy hazugságba voltam szerelmes, és elvesztem egy álomnak tűnő káprázatban. Most ébren vagyok.

– Egy szavát se hallgasd meg ennek a szörnyetegnek! – kiáltott fel Heilma, kis híján sivalkodva. – Az atyád bölcsen tette, hogy kitette a szűrét! Tégy ugyanígy!

Gilferd a nő felé fordult, a szemében kemény nehezteléssel.

– Nem vagyok többé a tanítványod, Nagybecsű – mondta neki halkan, de kimérten. – Te pedig nem vagy a tanítóm. Tartsd meg magadnak a tanácsodat addig, amíg ki nem kérem.

Heilma arcán nem sok hús maradt, mégis reszketni kezdett a riposztot hallva.

– Az atyád…

– Halott! – vágott közbe Gilferd. – És a lovagjainak és katonáinak többsége úgyszintén. Mind a háború mellett voksoltak, a te tanácsodra, ha jól emlékszem. Tartsd a szád, vagy távozz a teremből!

Újra a látogatói felé fordult, és pillantása óhatatlanul megállapodott Ayinen.

– Repes a szívem, hogy újra láthatlak, hölgyem – szólt, és most először elmosolyodott. A korábban megismert félszeg fiatalember talán hebegve mondta volna ezeket a szavakat, de ez a férfi őszinte és szégyent nem ismerő folyékonysággal beszélt.

– Legutóbb is mondtam, uram – felelte Ayin, viszonozva a mosolyt –, hogy nem vagyok hölgy…

– Ami azt illeti – vágott közbe Leannor –, ez a kiváló fiatal nő nemrégen elnyerte a legfőbb udvarhölgyem rangját, amihez nemesi cím igényeltetik. A király volt oly szíves, és ma reggel ebben a kegyben részesítette. – Hogy a király semmi ilyesmit nem tett, az természetesen egyáltalán nem számított. Akárhogy is, nem hittem, hogy Gilferd törődik a dologgal.

– Lady Ayin – hajolt meg mélyen. – Kérlek, fogadd a gratulációmat e jeles alkalomhoz.

– Ööö – felelte Ayin, és a szeme felém villant útmutatásért. Alig látható biccentésemre hozzáfűzte: – Nagyon köszönöm. – Habozott, és a csarnokban körbenézegetve feszengett ültében. Láttam, hogy Nagybecsű Heilma leplezetlen haraggal nézi, amit Ayin is észrevett. A lány vett egy apró levegőt, hogy megerősítse magát az elhatározásában, és azt kérdezte Gilferdtől: – Beszélhetünk? Úgy értem, négyszemközt.

– Milyen remek gondolat! – biccentett Leannor a herceg felé. – Ugyanis magam igen elfáradtam a hosszú úton. Lord Alwyn és én visszavonulunk. Talán ma éjjel még folytathatjuk a társalgást, uram?

Gilferd alig vette le a szemét Ayinról.

– Úgy hiszem, az volna a legjobb, fenség. A kamarásom elkísér a kvártélyodba. A kísérőd lepihenhet a kaszárnyában, ahol bőséges hely áll rendelkezésére.

Meghajoltam a herceg felé, miközben Leannor kiment a teremből. Elhátráltam egy lépést, és megálltam, hogy csendes tanácsokat súgjak Ayin fülébe, de ő egy fejrázással elhallgattatott. Ahogy Gilferd nem számított többé kisfiúnak, Ayin sem volt többé kislány. Nekem mégsem tetszett a dolog.

– Semmit sem kell ígérned… – dünnyögtem neki, de elhallgattam, amikor újra csak a fejét rázta.

– Ne aggódj miattam – mondta halovány mosollyal. – Ne feledd, hogy már jobban vagyok.

♦

Ayin sohasem mesélt el mindent, ami közte és Gilferd herceg között történt a lakomázóterem bezárt ajtaja mögött. Azonban amint leszállt az est, a herceg letérdelt IV. Arthin király előtt, és hűséget esküdött az utolsó lélegzetéig. Gilferd fogadalmát amolyan lakomaféle követte, egy röpke vacsora, amelyen sem zsonglőrködés, sem éneklés nem szerepelt annak ellenére, hogy mind Adlar, mind Quintrell felajánlotta a művészetét. Gilferd hangulata észrevehetően megenyhült, de a várban mégiscsak gyász uralkodott.

– Mit mondtál neki? – kérdeztem Ayint, amikor a tivornya véget ért. Szerettem volna jobban átlátni a vár védelmi rendszerét, ezért megkértem a lányt, hogy tartson velem a ritkásan őrzött mellvédekre.

– Az igazat – vonta meg a vállát. – Megteszi, amit kérsz tőle – fűzte hozzá ingerülten, amikor bőségesebb magyarázatért nyaggattam. – Úgyis csak ez számít, nem? Egyébként most már udvarhölgy vagyok. Csak a hercegnő parancsolhat nekem, te nem.

Elvigyorodott, amikor homlokráncolva azt dünnyögtem:

– Bocsáss meg, hölgyem!

– Nem ígértem neki semmit, ha ezen aggódsz. – Belém karolt, és a vállamra hajtotta a fejét. – Mindenesetre köszönöm, hogy törődsz velem. – Ellépett tőlem, és kritikus szemmel végigtekintett a Norwind-vár kanyargó mellvédjein. Olykor el is felejtettem, hogy legalább annyi csatát látott már, mint én, és katonaszemmel nézi a dolgokat. – Túl kevés – mondta végül. – Walvernnél kétszer ennyi volt, és még úgy is alig sikerült megvédenünk a várat.

– Tudom. – Néztem, ahogy két strázsa végigsétál a déli fal tetején, és megfigyeltem a köztük és a szomszédaik közt lévő nagy távolságot. Igaz, hogy éppen az éjjeli őrséget láttuk, de hajnalban csak kevéssé javulnak majd a dolgok. Ayin érzéke a számokhoz kevés kétséget hagyott afelől, milyen állapotban van a herceg védelmi ereje. Összes, egyesített haderőnk alig több mint nyolcszáz fegyveres férfit és nőt számlált. Evadine természetellenesen toborzott seregével összehasonlítva nem remélhettük, hogy néhány napnál tovább tudjuk tartani ezt a várat.

– Szerinted mennyi idő, míg ideér? – firtatta Ayin.

– Valószínűleg néhány hét. Talán néhány hónap, ha ránk mosolyog a szerencse.

– Nem fog ránk mosolyogni. Amint megtudja, hogy itt vagy, eljön érted, ezt te is tudod. – Ayin nekidöntötte a fejét a falnak, és megrándult az arca, mutatva, hogy nem szívesen közli a nyilvánvaló, mégis kellemetlen következtetést. – Itt nem maradhatunk. Azt hiszem, ezzel te is tisztában vagy.

Dél felé pillantottam, és fejben a távolságokat és akadályokat számoltam.

– Úgy tűnik, a Shavine-erdő mindig hazaszólít.

– A hercegnőnek ez nem fog tetszeni – figyelmeztetett Ayin. – Az erdőben bujkálni nem valami királyhoz illő dolog.

– Egy láp közepén bujkálni sem. Most csak az erdőség menedékében bízhatunk.

♦

Reggel elmeséltem Leannornak és a hercegnek a tervemet. A hercegnő meglepően jól fogadta a javaslatomat, de Gilferd herceg kevésbé, hiszen gyakorlatilag arra kértem, hogy hagyja el a hercegségét.

– A földeket és a várakat vissza lehet szerezni, uram – győzködte Leannor. – De ahhoz előbb életben is kell maradni.

Némi tanakodást követően Gilferd ráállt, hogy elviszi a seregét a Shavine-erdőbe, de ragaszkodott hozzá, hogy kapjon egy hetet a felkészüléshez és további készletek begyűjtéséhez. Ennek érdekében Juhlinával a környező vidéket jártuk, és a Nagybecsű Királynő haragja elől menekülők után kutattunk. Találtunk néhány csoport nyomorgót, akik felégetett falvakról és ellopott élelmiszerkészletekről meséltek. A fiatalabbak hajlandók voltak csatlakozni hozzánk, de a legtöbbüknek túlzottan kijutott már a nyomorból és a rettegésből ahhoz, hogy akár csak megforduljon a fejükben a lázadás lehetősége. Amikor kihallgattuk őket, nyilvánvalóvá vált, hogy Evadine megváltozott, és mostanra már több, mint Feltámadt Mártír vagy trónbitorló királynő.

– Mindent lát, uram – mondta egy öregasszony egy kordé tetején ülve, amelyet a családja húzott. – A drága férjem rosszat szólt róla, és a követői nem voltak a közelben, hogy hallják. Csak nekem súgta. Mégis eljöttek érte. Felakasztották, úgy bizony, és fáklyát dobtak a házunkra. Mindezt egy kis suttogásért.

Valószínűbbnek tűnt, hogy egy spicli azonnal iszkolt a Szövetségi Sereghez, hátha kereshet néhány sheket azzal, ha beárulja óvatlan szomszédját. Ennek ellenére Evadine látomásai valóságos veszélyt jelentettek, még annál is aggasztóbbat, mint a hadereje. Biztos voltam benne, hogy valami látomás hatására küldte Ofihlát a mocsárba, hogy tegye tűvé a helyet Leannorért és a gyerekekért. Azt is gyanítottam, hogy a látomások nem kis mértékben járultak hozzá a győzelméhez a Taréjnál. Ám ettől még nem volt tévedhetetlen. Vélt feltámadásáról sem tudta az igazságot egészen addig, míg Hilberttől nem hallotta. Arra sem figyelmeztették, hogy meg fogok szökni a couraveli palotából. Visszagondoltam Olversahl éléstáré, arra a szörnyűséges éjszakára, amikor Evadine olyan sebeket kapott, amelyekbe bele kellett volna halnia. Arra számított, hogy meghal aznap éjjel, de nem halt… miattam. Nem látta előre a fejleményt.

– Valamit megint forgatsz abban a ravasz fejedben – jegyezte meg Juhlina. Rájöttem, hegyközben lefékeztem Feketelábat, és a szemöldökömet elgondolkodva húztam össze. A földönfutó parasztok csapata folytatta fáradt bandukolását észak felé. Egyik sem érezte kötelességének, hogy a király ügye mellé álljon.

– Mi az? – kérdezte Juhlina, amikor folytattam néma töprengésemet.

– Nem lát engem – feleltem. – Evadine. A látomásai. Nem vagyok bennük.

– Hogyan lehetsz biztos benne? Olyan sokat lát.

– Nem vagyok biztos benne, de… érzem. Továbbá ha a látomásai valóban elvezetnék hozzám, élne még bármelyikünk is? – Volt itt még valami, egy gyanú, amit nem szívesen osztottam meg Juhlinával. Valami, amit Ofihla mondott, amikor haldoklóit. Mondta, hogy a szerelme elvakította.,.

– Ha ez igaz – próbálkozott Juhlina –, azzal egérutat nyerünk, nem? Amíg te a királlyal vagy, ő nem találhatja meg. – Mindketten elhallgattunk, ahogy megértettük a dolog jelentőségét. Legalább ötmérföldnyire lovagoltunk aznap a Norwind-vártól. Az azt megelőző napon pedig még messzebb.

Káromkodva belevágtam a sarkamat Feketeláb véknyába, és vágtázva indultam északnak, kiabálva a többieknek, hogy kövessenek.

♦

Újabb közbelépésre volt szükség Ayin részéről, hogy meggyőzzük Gilferdet, sürgősen el kell hagynia családja ősi otthonát. Úgy hiszem, végül a fenyegetés használt: ha maradna, valószínűleg sohasem láthatná viszont a lányt. Köszönhetően toborzási munkánknak, a Norwind-várat másnap reggel megtöltő sereg több mint ezer gyalogos és lovas katonára rúgott. Reméltem, hogy útközben több embert is szerezhetünk, de nem dédelgettem hamis ábrándokat arról, meddig képes a seregünk ellenállni az ellenségnek. Leannornak igaza lett. Több hónapnyi, talán többévnyi rejtőzködéssel vegyes háborúskodás elébe néztünk. Ezekben az években Evadine kegyetlenkedései bizonyosan megsokasodnának, ami felduzzasztaná a seregünket, de ő közben feldúlná a birodalom egészét. Ráadásul megszüli a gyermeket, akit a szíve alatt hord, a gyermekünket, aki egy olyan királynő örököse lesz, akit a rosszakarat mozgat. Baljós gondolataim borongós napokhoz és éber, rémálmokkal teli éjszakákhoz vezettek, de szerencsére legalább Erchel egyelőre távol maradt.

Javaslatomra a Korona Serege a part menti úton indult el ahelyett, hogy egyenesebb útvonalon haladt volna a Shavine-határvidékig. Nem volt kétségem afelől, hogy Evadine már összegyűjtötte a seregeit, és Felső-Cordwain gyors lerohanására készül. Nagyon szomorú véget értünk volna, ha összefutunk az előretolt járőreivel. Gilferd csekély kísérete társaságában, gyakran Ayin kíséretében mindennap előrelovagolt, és a falvakban önkénteseket toboroztak. A hercegség fejedelmeként paranccsal is besorozhatta volna őket kérlelés helyett, de nem hibáztattam a nagylelkűségéért. Még a legkevésbé iskolázott paraszt is megérthette, mennyire kevés esélyünk van, és ha erőszakkal léptetjük őket a szolgálatba, valószínűleg az első adandó alkalommal dezertálnak. Ámde voltak olyanok is, akik komolyan vették a felhívást. Gyakran ezek azok a mustrához túl öreg vagy túl fiatal emberek voltak, akiknek rokonait már végromlásba döntötte a háború. Hűség és kötelességérzet munkált bennük a megölt Lohrent herceg iránt, mert a hercegre errefelé szemlátomást mindenki jó szívvel gondolt. Továbbá, ahogyan a partvonalhoz közeledtünk, sikerült néhány tucatnyi zsoldost is szerezni, akik a kikötők felé tartottak. Nem voltak illúzióim azzal kapcsolatban, meddig fog tartani a hűségük, de képzett katonák nem teremtek minden bokorban.

Mire rátértünk a rendes part menti útra és dél felé tartottunk, Ayin már ezerötszáz fő fölé tette a létszámunkat. Azt gondoltam, ennek körülbelül csak a fele fog derekasan küzdeni a csatában, ám ezt nagyon szerettem volna elkerülni. Csakhogy reménykedésemet egy tollvonással húzta át a part menti úton eltöltött harmadik nap hajnala, amikor Tiler azzal a hírrel vágtatott oda hozzám, hogy fegyveres hadsereg áll a hegy tetején, egy mérföldre előttünk.

– Nem akartam túl közel kerülni – mondta –, mert íjászok is voltak közöttük bőséggel. Négy-, talán ötszázan lehetnek. Laza rendben várakoznak, de nem mutatják jelét, hogy mozognának.

– Lovasság? – érdeklődött Sir Ehlbert.

– Csak gyalogosok, amennyire meg tudtam ítélni, uram. De a lovakat végül is elrejthették a hegy túloldalán.

– Nos… – A lovag elgondolkodva vakargatta egyre sűrűbb szakállát. – Áttörünk vagy megkerüljük őket?

– Remélhetőleg egyik sem – válaszoltam. Nem hagyott nyugodni a gondolat, hogy talán tévedtem Evadine látomásaival kapcsolatban. Valahogyan mégis megneszelte, hogy ezen az úton indulunk, és küldött egy hadtestet, hogy elállják az utunkat? Ha igen, miért csak néhány száz katonát állított fel, amikor több ezernek parancsol?

Gilferd herceghez fordultam, és megkérdeztem:

– Nincsen véletlenül egy fehér zászlója, amelyet kölcsönkérhetek, uram?

♦

Gilferd és Leannor ragaszkodtak hozzá, hogy elkísérjenek, ami azt jelentette, hogy Ehlbert is velünk tartott. Miközben a csapatunk a fehér zászló alatt a hegy felé igyekezett, és lehetséges ellenségünk egyre tisztábban látszott, már tudtam, hogy sokkal jobb lett volna, ha egyedül jövök. Mégis örültem annak, hogy előrelátóan Tilerrel vitettem a lobogót. Gyakran egy zsivány kell ahhoz, hogy béketárgyalásba bocsátkozzon egy másik zsivánnyal.

Felemelt kézzel megállítottam a csapatunkat a hegy lábánál. A csúcsot vizslatva különféle öltözékekben virító embereket láttam, a katonai precizitást nélkülöző, mégis szilárd sorokban. A középen állók fegyverezték fel magukat a legjobban, kardokkal és szekercékkel, néhányan még páncélt is viseltek. A nap magasan járt, és jól láthattam rúnatetoválásokkal gazdagon díszített arcukat. A legmagasabb állt legelöl, egy szőke nő, a hátán átvetett hosszúkarddal. Karba öltött kézzel, a fejét félrehajtva méregetett minket, és tudtam, hogy szándékosan húzza az időt. Az adott körülmények között talán bölcs dolog lett volna, ha a csapatunk gyalog hág fel a hegyre, de a királyi család tagja nem alázkodhatott meg így. A közembereknek illik köszönteni a fejedelmi személyeket, és nem fordítva. A magas nő testtartása alig észrevehetően megváltozott, ami, reméltem, derűt, és nem sértettséget jelez. Szétnyitotta a karját, és elindult lefelé a hegyről.

– Remélem, még mindig kedvel téged – dünnyögtem Tilernek, és egy rémült fintort kaptam válaszul.

– Sohasem kedvelt – mondta. – Legutóbbi találkozásunkkor a Hölgy Patkányának nevezett.

Figyeltem, ahogy a hórihorgas asszony néhány lépésre tőlünk megáll. Nem hajolt meg, nem köszöntött minket, valószínűleg azt jelezve, hogy ennyi tellett tőle udvariasság terén.

– Hercegnő – kezdtem, Leannor felé fordulva. – Megtiszteltetés számomra, hogy bemutathatom Shilva Sahkent, aki jelentős kereskedelmi sikerekkel büszkélkedhet ezen a vidéken. Shilva asszony – hajoltam meg a zsiványkirálynő felé –, Leannor hercegnő örvend a látogatásodnak.

Shilva jobbára közönyös vonásait elnézve megdöbbentett, milyen keveset öregedett. Valamivel több ránc keretezte a szemét és a homlokát, de egyébiránt ugyanaz a nő volt, akit Deckinnel láttam ölelkezni annyi évvel azelőtt. Ahogy viszonozta vizslató pillantásomat, összegyűrődő homlokából arra következtettem, hogy ugyanez nem mondható el rólam.

– Bassza meg a kutya, ifjú Alwyn! – kezdte. – De megöregedtél! Jóval nagyobb is lettél. Annyira nem, mint Deckin, az igaz. Úgy látszik, tévedett a kedvenc fattyával kapcsolatban.

– Sok mindennel kapcsolatban tévedett.

– Na, ez szentigaz! – Shilva összeszűkülő szeme rólam Tilerre siklott, ahol a megvetés egyértelmű kifejezésével tovább szűkült, majd továbbvándorolt nemesi származású társaimra. – Bocsássátok meg a modoromat – folytatta. – Sohasem tudom, hogyan kell viselkednem előttetek. Urak, lovagok, hercegnők és effélék előtt. Ha még mindig annak nevezhetitek magatokat. Amennyire én tudom, mostanában új királynő ül a trónon. – Leannorra emelte a tekintetét, és mosoly terült szét az ajkán. – Iszonyúan szeretné már rád tenni a kezét, kedvesem. Nem kevesebb, mint száz aranyfontot ígér a kecses kis fejedért. Kétszázat az övéért… – Az áliával felém biccentett. – De csak ha élve fogják el.

– Szép kis summa – felelte Leannor, de a hangjából hiányzott a sértődés, amit vártam. – Ezért jöttél tehát?

Ehlbert előrébb ösztökélte a lovát, és keze a kardmarkolatán nyugodott. Shilvával szigorú, tántoríthatatlan pillantással méregették egymást. Tudtam, hogy a lovag emlékszik rá Moss Hillről, ahol Shilva vészesen közel került ahhoz, hogy elfogják és kivégezzék, és menekülés közben sok leölt rokonát kényszerült hátrahagyni. Régen történt, de tudtam, hogy a shavine-i rablók királynőjének nem számít, milyen régen.

Törtem a fejemet valami viccen, amivel oldhatnám a feszült hangulatot, és újra magamra vonhatnám Shilva figyelmét, de Leannor megelőzött:

– Nem harcolni jöttél – mondta, és az útonálló háta mögött felsorakozott emberei felé intett. – A zsiványok sohasem bonyolódnak nyílt színi küzdelembe. És ha az volna a célod, hogy beszedd a jutalmat a Hamis Királynőtől, annyi is elég volna, hogy hozzáfutsz, és elmondod neki, hogy éppen errefelé járunk. Ehelyett úgy döntöttél, hogy elállód az utat, és megvárod a fehér zászlónkat. Mélységes tisztelettel kérdezem tehát, Shilva asszony, mégis mit akarsz?

Shilva szép, hosszúkás arca megfeszült, és harag sötétítette el a tekintetét. De nem éreztem rajta vágyat, hogy az erőszak nyelvén könnyítsen magán. A haragját valami más okozta.

– Sok minden voltam már életemben – felelte, először halkan, majd egyre hangosabban. – Tolvaj, kalóz, csempész, és igen, gyilkoltam is, amikor a szükség úgy hozta. De koldus még sohasem, egészen mostanáig.

– Vetett rám egy pillantást, amelyben mélységes vád forgott. – De ez a Feltámadt Mártír koldusbotra juttatott.

– Már nem Mártír – szóltam közbe. – Többé nem.

– Miatta küldted el a patkányodat tárgyalni. Őt kellett szolgálnom, nem tudván, hogy a saját torkomat vágom át a szolgálattal.

Alig hallhatóan elcsuklott a hangja, bánatról és kikezdett büszkeségről mesélt. Leannor ösztönösen ismét telibe talált. Shilva nem harcolni jött. Ismét felnéztem a hegyen várakozó zsiványokra, rongyos öltözékükre. Ez nem gyilkos gazfickók serege volt, hanem a Nagybecsű Királynő haragja elől menekülő földönfutók csapata.

– Tehát a Shavine-erdőbe is eljutott – mondtam Shilvának.

– A katonái játszi könnyedséggel megtalálták minden búvóhelyünket – bólintott. – Minden zsákmányraktárt. Minden tábort. Csaknem minden csempészöblömet lerohanták, és lefoglalták a rakományt. Az ő egyetlen szavára több százan kerültek kötélvégre, a saját családomat is beleértve. Vannak klánok, amelyek nemzedékeken át járták a Shavine-t, de mára kihaltak. Hogyan tudhat mindenről, Alwyn? – Újra vádaskodás ült a tekintetében. – Ki mondhatta el neki?

– Nem kellenek neki spiclik – mondtam. – Valami más vezérli. És hozzád is elvezeti, hacsak nem állsz közénk.

Shilva álla megfeszült.

– Hogyan hihetnék a szavaidnak? Hiszen sokáig az ő oldalán álltái.

– Akkor higgy nekem – szólt Leannor. – Régenshercegnőként kezeskedem ezért az emberért. Az életét kockáztatva védelmezte a gyermekeimet. A saját szememmel láttam, ahogyan azt is, hogy milyen mély bűntudat gyötri. Téged ugyanolyan tisztán látlak, Shilva asszony. Bosszúra szomjazol mindazért, amit elveszítettél. – Leannor előrehajolt, és kinyújtotta a kezét. – Kötelezd el magad a fiam ügye mellett, és megkapod a bosszúdat.

Shilva maradt, ahol volt. Csak az ostobák ráznak kezet az első ajánlatra.

– A szolgálatot meg is kell fizetni – felelte. – Tiszteletben és pénzben egyaránt.

– A király boldogan uralkodói kegyelemben részesít benneteket minden elkövetett bűnötökért – Ígérte Leannor. – Ami a fizetséget illeti… – felhúzott szemöldökkel felém fordult. – Lord Alwyn a király kincstárnoka és tábornagya.

Értettem a szóból, így a Lorine-tól kapott erszényért nyúltam. Gondoskodtam róla, hogy Shilva megpillanthassa a tartalmát, amikor kinyitottam. Kivettem egy aranyfontot, odalöktem neki, és így szóltam:

– Ez csupán jelképes fizetség. Azért, mert hajlandó voltál tárgyalni velünk.

Shilva megforgatta az érmét, és elégedetten mordult fel a valódi arany láttán.

– Csatlakozom hozzátok, ha megkapom a fél erszényt.

– A tizedét – vetettem ellene, a hegyen álló zsiványok felé bökve. – Hacsak nincsen egy egész hadsereged a királynak.

– Hadseregem? Az nincs. – Shilva előrelépett, és megragadta Leannor kezét, aztán csókot nyomott rá. – De flottám az van, aminek talán nagyobb hasznát veszi ezekben az időkben.

Huszonharmadik fejezet

Trarinsahl kikötője zsúfolt házak félköre volt egy lópatkó alakú öbölben, a cordwaini parton. Amikor felmásztunk a kikötőtől délre fekvő sziklákra, azt láttuk, hogy több különféle típusú és méretű hajó is horgonyoz odalent. Apró bárkák hintáztak háromárbócos kereskedőhajók és a mély óceánra tervezett, hosszú testű szkúnerek társaságában.

– Bemutatom Albermaine csempészeit, fenség! – hajolt meg Shilva Leannor előtt. – Vagyis mindenkit, aki hajlandó volt eljönni a parancsomra. Amikor a veszett szuka ránk szabadította a kopóit, jó páran úgy döntöttek, hogy barátságosabb kikötők felé veszik az irányt.

– Ezt nevezem, Shilva asszony – dicsérte Leannor valódi meggyőződés nélkül. – Viszont, habár nem nagyon értek az ilyesmihez, még én is meg tudom ítélni, hogy ez nem hadiflotta.

– Harcolnak is, ha kell – ellenkezett a csempészek királynője. – De az elsődleges feladatuk az, hogy elszállítsanak minket. Ezernyi hely van a Nyugati-szigeteken, ahol el lehet rejtőzni. Ha egyszer megvetettük a lábunkat, az egész nyugat-albermaine-i partvonalat szabadon fosztogathatjuk. Az igazat megvallva azt terveztem, hogy csak a saját bandámat viszem. Éppen úton voltunk ide, amikor összefutottunk veletek. Mivel most már felesküdtem a szolgálatodra, ti is velünk tarthattok.

– Azt akarod mondani, hogy meneküljünk? – kérdezte Ehlbert. – A király nem hagyhatja el a királyságát, ha igényt tart a koronára.

– Ha túl sokáig itt marad, nem lesz feje, amire felteheti. – Shilva kurta válasza és összevont szemöldöke egyértelműen jelezte, hogy a Király Bajnokával szembeni sértettsége nem enyhült, függetlenül a királynak fogadott hűségétől. – Követheted az írnok tervét is – folytatta. – De szaladj csak el a Shavine-erdőbe, és azt fogod látni, hogy az utak innentől odáig tele vannak a katonáival. – Shilva tekintete megenyhült, amikor újra Leannorra nézett. – Sajnálom, fenség, ám jelenleg a menekülés az egyetlen lehetőséged. És ez – intett a fejével az öbölben sorakozó hajókra –, ez itt az én ajándékom, hogy sikerüljön is.

♦

Még egy hetet töltöttünk el Tarinsahlban, hogy Gilferdnek legyen ideje minél több újoncot toborozni a városlakók és a vidékiek köréből. A helyi nemesség többnyire hajlandónak mutatkozott összekötni a sorsát az új hercegével, habár néhányan elegánsan távoztak az érkezésünk után. A kikötőváros polgárai és a közeli szántóföldek zsellérei már kevésbé hajlottak arra, hogy elvitorlázzanak a bizonytalan jövőbe. A hadsorok körülbelül száz emberrel duzzadtak fel, de többel nem. Mivel ez a vidék még nem érezte meg a Nagybecsű Királynő uralmának terhét, nem tudtam haragudni ezekre az emberekre a vonakodásuk miatt. Támadt némi bűntudatom a gondolatra, mit tesz majd Evadine, amikor megérkezve ide rájön, hogy a prédája megint kicsúszott a karmai közül, de nem volt időnk meggyőzni ezeket az embereket közelgő végzetük valódiságáról.

A várakozás napjait azzal töltöttem, hogy kiképezzem az újdonsült Korona Seregét a kompániánkban található veteránok segítségével. Az újoncok egy része már harcolt különböző ütközetekben a cordwaini lobogó alatt, de a legtöbben még semmi ilyesmit sem csináltak. Amikor órákat töltöttem el azzal, hogy megpróbáltam rábírni őket, álljanak fegyelmezett sorokban, megértettem, milyen nehéz dolga van a kiképzőtisztnek, és szomorúan azt kívántam, bárcsak Swain és Ofihla még köztünk volna. Nem volt kétségem afelől, hogy nyers, ám szakavatott kezük alatt a megszülető hadseregünk hamar megtanulna egyszerre lépni.

Tarinsahl széles, kövezett rakpartján gyakorlatoztunk, amely az egész kikötő egyetlen sima terepe volt. A Korona Serege megszervezésénél a szövetségi példát követtem, és három hadsorba osztottam be a katonákat testmagasság szerint. A legmagasabbak és legerősebbek kerültek az első sorba, pikákkal és bármi egyébbel felszerelkezve, ami a hosszú karú férfiak keze ügyébe akadt. Mögöttük álltak a zömök és középmagas újoncok szekercékkel, alabárdokkal és nyeles sarlókkal. Leghátulra kerültek a tőrrel harcolók és a nők. Minden páncélunk foltozott volt, és a katonáink kétharmadának semmilyen sisak nem jutott. Végigjártam a kikötő összes kereskedőjét, jobban mondva azokat, akik nem menekültek el, és fegyvert, vértet vagy legalább strapabíró öltözéket kerestem. A kutatás vegyes eredményekkel zárult, de legalább most már minden katona kapott egy zekét, egy pokrócot és valamiféle fegyvert.

A kiképzés negyedik napjának estéjére végre sikerült alakzatba rendeznem őket, és botladozva végigcsináltak egy támadásra emlékeztető mozdulatsort. Bőséges lökdösődést és kiabálást igényelt tőlem és a veteránok részéről, de legalább már haladtunk valamerre. Nem mintha a jelenlévőket lenyűgözte volna a dolog.

– Ez kibaszott szánalmas volt – jegyezte meg egy hang a hátam mögül, miután arra a napra szabadon bocsátottam az újoncokat. A nap alacsonyan állt a nyugati látóhatár fölött, és le kellett árnyékolnom a szememet, hogy lássam, ki szólt hozzám. Nyeszlett alakot pillantottam meg rendezetlen, fekete bozonttal, amelyet csak részben tartott vissza a belekötött selyemkendő. A nő tengerészgúnyát viselt, és széles övébe dugva, mindkét oldalán egy-egy tőr lapult.

– Ofihla őrmester véresre korbácsoltatta volna a hátunkat, ha így teljesítünk – tette hozzá a tengerész. – Hol van Ofihla, ha már itt tartunk?

– Meghalt – feleltem, és a torkom elszorult. Sohasem fejeztük ki nyíltan az érzelmeinket, de ellenállhatatlan vágyat éreztem, hogy ölelésembe vonjam a nőt. Toria viszonozta az ölelést, csak egyetlen pillanatra, aztán szétváltunk.

– Csak néhány év telt el – hunyorított rám. – De te úgy festesz, mintha legalább tíz lett volna.

Nyelnem kellett egy nagyot, hogy kipréseljem magamból a választ, és a szavak rekedt sóhajjal törtek elő belőlem.

– Ez van, amikor jó ügyért harcolsz.

– Tehát jó üggyel foglalatoskodtál, Alwyn? – A hanghordozása szokás szerint csöpögött a maró gúnytól, de az arckifejezése eléggé ellágyult ahhoz, hogy tudjam: nem ítélkezni akar fölöttem, legalábbis nem kizárólag. – Én megmondtam előre – tette hozzá, amikor nem sikerült kinyögnöm egy valamirevaló választ.

– Igazad is volt – hörögtem egy erőltetett, üresen kongó kacaj kíséretében. – Tényleg nincsen nálam nagyobb bolond.

Ettől kissé elvigyorodott, én pedig jobban szemügyre vettem a ruházatát. Zekéjét és nadrágját pontosan őrá szabták, habár a sós tengeri levegő már kikezdte, és mindkét tőrének markolatát egy-egy ékkő díszítette, a jobb oldalit egy rubint, a bal oldalit egy zafír.

– Szóval megtaláltad? – kérdeztem. – Lachlan kincsét.

– Találtam valamit – intett a fejével a móló felé, ahol egy keskeny derekú, sötétre pácolt hajó állt horgonyon. A Tengeri Varjú – jutott eszembe. Toria, úgy látszott, a csempészhajóban rendezkedett be.

– Gyere, igyál egy kis grogot – mondta. – És mindent elmesélek. Te pedig elmesélheted, vajon úgy viselkedtél-e, mint egy agyalágyult, amikor nem voltam ott, hogy kitöröljem a hátsódat!

♦

A Tengeri Varjú hajópallóján átkelve egy sötét bőrű nő fogadott minket, akire emlékeztem arról az estéről, amikor Toria először szállt fel erre a hajóra.

– Remélem, ez azért jött, hogy kifizessen minket, kapitány – szólt a nő, és mogorva pillantást vetett rám. – Épp eleget vesztegeltem már ezen a szar helyen.

– És még fogsz is szarban vesztegelni, ha én azt mondom neked, Mahlia – közölte vele Toria békés hangon, de szigorú tekintettel. – És olyan sokáig, ameddig én akarom.

A két nő farkasszemet nézett egymással, míg Mahlia le nem hajtotta a fejét, az alázatosság parányi jeleként.

– Most pedig – mondta neki Toria – kopj le, aztán hozzál nekem meg ennek a híres fickónak egy kis grogot.

– Kapitány – kérdeztem, követve Toriát a tatfedélzet nyílásán át –, mi lett Din Fauddal?

– Üldögél a szép kis otthonában, a déltenger közepén. Mostanában gyakorlatilag az övé az egész hely, persze nem hivatalosan. Még mindig ide-oda vitorlázgat a Hajnalcsillagon, amikor ahhoz támad kedve, de legújabban inkább kalmár, mint hajóskapitány, és szép summákat szakít, nekem köszönhetően.

Toria egy ajtóhoz vitt a hátsó fedélzet végében, amely mögött faliszőnyegekkel és puha párnákkal ékesített, tágas kabin tárult fel. Egy megátalkodott kinézetű vörös macska tápászkodott fel szaténpuhaságú nyughelyéről, és nagyot fújva rám villantotta az agyarait.

– Úgy néz ki, mint valami lotyó palotája, nem? – hessentette el Toria a macskát egy csuklómozdulattal. Az állat felháborodott, rekedt nyávogást hallatott, azzal felszaladt a hajópalánkokon, majd megült az egyik gerendán a fejünk fölött. – Din Faud ízlését tükrözi – folytatta Toria –, de nem bírom rávenni magam, hogy átalakítsam. És különben is… – kicsatolta a tőrövét, és letette egy rózsafa asztalra, aztán lehuppant a párnákkal borított díványra – …olyan nagyon kényelmes!

– Nem semmi tengerész lehetsz – helyezkedtem el a magas támlájú széken a kapitány íróasztalánál –, hogy ilyen gyorsan ilyen magasra jutottál.

– Dehogyis. A legjobbak között vagyok, ha kötelet kell csomózni vagy vitorlát feszíteni, de nem értek hozzá, hogyan kell befogni a szelet. Az ilyesmit mind az elsőtisztre hagyom. A harmadtiszt a térképekkel, csillagokkal és ilyesmivel kapcsolatos unalmas dolgokkal foglalkozik. A fedélzetmester pedig kiveri a szart is azokból, akiknek nem tetszenek a parancsaim. Mindent összevéve elég jó kis felállás.

– Tehát ha nem ölted meg Din Faudot a hajójáért, akkor hogyan lettél kapitány?

Toria elvigyorodott, és hátradőlt a selyempárnákra.

– Maga mellé vett. Volt egy egész szertartás az előfedélzeten füstölővel meg égetett pergamennel, ami után a lánya lettem, legalábbis az istenei szemében. A legénység láthatólag elfogadta a dolgot, legalábbis a legtöbben. A Tengeri Varjú volt az ajándék. Ugyanis ez csak az egyik hajója a sok közül. Több is volt neki, amikor te megismerted, most meg háromszor annyi van. Gondolom, egy napon majd megöröklöm az egész flottát.

– Feltételezem, hogy ezeket a hajókat Lachlan kincséből vette. Elvezetted a kincshez, nem igaz?

Toria szája úgy gyűrődött össze, mint akinek mókás titka van, de a válaszát félbeszakította Mahlia, aki egy hordócska groggal és két kehellyel tért vissza.

– A legénység tagjai sutyorognak – jelentette a nő, és haragos pillantást vetett rám. – Balszerencsét hoz, hogy ez itt van a hajón. Ránk irányítja az Átkos Királynő szemét.

– Akkor lekophatnak a picsába, és találhatnak maguknak más szállást – felelte Toria vidám megvetéssel. – Te pedig őrt állhatsz odakint. Nem akarom, hogy bárki bejöjjön.

– Átkos Királynő? – kérdeztem, amikor Mahlia sokatmondó csattanással bevágta az ajtót maga mögött.

– Így nevezik a déltengereken túl – világosított fel a kapitány. – Az ascarliaiak is. Mindenféle valószínűtlen mese kering a feltételezett képességeiről. Próbáltam megértetni a csapatommal, hogy csak egy tébolyult nő, akinek fura álmai vannak, de a tengerészek mindig is babonásak voltak.

– Bárcsak igazad volna! – A hordócskáért nyúltam, és kitöltöttem két bőséges adagot a kelyhekbe. – Brewerre! – mondtam, és az egyik poharat átnyújtva felemeltem a másikat. – És a többi jó bajtársra, akiket elveszítettünk egy hamis ügyért.

Árnyék kúszott Toria ábrázatára.

– Brewer meghalt?

– Még azon az éjszakán Farinsahlban, a herceg emberei által, akiket azért küldtek, hogy elrabolják a Felkent Hölgyet. A többiek is javarészt odavannak: Ofihla, Swain, Delric…

Lilát, a bitóra fellógatva…

– Brewer nem volt valami jó ember, úgy emlékszem – vélte Toria. – De amolyan barátféle volt, úgyhogy iszom az emlékére. Swainre és Ofihlára is. – Legurított némi grogot, és mélyen a szemembe nézett. – Ő végzett velük?

– Swainnel és Delrickel igen, büntetésként, amiért megmentették az életét. Ofihla úgy halt meg, hogy engem próbált leszúrni.

– Ezt az érdekes történetet el kell mesélned, Alwyn.

Mosolyogtam, és ittam. Jó volt a grog, lágyan simult a nyelvre, és túlságosan könnyen csörgött le a torokba. Jó ideje nem voltam már részeg, és tetszett a kínálkozó lehetőség.

– Először te add elő a tiédet – mondtam, miután kiürítettem a kelyhet, és újra a cseberért nyúltam. – És a kincsből a részemet, ha volnál oly szíves. Van egy hadseregem, és ki kell fizetnem a zsoldot.

– Sajnos csak mesém van számodra, aranyam nincsen. Hacsak a tudást nem számítod kincsnek. – Toria hátradőlt a párnákra, kelyhét a karja között ölelve. – Amikor kihajóztunk, Din Faud tartotta a szavát, és egyenesen a Vaslabirintus felé vettük az irányt. Számos kérdést tett fel nekem, gondolhatod. De a térképen kívül semmire sem tudtam válaszolni. Könnyű dolga lett volna, ha el akarja lopni, és a legénységével kidobat a fedélzetről a tengerbe, mégsem tette. A pénzzel megpecsételt üzlet sokat jelent ezeknek az embereknek. Számukra a paktum megszegése olyan, mintha valaki egyenesen egy szentély oltárára szarna. Mellesleg, azt hiszem, kezdett megkedvelni, miután kiütöttem az egyik matrózát egy csigával, amikor túlságosan elkalandozott a keze. – Kiderült, hogy a Vaslabirintus találó elnevezés – folytatta. – Több száz, egymáshoz közel eső szigetecskéből áll, amelyek között a csatornákban fehéren habzik a tenger, és az áramlatok szilánkokra törhetnek egy hajót, ha rossz órában merészkedsz közel. Din Faun azonban értette a dolgát. Tíznapnyi óvatos navigálásba került, de végül elértük a térképen bekarikázott szigetet.

Toria elhallgatott, és nagyot nyelt a grogból, az ajka pedig bánatos mosolyt formált.

– Csak egy nagy sziklasarkantyú volt a kavargó hullámok között, egy a sok ugyanolyan közül. Dagálykor úgy tűnt, nem lehet csónakkal partra szállni, de amikor a tenger lenyugodott kissé, látszott egy üreg az alapjánál. Din Faun elrendelte, hogy eresszenek le egy csónakot, de a legénységben nem mindenki repesett az örömtől, hogy átkelhet oda. Sohasem láttam még szablyát rántani, de pusztán a látvány, ahogyan a markolatra tette a kezét, elég volt, hogy feltüzelje a bátorságukat. Sohasem gondoltam, hogy valaha jobban fogok rettegni, mint az Árulók Mezején, de míg bejutottunk abba a sziklába, páni félelmet éreztem. A csónak összevissza hánykolódott, mint a vesztés, de amikor már a sziget árnyékában voltunk, a víz elcsendesedett. Olyan sötét volt, hogy fáklyát kellett gyújtanunk. Amikor messzebb merészkedtünk, találtunk egy lapos sziklát a víz szintjében, mögötte pedig egy barlangot. Din Faun otthagyott néhány matrózt, hogy őrizzék a csónakot, és minket, többieket bevezetett a barlangba. Voltak közöttünk olyanok, akik szellemekről meg effélékről suttogtak, de semmi ijesztőbbet sem láttam, mint az ott fészkelő madarak ürülékét. Pontosabban addig, míg rá nem bukkantunk az üregre azzal a tóval.

Toria szemöldöke összeráncolódott, és előredőlt a díványán, két kézzel fogva a kelyhet, miközben az alkarját a térdén nyugtatta.

– Rossz hely volt. Mint már mondtam, nem láttam szellemeket, és kísérteties hangokat sem hallottam. De abban a barlangban dermesztőbb hideg volt, mint amit hidegnek lehet nevezni. Tudtam, hogy Din Faud érzi, és a legénysége úgyszintén. Az egyikük megfordult és menekülőre fogta, aztán szűkölve és káromkodva igyekezett vissza a csónakhoz. Talán a csontok látványa tette. Mindenfelé szét voltak szórva; bordák és gerincek, a koponyákat kivéve. Két, már megfeketedett koponya úgy feküdt ott, mintha egymást nézték volna. – De a tó volt a legfurább dolog azzal a hellyel kapcsolatban, mert tökéletesen mozdulatlan volt a felszíne egy-két gyűrűt kivéve, amelyeket a sziklamennyezetről lecsepegő víz vert – mesélt tovább, Egyébként olyan volt, mint egy tükör. Átkutattuk a barlangot, és találtunk egy ládát, olyan ősit, mint a csontok maguk, és a tetején a zár annyira elrozsdált, hogy elég volt néhány csapás az ásóval ahhoz, hogy megrepessze. Din Faud átengedte nekem a megtisztelő feladatot, hogy kinyissam a ládát, amit meg is tettem a legnagyobb szertartásossággal, és nagy önelégültséget éreztem. Széles mozdulattal felrántottam a tetejét, és azt vártam, hogy elvakít az egymásra halmozott kincsek csillogása. De nem volt csillogás, csak egy csomó tekercs, egyetlen huncut pénzérme nélkül. A kutya ott baszta volna meg, jó nagy csalódás volt, annyit mondhatok! Végigdühöngtem a barlangot, teleordítottam káromkodásokkal. Dühömben rugdostam a csontokat, néhányat a tóba is belerúgtam, és ekkor pillantottam meg. Mélyen, nagyon mélyen odalent, a megtört tükörfelszín alatt megcsillant előttem valami. Csak egy nagyon apró villanás, ami visszaverte a fáklyáink fényét, de elég éles volt ahhoz, hogy becsalogasson. Lerángattam a csizmámat, és odahívtam a legénységet, hogy világítsanak a fáklyákkal közelebbről. Lebuktam a víz alá, habár Din Faud figyelmeztetett, hogy ne tegyem. A víz alatt a csillogás erősebb volt, mint valami gyertyafény egy hosszú alagút végén. Kurvára hideg volt, de a belső szükség heve vitt előre. Rúgkapáltam és csalapáltam, hogy mélyebbre merüljek, a tüdőm égett az erőfeszítéstől. Kétszer kényszerültem visszatérni, zihálva annyi levegőt szívtam be, amennyit csak tudtam, aztán újra lebuktam. Az utolsó próbálkozásnál megláttam. Csak egy pillanatra, de tökéletesen tisztán. Olyan nagy mennyiségű kincs volt ott, amit álmodban sem láttál még, olyan mélyen a tó alján, hogy egyetlen ember sem remélhette, hogy valaha is ráteszi a kezét.

Toria nagyot sóhajtott, és kiürítette a kelyhét. Felkelt, és a hordócskához lépett, hogy újratöltsön.

– Furamód nem úgy tűnt, mintha Din Faudot zavarná a jelentésem, mert a figyelmét lefoglalta a láda tartalma. Kiderült, hogy könyvek is vannak a tekercsek között, köztük egy kapitányi napló. A szorosan lezárt ládafedél alatt megőrződött, mert lapozni is lehetett anélkül, hogy a lapok elporladtak volna. Még én is láttam, hogy ősöreg írás van rajta, de Din Faud meglehetősen tanult ember volt.

– „Tudjátok hát meg – olvasta az utolsó lapon –, hogy én, Calim Dreol, akit a Tenger Vérebének is neveznek, tiszta tudatom birtokában, bár gyérülő egészséggel hagyom eme testamentumot. A Mártírokra esküszöm, hogy minden szó, melyet itt lejegyeztem, igaz, és ennélfogva a Szerafilokhoz fohászkodom megbocsátásért, habár tudom, hogy egy ilyen méltatlan léleknek az nem jár.”

– A Tenger Vérebének testamentuma – szóltam, és tudás iránti vágyam feléledt. – Önmagában is kincset ér.

– Din Faud megtartotta magának, ha szeretnél ajánlatot tenni rá. Persze elég borsos ára lesz. A Véreb nemcsak számos bűnét sorolta fel, hanem utazásait is, nagy részletességgel. Din Faudot elképesztette, milyen messzire jutott el a kalóz, olyan tengerekre, amelyek még ma is alig ismertek a hajósok előtt. Nemcsak hogy leírta az egészet, de fel is térképezte. A tekercsek a ládában térképek voltak, és olyan jó állapotban maradtak, mintha csak tegnap rajzolták volna őket. Az volt a valódi kincs, Alwyn. Mert azok a térképek olyan útvonalakat tartalmaztak, amelyek a mai tengerjárók számára ismeretlenek. Szorosokat, amelyeket sokáig hajózhatatlannak tartottak, de a Véreb átkelt rajtuk. Átjárók, amelyekkel a kereskedőhajók heteket nyerhetnének. És egyéb olyan dolgok, amik nagy értéket képviselhettek bármely csempész számára. Din Faud remegő kézzel nyitotta ki egymás után a tekercseket. Az a sok arany, mind olyan közel, és mégis örökre elérhetetlen messzeségben, és ő mégsem törődött vele szart sem. Nagyon gazdag emberré tettem őt, ezért fogadott a lányává és adta nekem a hajóját.

Rekedten felkacagtam, és újra ittam. Éreztem, hogy megérkezik az ital szülte keserűség is, habár nagy adag gúnyos derűvel fűszerezve.

– Kettőnk közül, úgy hiszem, te dobtál jobbat a kockával. – Kelyhem felbillent, miközben letettem, és néhány csepp kifolyt a míves rózsafa asztalra. Bocsánatkérést motyogtam, és letöröltem a ruhaujjammal, aztán a hordócska csapjával ügyetlenkedtem, hogy újratöltsek.

– Majd én – ajánlkozott Toria, és a csap alá tartotta az edényt. – Nem akarok ítélkezni, Alwyn, de régen jobban bírtad az italt.

– Sok mindent jobban csináltam, például nem ölettem meg a barátaimat. – Elvettem tőle a kelyhet, és kiittam az ital felét, rá sem hederítve a hasamból eredő baljós sajgásra. – Mondd, a Véreb testamentuma említette egyáltalán Lachlant? Úgy értem, az ő kincse feküdt annak a tónak a mélyén, nem igaz?

– Az övé bizony. És azért gyűlölte annyira önmagát. Ugyanis Lachlan és ő fivérek voltak. Ifjú tolvajként az egyik otthagyta a Shavine-erdőt, és tengerre szállt, a másik maradt. A későbbi években újra egymásra találtak, és Lachlan biztonságos helyet keresett, ahol elrejthetné a zsákmányát. Ahogyan a dolgok már csak lenni szoktak, minél több aranyat és ékkövet adott át Lachlan a Vérebnek megőrzésre, a kalóz agya annál élénkebben forgott. Aztán meg az is nyilvánvaló volt, hogy Lachlan menthetetlenül megtébolyodott, mire a Véreb leütötte abban a barlangban. „Ha nem teszem meg – Írta –, tudom, hogy idővel ő öl meg engem.” De azt is jól tudta, hogy a bűne miatt elkárhozott, ezért hát az elátkozott kincset a tómedence mélyére öntötte, és várta, hogy elragadja a halál. Utolsó szavai a testamentumában ezek voltak: „Mert ezt érdemiem.”

– Fivérek! – kiáltottam fel kacagva és nehezen forgó nyelvvel. – Ez aztán a váratlan fordulat! Berrine biztosan örülne, ha ismerhetné ezt a kis részletet. Nem mintha valaha is viszontlátnám. Amúgy sincsen több könyv, amibe leírhatná. Mind elégtek, Couravellel együtt. Fura szokásuk a lángoknak, hogy követnek engem. – Ez a megjegyzés halk fröcsögéssel tört ki belőlem, és rájöttem, hogy a fejem már az asztal nedves felületén támaszkodik. Fellöktem magamat, és láttam, hogy Toria aggodalmas arccal néz rám.

– Veled kellett volna mennem, igaz? – mondtam le-lebukó fejjel. Azon tűnődtem, vajon a hajó közben kifutott-e a tengerre, mert a kabin mintha hánykolódott volna. – De nem tudtam menni. Akkor nem. Maradnom kellett… érte.

– Ne okold magad – lapogatta meg a fejemet Toria egy olyan ember esetlenségével, aki nem szokott hozzá, hogy kifejezze az érzelmeit. – Szimplán csak agyalágyult vagy, mint minden férfi, akivel valaha találkoztam.

Ismeretlen okból ezt a megjegyzést ellenállhatatlanul mókásnak találtam, de a nevetésem zokogásként tört fel belőlem.

– Több is vagyok annál. Az az agyalágyult bolond, aki a jövőt nemzette. A fattyú, aki egy másik fattyat nemzett, és ez, erős a gyanúm, majd felnő, és befejezi azt, amit az anyja elkezdett. – Összeráncoltam a homlokomat, mert meglepett, milyen bizonyossággal hittem, hogy Evadine gyermeke fiú lesz. Honnan tudhattam ezt? Nem tudhattam, és mégis tudtam.

– Ha azt várod, hogy azzal vigasztallak, nem a te hibád… – Toria egy tehetetlen vállrándítással fejezte be a mondatot. – De nem teljesen a te hibád, Alwyn. Most pedig legalább itt vagyok neked én, hogy segítsek helyrehozni.

– Nem! – ráztam a fejemet, és morogtam tiltakozásomban. – Ne csináld te is! – Felálltam, ami szarvashibának bizonyult, tekintve, hogy a lábam többé nem akarta megtartani a súlyomat. Összevissza tántorogtam, aztán összetalálkoztam a rekeszfallal, majd bezuhantam egy sarokba, és azon töprengtem, miért tekerte le annyira a lámpásokat Toria.

– Ne csináld… – ismételtem, miközben a nő homályos alakja egyszerre helytelenítőn és szánakozva állt fölöttem. – Nem foglak megölni téged is…

Huszonnegyedik fejezet

Részeg kábulatomból egy széllökés ébresztett, amely a hegyi levegő jól ismert csípősségét hozta. Ahelyett, hogy a Tengeri Varjú száraz hajópadlóján találtam volna magam, az arcom egyenetlen, rendíthetetlen gránitfalnak nyomódott. Ködös szemmel pislogtam a szállingózó hóban, amely nem volt olyan sűrű, hogy eltakarja az Alundia és a Caerith-uradalom közti határvonalat jelző magas csúcsokat. Jégpettyes szirtek tornyosultak fölém, keskeny csatornát alkotva két hegy között, ahol a szél csillapíthatatlan orkánná erősödött. A csatorna falai néhány lépéssel odább összeértek, mélyedést képezve a szomszédos csúcsok között. A kő kopottságából ítélve úgy véltem, nyáron a terület kisebb vízeséssé változik. Most a hideg levegőben a vízesést tápláló csermely befagyott. A jelenlétem ezen a helyen túl valószínűtlennek tűnt ahhoz, hogy igaz legyen. Így amikor meghallottam a hangját, meglódult bennem az izgalom, de meglepődni éppen nem lepődtem meg.

– Sajnálom, Alwyn.

Nem messze állt, szőke haja szállt a szélben, és néhány tincs korbácsként verdesett a tökéletes szépségű arc körül. A vonásait egyszerre húzta össze az együttérzés és a bánat.

– Mit? – kérdeztem tőle, és nem tudtam elrejteni a hangomban lakozó keserűséget. – Úgy értem – folytattam feltápászkodva –, olyan sok minden van, ami miatt szabadkozni lehetne. Olyan sok minden, amire figyelmeztethettél volna. – A keserűségem felháborodássá változott, ahogy fenyegetően elindultam felé. – Olyan sok jó ember meghalt, akik még ma is levegőt szívhatnának.

Nem válaszolt, rezzenéstelen elfogadással tűrte a haragomat.

– Te olvastad a könyvet, nem? – vetettem oda neki, és megálltam előtte. – A könyvet, ami részletesem leírja az egészet. Minden ballépést, amelyet elkerülhettem volna.

– Ezt gondolod? – Az együttérzés az arcán ravasz, ha mégoly szeretetteljes kritikává változott. – Ha előre megrajzolhattad volna az életed menetét, tényleg olyan sok mindent megváltoztattál volna? Vagy inkább találtál volna indokokat és kifogásokat, hogy tagadd az igazságot? Evadine szerelmét tényleg olyan könnyen visszautasítottad volna, Alwyn?

– Igen! – Habár a tagadás hörgésként szakadt ki összeszorított fogam közül, hallottam, milyen üresen kong. A Zsákbanya, akit a caerithek Doenlisch néven ismertek, tévedhetetlenül vágott át a kényszerképzeteken, egyenesen az igazsághoz. Tudtam ezt, mégsem enyhítette a dühömet.

Elfordultam tőle, és a hidegben toporogva a két karommal átöleltem magam.

– Ezúttal Erchel nem jön?

– Dolga van máshol, olyan, amely jobban illik az ő képességeihez.

– Amikor élt, a képességei leginkább kegyetlenkedésből és fajtalankodásból álltak. Hogyan szennyezheted be magad azzal, hogy egy hozzá hasonlót használsz?

– A halál átalakít minket, Alwyn. Az életben hatalmasak gyakran gyengékké válnak, amikor a lelkűk kicsusszan a hús börtönéből. A gyengék megerősödnek. A kegyetlenek együttérzést tanulnak.

– Mivel nemrég találkoztam vele, bizton mondhatom, hogy ugyanolyan kegyetlen, mint volt.

– Nem minden változás áll be azonnal. Erchelnek sok lehetősége lesz még, hogy átalakuljon. Amennyire csak szüksége van, mert az idő másként halad az életen túli síkon. A te időd azonban fogyatkozik.

– Ha azért jöttél, hogy tudasd velem, hamarosan meghalok, hát azt hiszem, ezt már magamtól is kitaláltam. – Visszafordultam felé, és azt láttam, hogy kedves mosoly ül az ajkán.

– Hiányoztál – szólt, ami csak még jobban elmélyítette a neheztelésemet.

– Az Eithlisch keresett téged – jelentettem. – Küldött egy veilischt, hogy felkutasson. Lilatnak hívták. Szörnyű halált halt az én hibámból. De ezt is tudod, nem igaz?

A mosoly elhalványult, és a jelenés bólintott.

– Néhány dolgot meg tudok akadályozni. Másokat nem.

– És az én halálom? Az melyik lesz?

– Még nem tudom. Nem a halál üzenetét hoztam, hanem útmutatást az életben. – Felemelte a karját, és végigmutatott a környező szirteken. – A népem Kain Laethilnek nevezi ezt a helyet.

Sohasem hallottam ezt a caerith kifejezést azelőtt, habár ismertem a szavak jelentését. Szó szerinti fordításban azt jelentette, „keskeny völgy télen”.

– Nem is völgy – dünnyögtem, miután eltöprengtem rajta. – Inkább hágó télen. Téli-hágó. Így nevezik a caerithek?

– Így. Egy átjáró a hegyekben a ti vidéketek és a miénk között, amely csak télen alakul ki. Itt vezet vissza az út a nőhöz, akit szeretsz.

A nőhöz, akit szeretsz. A szavak mélyebben megsebeztek, mint vártam. És jól hallottam, hogy ítélkezés csengett a hangjában? Lehetséges, hogy csalódást okoztam?

– Lehetetlen szeretni egy szörnyeteget – feleltem, mire szánakozón összehúzta a szemöldökét.

– Ó, Alwyn – mondta. – De még mennyire, hogy lehetséges!

Pislantott, és a táj megváltozott. A hideg hegyi hágó eltűnt, amint a Doenlisch behunyta a szemét. Amikor kinyitotta, egy hegyoldalon álltunk, az erős szélben lengedező hosszú fű között. Ismét csak valami ismeretlen helyre hozott. Alattunk széles, félhold alakú öböl húzódott, a fehér homokot a szürke tenger felől sodródó, magas hullámok ostromolták. A közelben kőfalú erőd állt, más ilyenekkel összehasonlítva kis méretű erődítmény. A lobogó hiányából és a falak állagából arra következtettem, hogy már régóta nincsen használatban, habár még éppen nem omlott össze.

– Hol vagyunk most? – kérdeztem a Zsákbanyát, és félig-meddig valami kifürkészhetetlen választ vártam, ezért meglepett pontos válaszadásával.

– A Caerith-uradalom északi partján. Ezt az öblöt gyakorta meglátogatta egy férfi, akit egykor Személyesen ismertem, a foglalkozása szerint kalóz, de a szívében felfedező. Bizonyos értelemben rá emlékeztetsz, habár ő messze vérszomjasabb és sokkal mohóbb is volt.

– A Véreb – ismertem fel a leírás alapján. – Ismerted a Tenger Vérebét?

– Calim gyűlölte ezt a nevet, és inkább a Cronsheldt-tenger Hűbérurának nevezte magát. Nagy látomásai voltak arról, hogy egyszer a király is elismeri a hatalmát. „Ha elég aranyukat ellopod – mondta nekem –, bármit megadnak, hogy visszakapják.” Nekem köszönhette, hogy a népem engedte partra szállni és kereskedni itt. A fényes ércekért és kövekért jött, amelyeket a fajtád annyira imád. Még valamiféle várat is építhetett. – Az elhagyott erődre mutatott. – Dreol-várnak nevezte el, és úgy tervezte, ez lesz a családja székhelye a jövő nemzedékei számára. A falakon belül ivóvizes kút is van, és a szarkofág a kriptában telis-tele arannyal és ékkövekkel, amire a hadseregednek szüksége lesz.

– Azt akarod, hogy jöjjek el ide?

– Azt hiszem, rá fogsz jönni, hogy sehová máshová nem mehetsz. Hacsak nem szándékozol messzi országokba hajózni és az anyja karmai között hagyni a fiadat. Bepillantást nyertem abba, mi következik, ha így teszel. Nem volt kellemes látvány.

– Tehát tudtad, már évszázadokkal ezelőtt. – Újra felhorgadt a haragom, mert azt éreztem, valaki más akarata irányítja a tetteimet: bábu vagyok, aki örökké úgy táncol, ahogyan ő rángatja a zsinórokat. – Tudtad, mi minden fog történni. Tudtad, mivé fog válni Evadine.

– Nem vált azzá. Mindig is az volt. Mint ahogy te végül úgyis ellene fordultál volna. De nem. Nem tudtam még mindent, amikor réges-régen ugyanezen a helyen álltam egy férfival, aki az óceán urának képzelte magát. Végezetül pedig én nem irányítok semmit, Alwyn. Csupán útmutatást adhatok.

További heves szavak tolultak az ajkamra, de hagytam őket lehullni, mert hirtelen oly nagyon belefáradtam az egészbe. Igaza volt. Életem ösvényeit mindig is magamnak választottam. Dezertálhattam volna még az Árulók Mezeje előtt. Hagyhattam volna Evadine-t elpusztulni Olversahlban. Megállíthattam volna a kezét, amikor elmetszette Luminal Durehl torkát. De nem tettem.

– Ő tudja? – kérdeztem a Zsákbanyát. – Evadine tudja önmagáról, hogy micsoda?

– Nem. A gonoszság, amely uralja, igen csalárd. A saját elméjében ő mindaz, aminek te is látni akartad: a szegények és elnyomottak bajnoka. Aki igazságot és felvilágosult uralkodást hoz nekik. Egy isteni áldást nyert lélek, akinek jelentős küldetése van. Ez a meggyőződés mélyen lakozik benne, annyira mélyen, hogy talán lehetetlen összezúzni.

A Zsákbanya ekkor felém lépett, az arcvonásai ismét ellágyultak, és megteltek irgalommal.

– Még egy dolog – mondta, és felemelte az egyik kezét, hogy végigsimítsa az arcomat. – Az Eithlisch goromba, nem szeret téged és a népedet, de megbízhatsz benne. Mert tudni fogja, hogy a célod megegyezik az övével. Amikor találkoztok, mondd meg neki, hogy fel kell kutatnod a kőtollat.

– Az meg mi volna?

– A kulcs, amely felfed minden hazugságot. – Hátralépett, majd az ajkán egy utolsó, szomorú mosollyal pislantott.

♦

Egy függőágyban ébredtem, és olyan erőszakos mozdulattal tért vissza belém az eszmélet, hogy kifordultam vászon fekhelyemből, és keményen összetalálkoztam az alattam lévő hajófedélzettel. A fejemben olyan érzés uralkodott, mintha nem egy, de több szekercét mártottak volna belé, a hólyagom és a beleim pedig úgy megteltek, hogy azt hittem, menten kiszakadnak.

– Látod? – hallottam Toria hangját, ahogy szélesen mosolygott a komor arcú Juhlinára. – Mondtam neked, hogy nem halt meg. – Toria félrefordított fejjel vizslatott, és a szája megrándult, hogy elleplezze nevetését. Az egyik lábam még mindig a függőágyba gabalyodva ágaskodott, és hasztalan vergődtem, hogy kiszabadítsam.

– A régenshercegnő számított rád a haditanácsban – mondta Juhlina, azzal odalépett, és kihúzta a lábamat vászoncsapdájából. – Egy egész kompániával kerestettem a városban a részeg seggedet.

Némi erőfeszítéssel sikerült térdeplő helyzetbe tornásznom magamat.

– A térképek – nyögtem Toriának. – Din Faud adott neked másolatokat?

♦

– Itt – mondtam néhány órával később, és ujjammal az asztalon kiterített térképre böktem. Leannor egy városból elmenekült kereskedő udvarházát foglalta el. A laknak jól félszerelt könyvtára volt, amelyben számos térkép lapult, de egyik sem lehetett olyan részletes, mint az előttünk fekvő rajz. Csupán másolat volt, de minden egyes vonal és betű kivételes térképészeti szakértelemről árulkodott. Ismereteimet a tengerészeti földabroszok terén korántsem mondhattam teljesnek, de azok a térképek, amelyeket korábban láttam, nem voltak ennyire átfogók, mint ez a Cronsheldt-tenger délebbi részét részletező dokumentum. A kulcsfontosságú pontokon mindenütt szélrózsák szerepeltek, és meghatározott helyközönként szépen rovott számok jelölték az óceán mélységét. Lehet, hogy Calim Dreol sohasem lett a Cronsheldt Hűbérura, de magamban elneveztem a Térképkészítők Királyának.

Az ujjam alatti öblöt könnyű volt megtalálni a félholdalakzat miatt, ráadásul a térkép csak ezt az egy helyet jelölte meg az erőd szimbólumával.

– A Caerith-uradalom – szólt Leannor kétkedő homlokráncolással. – Azt akarod, hogy ide menjünk?

– Igen. És Sahken asszonynak hála van rá módunk, hogy az egész haderőnket el tudjuk szállítani. Van ott természetes kikötő, vár, ivóvíz, és az ellenségeink aligha üthetnek rajtunk.

– Mi is aligha üthetünk rajtuk onnan – hangsúlyozta Ehlbert.

– Most úgysincs túl sok esélyünk rá – vetettem ellene. – Ez lesz a főhadiszállásunk. Ott kiképezhetjük a seregünket, hajókat küldhetünk vissza a birodalomba további regrutákért, mert lesznek még bőven, ez nem kétséges. Amikor elég erősek vagyunk, megtámadjuk Albermaine-t.

– A caerithek híresen ellenségesek az idegenekkel – mondta Leannor. – Úgy képzeled, hogy egyszerűen megengedik, hogy egész hadosztályokat táboroztassunk a tengerpartjukon?

– Igen. – Tétováztam, mert nem akartam kockáztatni, hogy gúny tárgyává legyek, ha elmagyarázom, honnan tudom olyan biztosan a dolgot. – Ismernek engem. Az Eithlisch, a legfőbb sámánjuk kegyeit élvezem. – Ez a túlzás a szemenszedett hazugsággal volt határos, de szükségesnek éreztem. – Egyébként meg ők is veszélyben vannak. Evadine szenvedélyesen gyűlöli őket. Régóta tervezi már, hogy tisztogató hadjáratot indít a caerithek ellen. Ennélfogva pedig nagy hatalmú szövetségeseink lehetnek.

Elhallgattam, hátraléptem az asztaltól, és figyeltem a Leannor arcára kiülő kifejezést, amely arról árulkodott, latolgatja a dolgot. Magamban már elhatároztam, hogy elviszem a Szabad Kompániát, és mindenki mást itt hagyok, ha ellenzi a tervet. Lady Ducindát is magammal viszem, ami kockázatos szöktetést jelentett Sir Ehlbert éber felügyelete miatt, de eltökéltem magam, hogy nem bízom Evadine kíméletére. Nem úgy a jegyesét. A királyt boldogan hagytam volna az anyja gondjaira, ugyanis akarnokoskodása és gyakori dühkitörései kezdtek határozottan bosszantóvá válni.

Mivel erős ellenkezést éreztem Leannorban, úgy döntöttem, a javaslatnak elkél némi fényezés.

– Továbbá – folytattam – biztos forrásból úgy értesültem, hogy a királyi kincstár jelenlegi helyzete nagyban javítható volna azzal, amit abban az erődben találunk.

– Kalózok kincséről beszélsz, írnok? – Ehlbert hitetlenkedve és gúnyosan húzta fel a szemöldökét.

– Valójában pontosan arról – válaszoltam, és a szavaimat újra Leannorhoz intéztem. – Szavamat adom rá, fenség.

Leannor volt oly kegyes, és nem kommentálta a kijelentés érdemeit, hanem Shilvára pillantott.

– Sahken asszony, te milyen tanáccsal tudsz szolgálni?

– Én amellett vagyok, hogy hajózzunk ki, amint lehetséges, fenség. – Shilva ravasz pillantását a térképen tartotta. – Több hely is van a Nyugati-szigeteken, ahol meghúzhatjuk magunkat, habár egy sem büszkélkedhet várral vagy hasonlóan alkalmas horgonyzóhellyel. Továbbá a szigetek jóval messzebb is esnek a birodalomtól. Ha az írnok igazat beszél, és nincs okom rá, hogy kételkedjem benne, ez jobb megoldásnak tűnik. Csakhogy a caerithek miatt én is aggódom, akár számíthatunk a sámánjuk kegyeire, akár nem.

– Előrevitorlázhatok egy békeüzenettel – ajánlkoztam. – Toria kapitányé a leggyorsabb hajó a flottában. Azt mondja, hat napon belül elérheti ezt a helyet, ha jó szelet kap. Ott felkereshetem a caeritheket, és üzenhetek, hogy szívesen látnak-e minket.

– És ha nem látnak szívesen? – firtatta Leannor.

– Akkor semmit sem fog hallani felőlem, fenség, és a Nyugati-szigetek lesz az útirány.

Leannor némán állt és méregette a térképet, aztán Gilferdhez fordult.

– Mi a tanácsod, herceg uram?

A fiatal nagyúr vonakodása, hogy elhagyja a hercegségét, szigorú arcvonásaira volt írva, de a tekintete megenyhült némileg, amikor Ayinra pillantott. Annak köszönhetően, hogy a lány a régenshercegnő egyetlen udvarhölgye lett, most már nem nagyon tágított Leannor mellől. Ez pedig azzal a szerencsés következménnyel járt, hogy mindig jelen volt, amikor Gilferdet haditanácsba hívtuk. Figyeltem, ahogyan Ayin alig észrevehetően biccent, és a herceg súlyos sóhajjal meghajolt Leannor felé.

– Nem adhatok biztosítékot arra nézve, hogy az összes katonám szívesen elhajózik valami távoli földre, miközben az otthonuk veszélyben forog – mondta. – De felesküdtem a királyra, ezért követnem kell fenségedet.

– Nos, jó. – Leannor kihúzta magát, és rám nézett. – Írnok uram, hamarosan ellátlak egy levéllel jövendőbeli szövetségeseink részére, amelynek fogalmazásában bizonyosan segédkezhetsz nekem. A holnapi dagállyal indulsz.

♦

Engem is meglepett, milyen mély sajnálkozást éreztem, hogy hátra kell hagynom Feketelábat. Búcsúajándékomat, a felé nyújtott almát kikapta a tenyeremből, és közönyösen elfordította a fejét, úgy rágott.

– Nekem is hiányozni fogsz – mondtam a nyakát simogatva, amit legalább egy horkantással nyugtázott. Leannor lefoglalt udvarházának istállómesterére bíztam azzal az utasítással, hogy engedje szabadon, ha a Nagybecsű Királynő hadserege feltűnne a horizonton. Rosszul érintett a gondolat, hogy munkára fogják az ő seregében, hiszen előbb vagy utóbb talán kénytelen lennék szembekerülni vele egy ütközetben.

A Tengeri Varjú a reggeli dagállyal kifutott a kikötőből, és az elkövetkező néhány óra élesen emlékeztetett rá, miért is gyűlölőm a hajóséletet.

– Reméltem, hogy ebben soha többé nem lesz részem – nyögte Wilhum a saját gondolataimat visszhangozva, miközben kihajoltunk a jobb oldali korláton. A Szabad Kompánia nagy része hasonló állapotban volt, kivéve Quintrellt és Juhlinát. A dalnokot életútja a világ távoli pontjaira vitte, míg Juhlina a korábbi életében, a véget nem érő zarándokutakon jó pár tengeri utazást is tett a Szövetség előretolt állomásaira.

– Számos szentély van a Nyugati-szigeteken – mesélte nekem. Arcáról hiányzott a sápadtszürke árnyalat, amely az enyémen és a többiekén megfigyelhető volt. – A Legkedveseb társaságában csaknem egy egész évet töltöttünk el azzal, hogy egyikből a másikba hajóztunk.

Kiderült, hogy Toria sokkal rátermettebb kapitány, mint ahogy a szavaiból kiderült. Fel-alá masírozott a fedélzeten, és parancsszavakat kiáltozott a kötélzeten mászó matrózoknak.

– Leginkább a látszat miatt csinálom – avatott be aznap este. – A kapitányok sokat kiabálnak. A legénység elvárja tőlem.

Az első két napban a tenger szürke és nyugtalan maradt, majd az ég kitisztult, és nyugodtabb vízen folytattuk az utunkat. Még több vitorlát bontottunk ki, és a Tengeri Varjú olyan sebességre váltott, amely igazolta Toria kérkedését.

– Ez még semmi – jelentette ki büszke hangon. – Látnod kellene, amikor befogja a délkeleti fuvallatokat a déltengeren. Mintha repülne.

A hátramaradó úton egyetlen más hajóval sem találkoztunk, amit annak tudtam be, hogy a kapitányok nem szívesen merészkedtek ki a nyílt vizekre háború idején. Továbbá Shilva Sahken közhírré tétette, hogy azok a hajók, amelyek a Nagybecsű Királynővel kereskednek, többé nem élvezik a védelmét. Akárhogy is, hálás voltam a kiürült tengeri utaknak, mert haladásunkat nem követték kíváncsi szemek, bár azt nem tudtam, mennyi időbe telik, mire Evadine látomást kap a király jelenlegi tartózkodási helyéről. Misztikus víziói mindig kiismerhetetlen gyakorisággal jelentkeztek. Ám a hatékonyságból ítélve, amellyel mostanában kiiktatta lehetséges ellenségeit, valószínűsítettem, hogy rendszeresen vizionál, és felvetődött bennem a kérdés: mit okoz ennyi látomás egy már így is zavaros elmében?

Eltereltem a gondolataimat, mert tudtam, hogy nincs más választásom, mint az előttem álló feladatra koncentrálni. Egyébként is, minél többet gondoltam rá, annál többször rágódtam az Evadine-nel közös életünkön, és az emlékek nemcsak fájdalmasan érintettek, de egyben izgattak is. És persze a gyermek. A születendő gyermek. A fiam. Mindezek a dolgok álmomban sem hagytak nyugodni, és a hosszú ébrenlét alatt a tengeribetegség és az aggodalmas tépelődés kettős kínja gyötört.

Ezért hát jelentős megkönnyebbüléssel fogadtam, amikor az ötödik, tengeren töltött napon, dél felé az őrszem felkurjantott az árbóckosárban:

– Föld délre!

Toria harmadtisztje szemlátomást gyakorlott hajós volt, ugyanis nem sokkal később az öböl is feltűnt előttünk. A Caerith-uradalom északi partvonalát szirtek és sziklás öblöcskék uralták, amelyek nem kedveztek a horgonyzóhelyet kereső hajóknak. Azonban volt egyetlen pont, egy ívelt, fehér fövennyel és füves dombokkal körbevett partszakasz, amely fölött, a közeli hegy tetején kis erőd őrködött.

– Senki sem jött elénk – jelentette Toria, miután látcsövén keresztül megszemlélte a dombokat.

– Nem fognak sokáig késlekedni – mondtam. – A legjobb volna, ha a várat elfoglalnánk a királynak, mielőtt ők teszik ugyanezt.

– Azt hittem, kedvelnek téged – értetlenkedett Wilhum. – Hónapokig éltél közöttük, megtanultad a nyelvüket, meg ilyenek.

– Ezek a caerithek nem azok, akiket én ismerek. – Úgy ítéltem, a legjobb lesz nem megosztani velük az aggodalmaimat azzal kapcsolatban, milyen fogadtatásra számítok az Eithlischtől, ha egyáltalán méltóztatik megjelenni. – Egy kis óvatosság azért nem árt.

♦

Dreol vára inkább nagyobbacska lakóházra, mint erődre emlékeztetett, csak hát építői mit sem adtak a kényelemre. A mindössze öt méter magas falak keskeny tornyot vettek körül, amely szintén nem volt sokkal magasabb. Lehetetlen lett volna ekkora helyre bezsúfolni egy egész századot, ezért elrendeltem, hogy a falon kívül verjék fel a sátrakat. Az ívelt kapubejáratot valaha kitöltő kapuszárnyak már régen semmivé lettek vagy a tolvajoknak, vagy az időjárásnak köszönhetően. A környező vidék előzetes felderítéséből kiderült, hogy délre erdőség húzódik, de ellenálltam Wilhum javaslatának, hogy egy csapattal faanyagot gyűjtsön a kapu helyreállításához.

– A caerithek féltékenyen óvják az erdeiket – mondtam, és egyre növekvő rossz érzéssel néztem a távoli fákat. A vidéken mintha senki sem élt volna, de nem kételkedtem benne, hogy az érkezésünket, így vagy úgy, megfigyelik. – Gyerünk! – fordítottam hátat, és átléptem az üres kapubejárón. – Kincset kell keresnünk.

A tornyot, ha valóban annak lehetett nevezni, időtállóra építették, de a belső térből hiányzott bárminemű építészeti jelleg egy tömör kőlépcsőt kivéve, amely a tetejére vezetett. Felküldtem Adlart, hogy strázsaként foglalja el az őrhelyét, míg mi, többiek a kripta felkutatására indultunk. Az ifjú Falko talált rá, hiszen gyakorlott tolvajszeme rálelt a legkisebb rejtekhelyekre is.

– Ide, kapitány! – kiáltotta, és a padlón guggolva végighúzta a tőre hegyét egy különösen széles padlólap körüli habarcsban. – Kicsit alacsonyabban fekszik, mint a többi, és a habarcs becsúszik a kő alá, amikor megkapirgálja az ember.

Toria és én is elővettük a tőrünket, aztán melléguggoltunk a ragasztóanyagot kapirgálni, mígnem a nagy részét sikerült kiszedni. Rés tárult fel a helyén. Kellett hozzá némi billentés és emelés, mire felemeltük, aztán félrehúztuk a követ. Mögötte feltűnt egy sötétségbe vezető, durván faragott kőlépcső.

– Három fáklya – közöltem. – Csak én. Lord Wilhum és Toria kapitány megyünk. Ti, többiek álljatok őrt. – Nem kételkedtem azok elkötelezettségében, akik idáig követtek, de a kincsek látványa még a legeltökéltebb szívet is aljas tettekre sarkallhatja.

A kripta levegője dohos volt, és úgy látszott, a Tengeri Véreb nem bajlódott azzal, hogy körben kőfalat rakjon az üregben. A behatoló friss levegő által meglazított talaj sziszegve csuszamlott a lábunk alatt, miközben alászálltunk. Apró, zsúfolt helyiséget találtunk odalent, amelynek nagy részét egy szarkofág foglalta el. Sokban hasonlított azokra, amelyeket Albermaine várainak pincéjében találtak: reliefek díszítették az oldalát, és a tetejére egy háton fekvő férfi képmását faragták, a mellkasán nyugvó karddal.

– Sokat gondolt magáról ez a Véreb – jegyezte meg Toria. A fáklyája fénye egy mesterien kifaragott, szakállas arcra esett. A szarkofág oldalán sorakozó díszítés hajókat ábrázolt teljes vitorlázatta! meg egyéb tengerészeti motívumokat, amelyek mind ugyanarról a vésőkezelési szakértelemről árulkodtak. Calim Dreol fukarkodott a pénzzel a kriptája kialakításánál, de úgy tűnt, a koporsójánál már nem, noha a sors úgy hozta, hogy végül sohasem foglalhatta el.

– Mehet? – kérdeztem Toriát, kezemet a szarkofágtető peremén nyugtatva. Összemosolyogtunk ekkor, amolyan fanyar mosollyal, mintha csak azt nyugtáznánk: milyen fura, hogy régóta vártunk erre a pillanatra, de valójában sohasem számítottunk arra, hogy elérkezhet egy igazi, valódi kincs felfedezése.

– Nagyon ajánlom, hogy ne csak valami újabb kikúrt térképtár legyen! – mordult fel a hajóskapitány, ahogy nekigyürkőzött a márványlapnak.

A tető csak azután moccant meg, hogy mindhárman nekifeküdtünk, és csak toltuk és toltuk, hogy már a karunk is belesajdult. Rövid, csikorgó döccenést éreztünk, aztán kellett még egy lökés, és a tető simán lecsúszott a koporsóról. Sajgó megkönnyebbülést éreztem, amikor a kő képmás leborult a szarkofágról, de nem tört össze a kripta puha talaján. Akár a Véreb hiúságát bizonyította, akár nem, túl szépen volt megalkotva volt ahhoz, hogy rongálás áldozatává váljon.

Toria nagyot sóhajtott, ahogy lejjebb eresztette a fáklyát, és bevilágított a koporsó belsejébe. Hamisítatlanul csillogó arany és szikrázó ékkövek halma nézett vele farkasszemet. Ősi pénzérmék és ékszerek terítették be a kőláda alját, és a halmot néhol apró, gyöngysorokkal díszített bronz- és jádeszobrocskák törték meg.

– Itt ez a vagyon – vetett Wilhum érteden pillantást Toriára –, és sohasem jöttél érte, egészen mostanáig?

A nő kényelmetlenül feszengett, és óvatos pillantást vetett rám. Leannornak azt meséltem a tanácsteremben, hogy a kincs helyét a Véreb iratai között fedezték fel, mert hihetőbb magyarázatnak tűnt, mint az, hogy egy caerith boszorkány által idézett álom vezérelt el ide.

– A Véreb sok mindent rejtjelekkel írt le a naplójában – magyaráztam. – Nem sikerült lefordítani, amíg én kézbe nem vettem a dolgot.

Wilhum válaszképpen békésen bólintott, de láttam rajta, hogy a magyarázat nem győzte meg. Szerencsére nem akart mindenáron tovább kérdezősködni.

– A vagyon teljes felbecsüléséhez szakértőbb szemre volna szükség, mint az enyém – mondta, és a koporsóba nyúlva kiemelt egy maréknyi vaskos aranypénzt. – De nincs kétségem afelől, hogy ebből a temérdek kincsből nemhogy egy, de akár három hadsereget is felszerelhetnénk!

– Számolnunk kell a kísértéssel is – tette hozzá Toria. – Főként, mivel a kompániád zsiványokból áll.

– Egykori zsiványokból – helyesbítettem, de értettem, mire gondol. – Összeszedjük a negyedét, aztán te visszatérsz Tarinsahlba, és átadod a régenshercegnőnek a bókjaim kíséretében. Azt is mondd meg neki, hogy azonnali hatállyal szálljon hajóra, és hozza ide a hadsereget.

– Még nem tárgyaltunk a caerithekkel – ellenkezett Toria. – Nem akarod megvárni őket?

– Már engedélyt kaptunk tőlük, hogy maradjunk – mondtam, és elindultam felfelé a lépcsőn.

– Honnan tudod? – nézett rám Wilhum.

– Tudják, hogy itt vagyunk, de még nem öltek meg minket. – Továbbmentem a lépcsőn, aztán megtorpanva hozzátettem: – Egyelőre.

Huszonötödik fejezet

A tengeri Varjú a következő dagállyal kifutott, de a sötét égbolt ihart jövendölt. Naplemente után annak rendje és módja szerint meg is érkezett a vihar: éles, erőszakos szélrohamok zúgtak a tengeren, és sűrű esőfüggönyöket űztek a part felé. A Szabad Kompánia tagjai a sátraikban gubbasztottak egészen addig, amíg a szél fel nem tépte a cövekeket, mert azután vissza kellett vonulniuk a Dreol-várba. Hogy könnyítsék a bőrig ázott, falak közé zsúfolt katonák szenvedésén és csillapítsam tolvajlási hajlandóságukat, mindegyiknek kiosztottam egy aranypénzt a Véreb kincséből. Meglepődtem a sokféle reakción. Palkónak és a Yollandoknak elkerekedett a szeme a hálától, Adlar és Juhlina csak enyhe érdeklődést mutatott, Tiler pedig maga sem értette, hová tűnt a szívéből a kapzsiság.

– Volt idő, amikor még a saját torkomat is elvágtam volna egy ilyenért – dünnyögte, és összeráncolt szemöldökkel forgatta az érmét. – Most meg egyetlen dolog sem jut eszembe, amire elkölthetném.

– Vedd úgy, hogy a visszavonulásod idejére vár – tanácsoltam. – Nincs háború, ami örökké tartana.

Tiler félig derülten felmordult, és zsebre tette az érmét.

Quintrell reakcióját találtam a legjelentősebbnek, leginkább azért, mert érdekes módon nem tudta eltitkolni. Világosan láttam rajta, mit érez, amikor a kezébe nyomott pénzre nézett. Olyan színtiszta kapzsiság tükröződött a tekintetében, hogy egyértelműbb nem is lehetett volna. Amikor elkapta vizslató pillantásomat, már titkolta volna az érzéseit, és kipréselt magából egy fesztelen kacajt, majd fogadkozott: élete végéig megőrzi ezt a zálogot, hogy emlékeztesse arra, amikor a gonosz királynő ellen harcoltunk. Azelőtt nem tartottam különösebben mohó léleknek. Álnoknak és kevéssé szavahihetőnek igen, de most először bukkant fel a bűbájos máz alatt lapuló haszonleső. Eltűnődtem, vajon miért engedtem neki, hogy velünk maradjon. Mivel Lorine nem volt hajlandó hadba szállni Evadine ellen, ostobaságnak tűnt menedéket nyújtani a kémjének, aki nyíltan és bevallottan kétkulacsos. Csakhogy annak ellenére, hogy a dalnok nem harcolt, valóságos régi bútordarabbá vált a századunkban. A többiek szerették a zenéjét és azon képességét, hogy még a legrosszabb pillanatokban is talál valami kacagtatót; persze mostanra rájöttem, hogy ennek nagy része is tettetés lehetett. Quintrell úgy járt-kelt a világban, hogy jókedélyű álarcával mások bizalmába férkőzött, ahogyan az egy kémtől elvárható. Viszont míg egy kémet el tudtam viselni, egy hivatásos hazudozó, akit maga alá temet a kapzsisága, már egészen más ügy volt.

Kedélyesen felkacagtam, aztán a mosolyomat az arcomon tartva közelebb hajoltam, és a fülébe súgtam:

– Ha a kripta közelében látlak, megöllek.

Ahogy telt-múlt az éjszaka, és a szélroham a vár falát korbácsolta, a kompánia kényelembe helyezte magát, amennyire csak tudta, és megpróbált nyugovóra térni. A szorosan egymás mellett fekvő katonák kinyújtóztak a padlón a pokrócukkal és a derékaljukkal. A veteránoknak sikerült elaludnia, ahogyan a Yollandoknak is, akik számára ez aligha jelenthetett kényelmetlenséget. Mindenki más éberen, nyugtalanul hánykolódott, és aggodalmas pillantásokat vetett a dühöngő vihar ostromolta várfalra.

Én magam nem tettem kísérletet az elalvásra, hanem elfoglaltam őrhelyemet a lépcső tetején. Fogalmam sem volt, honnan vagyok olyan biztos benne, hogy ha megpróbálnék pihenni, hamarosan úgyis megzavarnák az álmomat, de nem kérdőjeleztem meg az érzést. Nem is nagyon lepődtem meg, amikor egy szörnyen hangos kiáltás hasított bele a szél üvöltésébe.

– ÍRNOK ALWYN! – mennydörögte a hang, és felverte a kompánia nagy részét, akik a fegyverükhöz kaptak, miközben a hang caerith nyelven így folytatta: – Hozd ide azt az Ishlichen irhádat, de íziben!

– Pihenj! – parancsoltam Tilernek és a katonáknak, akik nekiláttak felfegyverezni magukat. Felkeltem, és lementem a lépcsőn, közben felkészítve magam a kellemetlen találkozásra. Juhlina mellett lefékezve lehalkítottam a hangomat, és átadtam neki egy üzenetet, ami könnyen a legutolsó parancsom is lehetett:

– Maradj itt! Tartsd bent őket.

Az Özvegy nem tűnt meggyőzöttnek.

– Veled megyek – emelte fel a harci pörölyét.

– Nem! – kaptam el a fegyvere nyelét, és lenyomtam. – Akármi történik is, ne próbálj meg harcolni ellenük. Ha levágják a fejemet és dobálózni kezdenek a belsőségeimmel, semmit sem teszel. Megértettél?

Hátrahőkölt a nyerseségemtől, de merev bólintással válaszolt.

A torony bejáratát korábban sátorvászonnal zártuk le, és beletelt némi időbe az eltávolítása, mielőtt felbukkanhattam mögüle. A szememet azonnal elhomályosította az összefüggő esőfüggöny. Köpködve a fejemre húztam a köpenyemet, és egy hatalmas férfialak körvonalait pillantottam meg a vár kapujában. Az Eithlisch semmiféle védőruházatot nem viselt ezen az éjjelen, és fedetlen mellkasú óriásként állt ott, kinek bőre minden villámcsapással fehéren izzott fel. Leküzdöttem a páni félelmemből eredő késztetést, hogy visszavonuljak, fegyverbe szólítsam a kompániát, és elbarikádozzam magam a torony tetején, míg ők szembenéznek a haragjával. Szégyenteljes gondolat volt, de nem tagadom, hogy egy szívdobbanásnyi idővel tovább latolgattam, mint ameddig illendő volna. Azonban van olyan szembesítés, amely elől még a leggyávább ember sem rejtőzhet el, és tudtam, hogy nem menekülhetek a büntetés elől.

A kavargó orkánban nagy nehézségek árán felé indulva láttam, hogy az Eithlisch keze ökölbe szorul, és víz folyik végig két karjának göcsörtös fatörzsén, majd zuhatagként csorog le a labda méretű öklökről. Lehetetlenül széles mellkasa kidagadt, amikor közelebb mentem, és egy villám megmutatta fogainak falát. Nem mosolyban vicsorította ki őket.

Karnyújtásnyira tőle megálltam, mert éreztem, hogy értelmetlen volna másként tenni. Csendben ácsorogtam, és komor várakozással hunyorogtam felfelé a férfi összeráncolt, dühödt képére. Mondhatnám, hogy megbékélve, elfogadással tekintettem közelgő végzetemre, de te, nyájas olvasó, ennél már jobban ismersz engem. Reszkettem a pillantásától, és a beleim olyan nagyon kavarogtak, hogy azt hittem, menten összerondítom a nadrágomat. De azt büszkén vállalom, hogy nem futottam el, még akkor sem, amikor a szörnyeteg közelebb lépett, fölém tornyosult, és az arca mostanra remegett a gyilkos haragtól. Továbbra sem szólt semmit, de nem is volt rá szüksége.

– Igen! – mondtam neki a szelet túlkiabálva, és kényszerítettem magam, hogy belenézzek szúrós tekintetébe. – Igen, meghalt. Igen, miattam ölték meg. – Mély és hosszú lélegzetet vettem, kiélveztem, mert tudtam, hogy az utolsó lesz. – De miattad is, mert te küldted el. Tudtad, hogy nem találsz rá a Doenlischre, amíg ő nem akarja. Azt is tudtad, hogy Lilát önként nem tágít mellőlem…

Az Eithlisch szájából feltörő ordítás a mennydörgéssel volt egyenértékű. Lehunytam a szememet, és vártam az első csapást, de ahelyett, hogy hatalmas ökle alatt bezúzódó koponyám roppanását hallottam volna, repedő kő tompa dörrenései ütötték meg a fülemet. Kinyitottam a szemem, és azt láttam, hogy az Eithlisch térden áll, és öklével a várudvar kőlapjait ütlegeli. Nem láttam vért a bütykein, semmi jelét annak, hogy bármilyen mértékben megsérülne, kivéve a kínt az arcán, mert tovább bömbölt, miközben gránitszilánkok repültek körülötte. Tudtam róla, hogy valamiféle ősi hatalommal bíró lény, és ebben minden caerith osztozik, de azzal, ahogyan kiadta a dühét, valami eleminek, valami emberen túlinak lehettem a szemtanúja.

Miután az udvar nagy részét porrá zúzta, abbahagyta a csapkodást, és a talajra görnyedt. A bőréről visszaverődő esőfüggöny kirajzolta vaskos felsőtestét. Valami mély, ismeretlen kútból ismét bátorságot merítettem, hogy megszólaljak.

– Ha végeztél, sok megtárgyalni valónk van. Úgy tudom, képes vagy elvezetni engem a kőtollhoz. Állítólag fontos.

♦

Kiderült, hogy az Eithlisch nem egyedül jött. Nem mintha a társa jobban örült volna annak, hogy láthat.

Az Eithlisch sziklaszilárd ábrázata minden válasznál ékesebben felelt a szavaimra. Némán, döngő léptekkel tűnt el az éjszakában, a zuhogó esőből pedig Lord Roulgarth Cohlsair magas, nyúlánk sziluettje lépett elő. Az öltözéke a lovagi páncél és caerith kiegészítők keverékének tetszett. Hosszúkard lógott az övén, de lándzsaszerű fegyvert, tahlikot hordott a hátán keresztülvetve. Alundia korábbi őrlovagja köszönésképpen semmit sem szólt, hanem a távoli fák vonala felé mutatott, aztán eltűnt az örvénylő félhomályban.

Hajnalhasadtával magam mellé vettem Wilhumot és Juhlinát, és elvezettem őket az erdőbe. Tucatnyi toalisch fogadott minket, akik különböztek minden eddig látott caerith harcostól, ugyanis mind kardokat és alabárdokat viseltek tahlikjaik és lapos íjaik mellett. Néhányuk láncinget hordott a megszokott keményített bőrvért helyett. A toalischok elkísértek minket kúp alakú sátrakból álló táborukba, ahol minden szempár gyanakvó dühvel méregetett minket. Nehéz volt pontosan megítélni, hányán vannak, mert a tábor igen nagy kiterjedésűnek látszott. Az Eithlisch felbukkanása az elmúlt éjszaka nyilvánvalóvá tette, hogy vártak minket, ezért azt feltételeztem, hogy még a partra érkezésünk előtt letáboroztak itt.

Roulgarthra egy kis tisztáson találtunk rá, ahol alabárdhasználatot tanított harcosok kis csoportjának. Caerith nyelven harsogta az utasításokat, fura kiejtéssel, de érthetően. A tanítványai elég jól forgatták a fegyvert, de a hadsoruk minden katonai rendet nélkülözött.

– Írnok – szólt a lord, miközben olyan arckifejezéssel mért végig, amelyben bőséges kritika lakozott, a szíveslátás öröme azonban alig. – Ezek szerint még nem vagy halott?

Elengedtem a fülem mellett Roulgarth sértését, és fejemmel a toalischok felé intettem.

– Meg kell tanulniuk rendesen végrehajtani egy gyakorlatot, hogy legyen esélyük a Nagybecsű Királynő serege ellen.

– Úgy, tehát trónra segítetted? Büszke lehetsz magadra! – Roulgarth halovány mosolyt küldött felém, emlékeztetve arra, hogy bár a képességek, amelyeket elsajátítottam tőle, megmentették az életemet, az iránta érzett ellenszenvem kölcsönös. A feszült pillanat hosszúra nyúlt, és talán komolyabbra is fordul a helyzet, ha egy másik hang közbe nem szól.

– Csak nem Wilhum Dornmahlt látják szemeim? – kérdezte egy ifjú toalisch, azzal kivált a gyakorlatozó harcosok közül, és elindult felénk. Enyhe alundiai ízzel beszélte az albermaine-it, de minden egyéb tekintetben olyannyira caerithnek nézett ki, hogy beletelt egy pillanatba, mire felismertem Merick Albrisendet, Roulgarth unokaöccsét.

– Minden torna legtöbbet megvert lovagját, ha jól emlékszem – folytatta Merick, és eltúlzottan díszes meghajlással köszöntötte Wilhumot.

– A tornák nem csaták – felelte Wilhum, és viszonozta Merick meghajlását, de nem láttam rajta különösebb neheztelést.

– Ez igaz – engedett a másik, aztán felém fordult, és a mosolya lehervadt. Mindenesetre azért biccentett. – Írnok. Nem igazán hittem az Eithlischnek, amikor mesélte, hogy errefelé tartasz, ráadásul háborút akarsz vívni a mártír szukád ellen. És most mégis itt vagy.

– Ahogyan te is – feleltem. – Remélem, hogy jobban harcolsz most, mint amikor seggre ültettelek a Walvern-várnál.

Egy ilyen döfés annak idején legalább egy dölyfös nézést váltott volna ki Mericktől, de most csak nevetett.

– Tényleg jobban, hála a nagybátyámnak meg ennek a népnek, akiket büszkén nevezek a fivéreimnek és nővéreimnek. – A toalischok felé biccentett, akik közül sokan félbehagyták a gyakorlatozást, és árgus szemmel figyelték a társagásunkat. Miközben végigpásztáztam őket, felismertem egy harcost Lilát falvából. A kemény, vádló pillantásából ítélve ő is felismert engem.

– Hányán vannak a parancsnokságod alatt? – kérdeztem Roulgarthtól.

– Egy sem – mondta. – Vahlischnak neveznek, és a cím tiszteletet érdemel, de engedelmességet nem. A caeritheknek nincsenek uraik, írnok. Nincsenek királyok, tábornagyok vagy hercegek, akik parancsolnak nekik a háborúban. Azért vannak itt, mert az Eithlisch elmondta nekik, hogy az otthonukat fenyegeti az északi hegyek mögött növekvő veszedelem. Ők döntöttek úgy, hogy eljönnek, és ők határoztak arról is, hogy harcolnak. Ami a haderőt illeti… – az ajkát csücsörítve számolgatott. – Körülbelül kétezren vannak itt, és a hó végéig valószínűleg még többen érkeznek.

– Hamarosan még több lesz, amikor megérkezik a Korona Serege. Sokuknak nagy szüksége van némi kiképzésre és egy tábornagyra, aki vezeti őket a csatában.

– A kis királyod, vagy még inkább az anyja, boldogan fogadná, ha egy száműzött alundiai vezetné a hadseregét? – nevetett fel Roulgarth. – Nem hiszem.

– A kis királyt eljegyezték az unokahúgoddal, aki szintén hamarosan megérkezik. Egy jövendőbeli királyné, akivel ráadásul a véred is közös, talán nem érdemli meg a szolgálatodat?

Roulgarth arca elborult, de ezúttal nem a haragtól. Olyan ember arca volt, aki elhatározza, hogy nem éppen kedvére való terhet vesz magára.

– Ha ezzel a szolgálattal visszanyerem Alundiát a családomnak, elviselek bármilyen csorbát a becsületemen és a büszkeségemen. Az egyik dolog, amit ettől a néptől tanultam, az az alázat ereje.

– Nincs kétségem afelől, hogy a régenshercegnő kapható az egyezkedésre.

Csoszogás támadt a nézelődő harcosok között, és amikor odakaptam a tekintetemet, éppen utat adtak egy tagbaszakadt, csuklyás alaknak. Az Eithlisch megjelenése még összezsugorodott alakjában is elegendő volt ahhoz, hogy rémületet keltsen Wilhumban és Juhlinában. Mindketten tettek egy lépést előre, ahogy a caerith óriás felém indult, és a kezük a fegyverükhöz siklott, mire ideges morajlás futott végig a toalischokon.

– Semmi baj – tettem a kezemet a társaim vállára. Az Eithlisch lefékezett, és caerith nyelven szólt Roulgarthhoz.

– Vahlisch, megvárod itt az Ishlichen hordát?

– Igen – felelte amaz. – Habár nem lehetek biztos a dolog kimenetelében.

– Bizodalmam benned nyugszik, ahogyan a toalischoké is, mert hisznek neked. Írnok Alwyn! – az Eithlisch elfordult, és egyik vastag karja hívogató mozdulattal emelkedett ki a köpenye alól. – Gyere! Hosszú utat kell megtennünk.

– Milyen hosszút? – szóltam utána, de már elindult. Elnyomtam egy szitkot az orrom alatt, és utánamentem, parancsok sorozatát vetve hátra a vállam fölött Wilhumnak és Juhlinának. – Vele kell mennem. Maradjatok itt, és készüljetek fel a sereg érkezésére! Lord Roulgarth parancsol ezen az előretolt állomáson. Ha találtok lovat, járőrözzetek az északi hegyekig tartó területen.

– Mennyi ideig leszel oda? – szólt utánam Wilhum.

– A leghalványabb fogalmam sincs. – Megálltam, és néztem, ahogy az Eithlisch köpenyes alakja céltudatosan lépked a fák között. Nem örültem, hogy egy ilyen lénnyel együtt kell ismeretlen vidékre utaznom, egy lénnyel, amely igazából gyűlöl engem. – Ha nem térnék vissza – fordultam hátra, Roulgarthhoz intézve a szavaimat –, tél elején rohand le Albermaine-t! A Kain Laethil-i hágó járhatóvá válik ilyenkor. A caerithek tudják, merre található.

♦

Az erdő végtelennek tűnt, a fák magassága és szélessége pedig azt jelezte, hogy ez a hely természetben és korban is különbözik a Shavine-erdőségtől. Minél messzebb jutottunk a parttól, a fák annál fenségesebbek lettek. Elmentem több olyan példány mellett, amelyeknek törzse háznál is szélesebb volt, és olyan magasságokba szöktek, hogy túlszárnyalták a legmagasabb katedrális csúcsát Egy napig haladtunk délnek a kalauzom által diktált gyilkos tempóban, de sem a fák nem értek véget, sem a táj nem változott jelentősen. Az Eithlisch rá sem hederített az első kérdéseim viharára, és hosszú lépteit nehezemre esett követni. Pihenésnek sem érezte szükségét addig, amíg le nem szállt az est, amikorra már elfáradtam és megéheztem.

Az erdő egy kidőlt óriásának árnyékában táboroztunk le. A nagy fa kérge félig levált, felfedve a mélyvörös színű faanyagot. Az Eithlischnek szemlátomást nem volt szüksége tűzre, de nem tiltakozott, amikor én tüzet gyújtottam, bár semmim sem volt, amit megfőzhettem volna fölötte. Az útitársam hozott magával ételt, batyuba kötött gombákat és ehető gyökereket, és nem érezte úgy, hogy osztozkodnia kellene rajtuk. Amikor szóvá tettem, hogy a Doenlisch biztosan nem szeretné, ha éheznék, hátratolta a csuklyáját. Ábrázatán zord lemondás ült.

– Ennek itt van étele – biccentett az állával a fák közé. – De hogy miért küszködik ennyit, hogy melletted legyen, azt fel nem foghatom.

Páfrány surrogott valaki léptei alatt, és rémülten ugrottam fel, de rögvest megnyugodtam, mert Juhlina lépett ki a fák közül. Két batyut vitt a vállán, és görnyedt hátán meg összehúzott vonásain látszott, hogy erőltetett menetben jött. Egyértelmű volt, hogy egy szakaszon még futott is, hogy utolérjen minket.

– A Mártírok seggére, de gyorsan közlekedik ez! – dobta le a két batyut az ébredező tábortűz mellé. – Csak ennyit tudtam gyorsan összeszedni – folytatta Juhlina, és kivett némi élelmet a csomagból. – Szerencsémre könnyedén követtem a nyomait.

– Nem kellett volna jönnöd – mondtam neki, habár tudtam, hogy úgysem adnék parancsot a távozására –, de örülök, hogy itt vagy.

Juhlina átnyújtott nekem egy vasserpenyőt, amelyet a tűz fölé tartottam, míg ő szalonnacsíkokat vágott.

– Hová megyünk pontosan? – érdeklődött, és óvatos pillantást vetett az óriás caerithre. A csuklyája alatt a férfi arca jól látszott a maga szőrtelen, különös vonásaival, és a meglepő látvány vonzotta a kíváncsi tekintetet. Most, hogy először láttam az ábrázatát napfénynél, megütköztem a bőre simaságán, amelyen éveinek kifürkészhetetlen sokasága ellenére sem látszottak sebek vagy borosta nyomai. A dühöngő, haragos lényre gondoltam az előző éjszakáról, és egyre erősödött a meggyőződésem, hogy akármi is legyen az Eithlisch, bizonyosan nem lehet teljesen emberinek nevezni.

Azt hittem, hogy Juhlina kérdését is ugyanúgy figyelmen kívül hagyja, mint az enyémeket, de azonnal válaszolt, és a hangja lágyabban szólt, mint korábban, ráadásul a maga kissé régies albermaine-i nyelvjárásával fogalmazta a mondandóját:

– Tanácskozásra a Tükörvárosba, jóasszony. Onnan pedig… – a szeme összeszűkült, és a pillantása felém siklott – …megint máshová.

– Tükörvárosba?

– Esetlen fordítás – magyarázta az óriás Juhlinának. – A név jelentése rögvest nyilvánvalóvá válik, amint meglátjátok a helyet. Nagy kegynek vegyétek a dolgot, ugyanis kevés Ishlichen utazhatott még ilyen messzire a caerith ország belsejébe.

Nem éreztem kegynek. Sokatmondó tekintete, amikor azt mondta, „máshová”, határozottan megrémített.

– Ishlichen? – kérdezte ezúttal Juhlina.

– Ők így neveznek minket – mondtam, és a késemet használva forgattam a szalonnát a serpenyőben, miközben az Özvegy bábot és kevéske vizet öntött mellé. – Ezzel a szóval írják le azt is, amit a szemétdombra vetnek.

– Ez csak az egyik kifejezés a népetekre – folytatta az Eithlisch. – A többi nem ilyen hízelgő. Habár a te esetedben, írnok Alwyn, igen találók.

Juhlina felhúzott szemöldökkel nézett rám.

– Ez az a nagy sámán, akinek a kegyeit élvezed?

– Nos, eddig még nem végzett velem. – A caerith vonásait elnézve, amelyek közönyösek maradtak az ajka enyhe ívétől eltekintve, ami akár derűt is jelezhetett, így szóltam: – Mennyi idő még, míg odaérünk ehhez a Tükörvároshoz?

– Idő – sóhajtott az Eithlisch, és most először láttam mosolyt az arcán. – Miért vagy ennyire á megszállottja? A számoknak is. A ti országotokban mindent meg kell számolni, ki kell porciózni, fel kell címkézni. Már el is felejtettem, mennyire fárasztó tud lenni.

Összeszorítottam a fogamat, nehogy visszavágjak, és természetes hangon így szóltam:

– Ha hetekig fog tartani, valamikor meg kell állnunk vadászni. Mivel nem hoztál élelmet az útitársaidnak.

– Még mindig úgy képzeled, hogy terméketlen vadonban vagy, ahol nem él semmi, néhány vadembert kivéve? A caerithek nem hagyják, hogy az övéik éhezzenek. Azt átengedjük nektek. Ami pedig az utat illeti, az hosszú lesz.

Apró gyűrődést láttam túlságosan is sima homlokán, ahogy elfordult, és megszemlélte az erdő mélyét.

– Csakhogy – tette hozzá, és a hangja suttogássá halkult – egyéb veszélyek is vannak itt az éhségen kívül.

– Veszélyek? – kérdeztem, de nem mondott többet. Felkelt, és távozott a tűztől, a tekintetét pedig még mindig lekötötte valami, amit én nem láttam.

– Hová mész? – szóltam utána, de nem felelt, és termetes alakja eltűnt a sűrűsödő félhomályban.

– Mitévők leszünk, ha nem jön vissza? – kérdezte Juhlina.

Erőltetetten vállat vontam, hogy elrejtsem az aggodalmamat, aztán figyelmemet a serpenyő sistergő tartalmára fordítottam.

– Gondolom, keresünk egy falut, és megkérdezzük, merrefelé van a Tükörváros.

Huszonhatodik fejezet

Az Eithlisch aznap éjjel nem tért vissza, és a kidőlt fa árnyékában eltöltött, hánykolódással teli pihenő után félig reménykedve, félig zaklatottan arra gyanakodtam, hogy végleg magunkra hagyott minket. Azonban amikor odébb mentem, hogy könnyítsék gyötrő hólyagomon, rátaláltam. A nagy fenyő tönkjét benövő mohapárnán ücsörgött. Úgy tűnt, nem akar tudomást venni rólam, így folytattam a dolgomat, és a gomolygó húgygőz felhőjén keresztül néztem, ahogyan feszülten összpontosít valamire. A fejét félrebillentette, és egyik fülét hegyezve dél felé figyelt, mintha hallani akarna valamit. Én a részemről csak az erdőkre jellemző gallyroppanásokat és madárdalt hallottam.

– Werleth? – kérdeztem tőle a „baj” caerith kifejezésével.

Nem felelt a kérdésre, és folytatta a fülelést, majd leugrott a tönkről.

– Vagy felébreszted, vagy itt hagyod – mordult fel, és a még mindig alvó Juhlina felé bökött, aztán elindult, még a korábbinál is sebesebb iramban.

– Semmi reggeli? – nyögte Juhlina, amikor felráztam.

– Nem nagyon lesz semmi, amíg oda nem érünk, ahová vezet minket.

– A harci pörölyért nyúltam, és a kezébe nyomtam. – Ezt tartsd készenlétben. Aggasztja valami. És ami őt aggasztja, az elég ahhoz, hogy összeszarjam magam a félelemtől.

Eltöltöttünk még három napot az erdőben, és a táj kezdett megváltozni. Egyre több vízmosás és szakadék törte meg a terepet, a fák pedig veszítettek magasságukból. Tölgyek, tiszafák és kőrisek váltak uralkodóvá, és az égből mindössze valami kék pislogás maradt az összenőtt lombok között. Az Eithlisch egyetlenegyszer sem változtatott a menet sebességén, a napfényes órákban rendíthetetlenül tartott dél felé. Amikor éjszakára megálltunk, eltűnt, míg én és Juhlina tábort vertünk, és megpróbáltuk beosztani a maradék készleteinket. Nem tudom, vajon otromba kalauzunknak szüksége volt-e alvásra, de az egész utazás alatt egyszer sem láttam szunnyadni. Továbbá óvatossága a napok előrehaladtával csak nőtt. Kora reggel már a fák között ólálkodott, és a fülét hegyezte, hátha hallja a fenyegetést, amelyet nem volt hajlandó megnevezni.

A negyedik nap estéjén értünk oda a településhez, annak a caerith falunak egy sokkal nagyobb változatához, amelyben az azt megelőző évben teleltem. A ferde tetejű épületek ugyanúgy beleolvadtak a tájba, és az Eithlischet köszöntő összegyűlt nép ugyanúgy sokféle színezetű volt, különféle jelölésekkel az arcukon. A tömeg elején toalischok csoportja helyezkedett el. Magas, sötét bőrű ember vezette őket hosszú, befont ősz hajjal, amely egyáltalán nem volt összhangban szikár, izmos testalkatával. Az alapján, amit a caerithek öregedéséről tudtam, csak becslésekbe bocsátkozhattam volna a férfi életkoráról, de az óvatos tisztelet, amellyel az Eithlischt köszöntötte, jelentős tapasztalatról árulkodott.

– Torfaer – szólt az Eithlisch, miután viszonozta az idős harcos bólintását, majd végignézett a körülbelül tucatnyi toalischon a háta mögött. – Ennyi az egész? Többre számítottam.

– Még várjuk a többieket a hegyi táborokból – felelte Torfaer. – Elindulunk északnak, amikor megérkeznek.

– Ne késlekedjetek sokáig. És vegyétek rá a Veilischeteket, hogy tartson veletek. Minden íjra és pengére szükség lesz ahhoz, ami előttünk áll. – Az Eithlisch elhallgatott, és közelebb lépve halkabban folytatta: – Paelithet láttál mostanában? Érzem a szagukat a szélben.

– Én is érzem, de egyet sem láttam. Találtunk nyomokat egynapi járóföldre nyugatra. Ilyen nagy csoport nem szokott ennyire messzire kóborolni a síkságokról.

Az Eithlisch halk mordulással adta jelét egyetértésének, aztán futólag felénk pillantott.

– Ennek a két Ishlichennek szállás kell éjszakára. És elég élelem egy hosszú menethez.

– Meglesz. – Torfaer sovány arca vonakodva megfeszült. – Van itt valaki, akinek szüksége volna az Eithlisch érintésére. Ha nem bánod.

– Hogyne, bármikor.

Az Eithlischt annak rendje és módja szerint elvezette a caerithek tömege, de néhányan még maradtak, hogy megbámulják Juhlinát és engem, és egy fiatal női harcos közelebb lépett. Rézszínű haja volt, mint oly sokaknak ezen a vidéken, és szeplős arca inkább kíváncsian, semmint ellenségesen fordult felénk, miközben végighordozta rajtunk a tekintetét.

– Ti… gyertek – mondta végül akadozó albermaine-iül, és intett, hogy kövessük. Egy avarral beszórt, kacskaringós ösvényen egy keskeny folyócska partjára vezetett a település közepén.

– Itt aludtok – mutatott a rézhajú nő egy malomra. Az első ilyen épület volt, amelyet caerith földön láttam. Kisebbnek tűnt, mint albermaine-i testvérei, de a malomkerék szélesebb lapátjai szemkápráztató sebességgel pörögtek.

– Mit őröltök itt? – kérdeztem albermaine-iül, mert nem ismertem a megfelelő kifejezést caerithül. – Azt hittem, a népetek nem termeszt gabonát.

– Sok mindent… termesztünk – összpontosított a nő összefont szemöldökkel a szavak megfelelő megformálására. – Amit a föld… enged.

A vízimalom ajtaját belökve berendezés nélküli belső tér tűnt fel, amelyben gabonáshordók álltak.

– Hozok… prémet – mondta a vendéglátónk. – Azon aludni.

– Az jó lesz – felelte Juhlina, és fintorogva szemlélte átmeneti otthonunkat.

– A nevem Alwyn – mondtam a nőnek caerithül, majd a társam felé biccentettem. – Ő pedig Juhlina.

– Tudom neved – válaszolta a toalisch. Különös félénkséget éreztem rajta, és rájöttem, hogy azt hiszi, fontos személy társaságában van. Amikor újra megszólalt, a saját nyelvén tette, és hangnemét valamiféle tiltott tudás iránti ifjonti vágyakozás színezte.

– Te már találkoztál vele – mondta. – A Doenlischsel. Rád tette a kezét.

– Így volt – nyugtáztam, és mosolyt erőltettem magamra.

– Igen. – Közelebb jött, és a szemét most még nagyobbra nyitotta. – Érzem.

Juhlina megfeszült, amikor a nő kinyújtotta a kezét, és a mellkasomra tette a tenyerét.

– Az érintése mélyre hatolt benned – folytatta tiszteletteljes mormolással. – A nagyapám távozása óta nem találkoztam olyannal, akin rajta hagyta a jelét.

– Neked is van vaeritheá? – próbálkoztam. Nem esett jól az érintése, de nem akartam megsérteni azzal, hogy elhúzódom.

Mosolygott, és bólintott.

– Kis mag, de megnőhet, legalábbis az Eithlisch szerint. – Elvette a kezét, céltudatosan kihúzta magát, és visszaváltott ambermaine-ire. – Én nevem… Pathera. Hozok prémet… és ételt.

– Mi az a paelith? – kérdeztem, amikor a fiatal nő az ajtó felé indult. – Nem hallottam még ilyen állatról.

– Nem állat – mondta Pathera. – A paelithek caerithek, azok, akik apaelahkon lovagolnak, és nem nagyon hagyják el a déli síkságokat.

Viszolygást érzékeltem rajta, talán némi ellenségességet is.

– Ők az ellenségeitek?

Erre a nő homlokán a tanácstalanság mély ránca jelent meg, mintha nem értené, hogyan kérdezhet ilyen ostobaságot az, aki a Doenlisch jelét hordja magán.

– A caerithek nem harcolnak egymás ellen – felelte, aztán kilépett a malomból.

Magamon éreztem Juhlina tekintetét, ezért inkább alaposabban körülnéztem a helyiségben. A kereket meghajtó szerkezet sokkal összetettebb volt, mint amit valaha láttam: a fogazott fakerekek bonyolult rendben helyezkedtek el egymáson. Azonnal megértettem, mi értelme a kifinomult szerkezetnek, amint észrevettem egy kisebb követ, amely a hengeres malomkő mellett pörgött. Gyorsabb iramban forgott, és mintha valami sűrű, csillogó anyagból alkották volna, míg nagyobb társa egy óriás, kilyukasztott mészkő volt. A tőrömet kihúzva a kisebbik hengerhez tettem az élét, és azonnal szikrák szálltak fel a fegyverből.

– Ötletes – lelkendeztem. – Sohasem láttam még effélét.

Juhlinát azonban nem lehetett elterelni.

– Úgy nézett rád, ahogy az emberek őrá néztek – szólt, és nem kellett kimondania a nevét, hogy tudjam, kire gondol. A hangjában ugyanúgy zengett az őszinte válasz iránti vágy, mint amikor megöltem Arnabust az athiltori katedrálisban.

– A caeritheknek sok szokása van, amelyek furának tűnhetnek nekünk – feleltem, és tovább mozgattam a tőr élét a kövön.

– Nem. – Juhlina odalépett hozzám, és átható pillantása rákényszerített, hogy a szemébe nézzek. – Nincs több titkolózás, Alwyn. Elmentem, de visszajöttem, és azt hiszem, tudod, hogy miért. Egészen idáig követtelek, de egy tapodtat sem megyek tovább, ha nem kapok válaszokat. Ki ez a Doenlisch? Mi a jele? És ami a legfontosabb, mi a franc vitt rá, hogy megdugd azt az eszelős szukát, akit ostobaságunkban szolgáltunk?

♦

Szerencsére Juhlina nemsokára talált egy kart, amellyel le lehetett választani a pörgő köveket a kerekekről, hogy megkíméljük magunkat a folyamatos berregéstől és zakatolástól. Gondoltam rá, hogy megtagadom a kérését, amolyan kedvességből. Biztosra vettem, hogy ha nem kapja meg a válaszokat, beváltja az ígéretét, és faképnél hagy az Eithlisch társaságában. De végül nem ez a gyászos kilátás oldotta meg a nyelvemet. Az őszinteség volt a legkevesebb, amivel tartoztam neki.

Így hát leültünk a vízimalom egyre növekvő félhomályában, amelyet csak részben világított be a kis gyertya, amelyet Pathera a most körénk tekert szőrmékkel együtt hozott, és elmeséltem a történetemet az Özvegynek. Semmit sem hagytam ki, még azokat a különös részeket sem, amelyeket egy világosan gondolkodó elme kigúnyolna vagy hóbortos kitalációnak titulálna. Persze a legfontosabb kérdésére éppen életemnek az a része válaszolt, amelyet még magamnak sem tudtam megmagyarázni.

– Ő ölte meg Ragyogó Durehlt? – kérdezte Juhlina, amikor végül eljutottunk az ügy fordulópontjához, és megálltunk az Iszonyat Erődjét és a megmenekülésemet követő eseményeknél.

– Igen.

– A szemed láttára?

– Igen.

– És akkor dugtatok először? Egy meggyilkolt Ragyogó holttestének közvetlen közelében?

Nem jutott eszembe jobb válasz, mint egy újabb, halkan elmorzsolt „igen”.

Megkockáztattam egy pillantást az arcára, de nem undort és ítélkezést találtam rajta, amit vártam, csupán értetlenséget. Felsóhajtott, összébb húzta magán a prémeket, és azt kérdezte:

– Mikor tudtad meg, hogy gyermeket vár?

– Aznap hallottam először, amikor leégett a katedrális, Couravel lakosságának nagy részével együtt. Megpróbáltam végezni vele. Komolyan meg akartam tenni, csak… – a szavaim tehetetlen sóhajban haltak el, mert a fejem megtelt annak az iszonyú éjszaknak az emlékeivel. Megölnéd a gyermeket, akit nemzettél? – Delric is megerősítette, amikor eljött a cellámba, hogy ellássa a sebeimet. Nem tudom, hogy ezért ölte-e meg a gyógyítót, vagy azért, mert része volt a feltámasztásában. Nem hittem, hogy Evadine-nek még mindig indokokra volna szüksége az öléshez.

– Delric jó ember volt, mindig szívesen adott altatófőzetet, amikor megkértem rá. És ha ő öltött össze, csupán apró sebhely maradt a vágások után. – Juhlina rám függesztette rezzenéstelen pillantását. – De bűnös emberként halt meg, Alwyn. Mert mind bűnösek vagyunk. Mindnyájan, akik követtük őt, megvívtuk a csatáit, és azzá tettük, ami. Te ostoba bolond vagy, az nem vitás, de én szintúgy. Ahogyan Tiler és Ayin is. Mindannyiunknak van mit tennünk, hogy helyrebillentsük a mérleget.

Bólintással feleltem, de nem tudtam elfogadni az okfejtése igazságát. Igen, mind bolondok voltunk, de én voltam a bolondok királya.

– Most már tudod, miért öltem meg Arnabust – folytattam –, és hogy miért fordult ellenem. Nem tudom, az kergette-e őrületbe Evadine-t, hogy rájött, a feltámadásának semmi köze a jól ismert történethez, vagy az, hogy a caerithek keze volt a dologban.

Juhlina a fejét csóválta.

– Mindig is őrült volt. Csak nem láttuk rajta. Vagy talán mi is őrültek voltunk, és az értelem fénye csak akkor derengett fel, amikor rájöttünk, micsoda is valójában. – Közelebb csusszant hozzám, és a keze kiemelkedett a prémből, hogy megragadja az enyémet. – A gyermeket nem lehet a karmai közt hagyni. Te is tudod.

– Igen.

– Ahhoz, hogy elvedd tőle, meg kell ölnöd őt. Ezt is tudod?

Elkaptam a tekintetemet, mert felkavart a benne lakozó kemény, rezzenéstelen céltudatosság.

– Tudod, Alwyn? – A szorítása erősödött. – A szerelem nem tűnik el nyomtalanul. Látom, hogy továbbra is ott bujkál benned, mint egy betegség, amelyet nem tudsz leküzdeni. De akár szereted, akár nem, ennek sohasem lesz vége, amíg ő él. Tudom, hogy korábban is próbáltad már, de vajon mennyire elszántan próbáltad? Legközelebb nem vallhatsz kudarcot.

Még közelebb jött, és csókot nyomott az ajkamra. Viszonozni akartam, magamhoz akartam húzni, mégsem tettem. Juhlina egy pillanatra a mellkasomra fektette a fejét, és azt dünnyögte:

– Továbbra is ott bujkál. – Elfordult, és elhelyezkedett a prémjein. – Mint egy betegség.

♦

Hajnalban arra ébredtünk, hogy az Eithlisch berúgja a vízimalom ajtaját. A távozásunkat nem kísérte különösebb szertartás, amit furcsának találtam. Azt is megfigyeltem, hogy ezúttal a nagydarab férfi lassabb iramot diktál, és széles válla kissé görnyedtebben ívelt.

– Aki az Eithlisch érintését igényelte – jegyeztem meg, miközben az újdonság erejével hatott, hogy most az egyszer mellette baktathatok. – Meggyógyítottad, nem igaz? Ahogyan engem is.

Ahogy az már szokása volt, nem felelt. Válasz helyett csak bosszankodva megrezzent a szeme.

– Kifáraszt, ugye? – folytattam, mert felkeltette a kíváncsiságomat. Korábban azt gondoltam, hogy egyéb misztikus képességei mellett talán kimeríthetetlen erővel is bír. Most úgy tűnt, neki is megvannak a határai.

– Igen – mordult fel, és gyorsabb iramra kapcsolt, hogy lehagyjon. – És a te esetedben, írnok Alwyn, ne számíts arra, hogy kétszer is megteszem.

Amennyire meg tudtam ítélni, az elkövetkező két napban délnyugati útvonalat követtünk. Az erdővel benőtt hegyvidék továbbra is megmaradt a maga meredek lejtőivel, ami sokszor csorbította ennek a tagadhatatlan szépségű vidéknek az élvezetét. Az Eithlisch hamarosan visszanyerte korábbi életerejét és kihívóan gyors mozgását, de azért ráállt, hogy mindennap délidőben rövid pihenőt tartsunk. Pathera sózott húst, lepényt és magvakat csomagolt elemózsiának, de a legtöbbet feléltük, mire újabb településhez értünk. Ez még Pathera falujánál is nagyobbnak bizonyult, és a település építményei egy magas vízesésre néző hegygerincen sorakoztak. Az Eithlischet megint csak az összegyűlt toalischok köszöntötték nagy tisztelettel, akik közül sokan jelentős távolságokat tettek meg, hogy itt lehessenek. Röviden, de sürgetőn szólt hozzájuk.

– Induljatok északnak, és ne késlekedjetek! A Vahlisch vár benneteket. Bízzatok a szavában, ahogyan az enyémben bíztok.

Nem engedte, hogy aznap éjjel ott megpihenjünk, és ragaszkodott hozzá, hogy amint megkapjuk a készleteinket, továbbálljunk. Az erdő jelentősen megritkult, amikor leereszkedtünk a gerincen, és a széles tisztások hamarosan nyílt mezőknek adták át a helyüket. Juhlinával elképedve bámultuk a dimbes-dombos pusztaságon vonuló ismeretlen marhák csordáit széles, ívelt szarvukkal és bozontos szőrükkel. Figyelmeztetően bőgtek, ha túl közel kerültünk. Erőszakosságuk és a karámok hiánya egyértelművé tette, hogy vadon élnek.

– A caeritheknek nincsenek gazdálkodóik, akik a mezőket megművelik vagy az állatokat terelik? – kérdezte Juhlina az Eithlischtől az egyik, túlságosan rövid pihenőnk alkalmával.

– A népem tart néhány állatot a tej és a gyapjú miatt – felelte. – De többnyire úgy érezzük, hogy a földet és az állatokat nem kell művelni. Amikor a népemnek húsra van szüksége, vadászik. Minden egyebet az évszakok szerint termesztünk, gyűjtünk be és tárolunk. Csak azt vesszük el, amire szükségünk van, nem azt, amit akarunk. – Félig oda sem figyelve beszélt, és tekintete a tájat járta.

– Paelithek? – firtattam, mire ő ingerülten összeszorította a száját, de egyebet nem fűzött hozzá. – A caerithek nem háborúznak egymással, mégis félsz tőlük. Miért?

– Még a legnagyobb kövön is vannak repedések – mondta. – És nem velem akarnak háborúzni.

– Tehát velem? Tiltakoznak a jelenlétem ellen, még úgy is, hogy rajtam a Doenlisch jele?

– Az ő jele nem olyan, mint a fém, amibe csata előtt beöltöztök. És a szavait nem mindenki hallja. A paelitheknek van saját meilahja, és vannak köztük olyanok, akiket más utakon vezet a vaerithje.

– Megpróbálnak majd végezni velünk, ha ránk találnak?

Az Eithlisch semmit sem szólt, amit igennek vettem.

– Megakadályozod őket benne?

Folytatta gyors lépteit, és hamarosan eltűnt a hosszú fűben. Ezt nemnek vettem.

♦

Az elkövetkező hetek egyforma feladatok laza egymásutániságában teltek. Két- vagy háromnaponta megérkeztünk valami településre: némelyiket a nagysága alapján akár városnak lehetett volna nevezni, mások a hegyek között megbúvó apró falvak voltak. Általában harcosok csoportja fogadta az Eithlischt, sokszor a vadászokkal együtt, ahol ő arra biztatta a népet, hogy induljanak északra. Hamarosan rájöttem, hogy kettős feladatot lát el. Nemcsak engem kellett elkísérnie a Tükörvárosba és az egyelőre magyarázat nélkül maradt kőtollhoz, hanem a vonakodó caeritheket is meg kellett győznie, hogy engedelmeskedjenek a háborúba szólító hívásnak. A menetirányunk vonalában összegyűlt toalischok azért várták az eljövetelét, mert az áldására volt szükségük, mielőtt elindultak volna észak felé.

– Ilyen még sohasem történt itt azelőtt – mondtam neki egy éjjel. Utazásunk tizenötödik napjánál tartottunk, és a hangomat egyre erősödő fáradtság keserítette. – Háború – tettem hozzá, amikor a megjegyzésemre egy éles pillantást kaptam tőle. – Pontosabban egy ennyire nagyszabású háború fenyegetése. Lilát azt mesélte, hogy a toalischok gyakran harcoltak fosztogatókkal a déli partvidéken, de a caerithek még sohasem néztek szembe hódító hadsereggel.

– A soha ostoba szó – felelte ő. – A történelmünk hosszabb, mint el tudnád képzelni, írnok Alwyn. Nem az őrült királynőd az első, aki szemet vetett erre a vidékre. Csakhogy – vonta meg a vállát – nagyon régen nem fenyegetett ilyesmi. Akkor szembenéztünk vele és legyőztük, habár nagyon sok vért kellett ontani érte. Van egy hely messze innen, egy öblöcske a déli parton, ahol a vér vörösre festette a homokot. Még ma is érzem rajta a mészárlás foltját.

– Úgy beszélsz, mintha ott lettél volna – szegezte neki Juhlina.

Erre az Eithlisch semmit sem felelt. Amikor a beszélőkéje kiapadt, általában felkelt, és elbandukolt az éjszakába. Ezúttal azonban valami okból maradt.

– Mert ott volt – feleltem Juhlinának útikalauzunk helyett. Néztem, ahogy az Eithlisch a tűzbe bámul és a tekintete elhomályosodik a komor emlékektől. – Van bármi fogalmad róla, milyen öreg vagy?

Nem nagyon láttam még érzelmet az arcán a kelletlen homlokráncoláson kívül, ezért megrendülve nyugtáztam, hogy halovány mosoly játszik az ajkán.

– Öregebb, mint te – mondta. – De fiatalabb, mint a Doenlisch.

A derű varázsütésre eltűnt a vonásairól, és felállt, szemét a tűz fényén túli sötétségbe meresztve. Először semmit sem hallottam, de aztán megütötte a fülemet valami zaj: kitartó morajlás, ami a talajon doboló lópaták dübörgésévé nőtte ki magát.

– Paelah – nyúltam a kardomért, és talpra álltam. – Lovat jelent, nem igaz?

– Többet is jelent annál – dörmögte vissza. Látva a kardot a kezemben, hozzáfűzte: – Egyelőre tartsd a hüvelyében.

Hamarosan megjelentek a lovasok. Tucatnyi homályos, lovon ülő alakot számoltam, akik lefékeztek, és nem léptettek ki az árnyékok közül. Horkantások és patadobbantások töltötték meg az éjszakai levegőt, miközben az Eithlisch összevont szemöldökkel, várakozón állt. Arca megnyúlt, mintha súlyos sértést szenvedne el.

– Számszeríjat kellett volna hoznom – szólt Juhlina, és pörölyével a kezében mellém lépett. Egy sötétségből jövő hangos nyihogás hallatán készenlétbe helyezte a fegyverét.

– Nyugodj meg – csitítottam, kezemet a karjára téve. – Kétlem, hogy a harc most segít rajtunk.

Prüszkölés hallatszott a félhomályból, és egy ló lépett ki a sötétségből. Amikor megmutatkozott, Juhlina tompa kiáltást hallatott. Én nem kevésbé találtam riasztónak a látványt. A bestia marmagassága legalább kéttenyérnyivel volt több, mint a mi legnagyobb csataménjeinké, szőre koromfekete, kivéve egy villanásnyi fehér csillagot a homloka közepén. A nyaka és válla egyetlen izomcsomóból állt, amitől a hátán ülő lovas szinte gyermeknek tűnt. Még a méreteinél és nyilvánvaló erejénél is megdöbbentőbb volt a bestia szeme. Feketeláb a lovak között elég okos állatnak számított, és egyetlen pillantással ki tudta fejezni gyakori megvetését vagy épp egyetértését. Amikor ennek a lénynek az értelmes, ám összehúzott szemébe néztem, ösztönösen tudtam, hogy a természete túlmegy az ösztönös intelligencián. Különös volt még a zabla hiánya. A fején semmiféle lószerszámot nem láttam, és a lovas által fogott szár az állat vállára erősített hámhoz csatlakozott.

– Ez ő? – kérdezte a lovas. Elszakítva pillantásomat a paripáról, egy bronzbőrű, szikár, bőrpáncélba öltözött férfit figyelhettem meg, aki a legtöbb toalischnál edzettebbnek és nyúlánkabbnak tűnt. Lándzsa volt a hátára szíjazva, és lapos íj lógott a nyergéről. A szavait nyersebb akcentus színezte, mint az általunk eddig megismert erdő- és hegylakó caeritheké.

Az Eithlisch nem felelt, csak állt tovább ugyanolyan arccal. A felelet hiányát a többi paelith mintha jelzésként értelmezte volna, és egyenként közelebb jöttek, megmutatva a kört, amit körénk vontak. A lovak színe különbözött, de méretben mind megfeleltek a fekete óriásnak, amely tovább nézett engem túlságosan is okos szemével.

– Nincsen türelmem a játékaidhoz, öreg – szólt a bronzbőrű paelith az Eithlischnek. A ló közelebb hozta, habár nem láttam, hogy a lovas bármilyen jelzést adott volna neki. Ahogy felénk hajolt a nyeregben, szigorú, haragvó arcot láttam. Jelzései sokkal egyszerűbbnek tűntek a legtöbb caerithénél: két, halvány vonal indult a szemöldökétől felfelé, és átszelte borotvált fejét. – Ő az? – kérdezte megint, és az ujjával felém bökött.

Az Eithlisch továbbra sem volt hajlandó felelni, és makacs nemtetszéséről összeszorított állkapcsa és ökölbe szorított keze is árulkodott. Érezve, hogy a fokozódó feszültség miatt a találkozás kimenetele kezd bizonytalanná válni, előléptem, és a szokásos biccentéssel üdvözöltem a lovast.

– A nevem írnok Alwyn – mondtam caerithül. – És a Doenlisch jelét viselem, ha erre gondoltál.

A lovas körülbelül annyi tisztelettel a szemében meredt rám, amennyit egy kutyaseggből kipottyant mellékterméknek szánna az ember. Némi megvető vizslatást követően visszatelepedett a nyergébe, és lenézően horkantott.

– Hazudik – mondta egyszerűen, és a lovasok köréhez intézte a mondandóját. – Lehet, hogy ez az Ishlichen mocsok megtanult a nyelvünkön karattyolni, de ez semmit sem bizonyít. A Doenlisch érintésének legkisebb jelét sem érzékelem rajta.

– Neked nincs vaerithed, Morieth! – mordult fel az Eithlisch. – Nem tudod megítélni az ilyesmit.

– Neked pedig nincs szavad az enyémmel szemben, öreg! – csattant fel Morieth. – A paelithek túl régóta nyögik már elaggott hitedet. Ki fogjuk jelölni a saját meliah-nkat, a paelithek útját, az ösvényt, amely arra tanít, hogy az Ishlichenben nem lehet megbízni, és ezért nem is lehet szövetség a népeink között. Te messzire utazol, és viszed a háború hírét. Mi azt mondjuk, hadd jöjjön csak a háború, és vessen véget az ő fajtájának. – Azokra jellemző gyorsasággal és ügyességgel, akik gyermekkoruk óta tanulják egy fegyver használatát, Morieth lekapta a hátáról a lándzsát, és rám szegezte a hegyét. A társai utánozták a mozdulatot, és a kör belseje csakhamar lándzsahegyektől csillogott. Juhlina harci pózba vágta magát, felemelve a pörölyét, míg én felkészültem, hogy hosszúkardot kell rántanom. Furamód az erőszak jelei nem zaklatták fel a lovakat azon túl, hogy lágyan ingatták a fejüket.

– A Doenlisch sohasem jelölne meg egy ilyet itt – folytatta Morieth, és felém döfött a lándzsájával. – Hiszékeny bolond vagy, Eithlisch, vagy meg akarsz téveszteni.

Az Eithlisch baljós hörgést hallatott, és a válla kiszélesedett, ahogy elkezdett felduzzadni.

– Egyedül te vagy itt, aki meg akar téveszteni valakit – hörögte összeszorított fogának fala mögül. – Miért? – vetette oda nekik az Eithlisch, és a többi lovas felé pördült. – Egyszer, régen a paelithek is tartották a szokásainkat. Miért hagyjátok, hogy dőreségbe vigyen ez a hazug?

Ha a körben álló harcosok meg is rémültek az óriás haragjától, egyik sem mutatta. Az arcukat fürkészve megrohant a felismerés: az igazi fanatikusok merev, rezzenéstelen tekintetét láttam. Ez a bagázs ugyanannyira elkötelezett híve volt Morieth mozgalmának, mint Evadine-nek a saját követői. Amikor rájöttem, hogy ez a viszály csak egyféleképpen végződhet, keményebben megragadtam a kardomat, és óvatosan kezdtem kivonni a pengét a hüvelyből. Moriethet még mindig lefoglalta az Eithlisch. Ha sikerülne gyorsan levágnom, azzal lehetne némi esélyünk, ha mégoly kevés is.

Halálos szándékomban azonban hirtelen megakasztott, ahogyan a két caerith között kialakult, egyre hangosabb vitát is, amikor Morieth fekete lova felemelte a fejét, és olyan hangot hallatott, amelyet igazából nem lehetett nyerítésnek nevezni. Sokkal mélyebb volt, valamiféle morajlás, bárminemű éles hangzás nélkül. A csontjaim mélyén éreztem.

Morieth azonnal elhallgatott, ahogyan az Eithlisch is. A paelith lovas arcáról egy szempillantás alatt lehervadt a fanatikus vicsorgás, és elkerekedő szemében rémület jelent meg. Ijedten rándult össze, amikor a ló felém indult, de semmit sem tett, hogy megállítsa. Leküzdöttem a késztetést, hogy elfussak, és kényszerítettem magam, hogy leeresszem a kardomat, miközben felnéztem a ló fölibém magasodó, hatalmas fejére. Ahogy végigszagolgatott, bűzös lehelete olyan volt, mintha forró levegő áradna egy nyitott kohóajtó mögül. Újra megpillantottam a szemében az értelmet, és tudtam, hogy éppen alapos vizsgálatnak vet alá. Képtelen voltam ellenállni a késztetésnek, és tekintetem a masszív, bozontos lábakra vándorolt, a szívem pedig egyre sebesebben dörömbölt abban a tudatban, hogy ez az állat egy pillanat alatt össze tudna tiporni. A nagy ló horkantott, magára vonva a figyelmemet. Vajon derültség csillogott enyhén összeszűkülő szemében? Nem tudhattam, de akár kacagott belül, akár nem, ellenségességet nem éreztem rajta.

Szemlátomást elégedetten horkantott fel, majd felemelte a fejét, és néhány lépést elhátrált, aztán olyan erőteljes lökéssel ágaskodott fel, hogy Morieth kirepült a nyeregből. A harcos keményen koppant a földön, de rugalmasan talpra ugrott. A megszégyenített nagyzoló kiabálására számítottam, de ehelyett szemlátomást megilletődve, tátott szájjal meredt a lovára. Az állat azonban nem méltóztatott újabb pillantást vetni Morieth-re. Ehelyett újra mély torokhangot hallatott, és a két oldalán álló két ló is ledobálta a lovasait. A többi paelah hátrahúzódott, és a nyergükben ülő fanatikusok egyértelműen csalódott képet vágtak.

– Micsoda szánni való bolond vagy te, Morieth! – dörögte az Eithlisch, miközben felduzzadt tömege semmivé lett. Odalépett, majd megfogta egy üres nyergű, rozsdaszínű kanca kantárszárát. – Lehet, hogy te nem érzed a Doenlisch jelét, de a paelah igen.

Morieth, akiből szemlátomást minden dac és ellenségesség elpárolgott, nem tudott mit válaszolni. Úgy tántorgott, mint aki valami borzalmas jelenet elől menekül, majd a lándzsáját elhajítva eliramodott a sötétségbe.

– Egy paelith, aki már sohasem fog paelah-n ülni – szólt az Eithlisch, és szavait a lelombozott harcosokhoz intézte. – Ez a sors jut azoknak, akik megtagadják az igaz meliah-t. Ostobák voltatok, de senkinek sem kell örökké bolondnak maradnia. Vezeklésül elkísértek minket a Tükörvárosba. – Azzal felmászott a kanca hátára. – Lóra, írnok Alwyn! – vetette oda nekem, a fekete állatra mutatva. – Ezek nem szeretik, ha várakoztatják őket.

Huszonhetedik fejezet

Az Eithlisch elmesélte, hogy a paelah neve Uthren, ami lefordítva Éji Árnyékot jelent. Hogy honnan derítette ki a nevét, az rejtély maradt – a sok titok egyike, amelyeket sohasem sikerült teljesen megfejteni a Caerith-síkság nagy lovaival kapcsolatban. Az első éjszakán, amikor elvittek bennünket a táborunkból, anélkül vágtáztak velünk teljes erőből a sötét hegyvidéki terepen, hogy a felbukástól tartottak volna. Csakhamar megértettem, hogy a szár, amelybe kapaszkodtam – olykor kétségbeesetten és vadul –, nem arra szolgál, hogy irányítsam az alattam száguldó bestiát, hanem csupán arra, hogy ne zuhanjak le róla.

A paelah-k végül lelassítottak, amikor a hajnal első fénye felderengett a keleti hegytetők fölött, de addigra már alig bírtam tartani magamat a nyeregben. Halvány fogalmam sem volt, hány mérföldet vágtázhattam Uthren hátán, mire végre úgy döntött, hogy megáll, és én lecsúsztam a nyeregből. Nem törődtem apaelithek megvető pillantásaival, amikor látták, hogy alig tudok állni a kimerültségtől, hanem gyűlölködő dünnyögésükre ügyet sem vetve elbotladoztam, és lerogytam a szintén halálosan fáradt Juhlina mellé. Természetesen az Eithlischen semmiféle fáradtság nem látszott, és szigorú szemének egyetlen pillantása elég volt, hogy elhallgattassa kísérőink óvatos gúnyolódását.

Amikor körülnéztem, azt láttam, hogy a táj megváltozott. A meredek, erdőkkel pettyezett hegyek gömbölyded, sűrű fűvel beborított domboknak adták át a helyüket. Amikor a paelithek leszálltak, Uthren és a többi paelah elkóborolt legelni, és csapkodó farokkal nyerítettek, és bökdösték egymást.

– A paelithek nem a gazdáik, igaz? – kérdeztem az Eithlischt. – Ezek az állatok beleegyeznek abba, hogy meglovagolják őket.

– Mindig is így volt a paelithek és a paelah-k között – felelte ő. – Az Ealthsar utáni időkben a síkságok éhező, szétszórt népei segítségért folyamodtak a paelah-khoz, és megkapták, habár azt senki sem tudja, hogyan kötötték meg a szerződésüket.

– Ealthsar? – érdeklődött Juhlina.

– Így hívják a saját Csapásukat – magyaráztam.

– Tehát tényleg az egész világon végigsöpört, ahogyan a tekercsek állítják – hunyorított az Özvegy, és a fejét rázta. – Én meg félredobtam minden szövetségi tant, mondván, hogy értéktelen.

– Nem mind az. – A gondolataim önkéntelenül is a Gödörbányához és Sihldához vándoroltak, mindig türelmes arcához és szeméhez, amely villogott a gyér gyertyafényben, miközben tudást próbált átadni nekem, amit végül nem sikerült elsajátítanom. – Van ott bölcsesség is. Egyszerűen csak rossz tanítót választottunk magunknak a szövegmagyarázathoz.

A paelah-k délig engedtek minket pihenni és enni, amikor is visszatértek. Uthren újra odajött hozzám, megfordult, és türelmetlenül mutatta a hátát. Amint felmásztam a nyeregbe, azonnal elvágtázott velem: először felágaskodott, aztán a korábbinál is nagyobb sebességgel száguldott végig a pusztán. Hátranéztem, hogy lássam, Juhlina és az Eithlisch elindult-e, aztán már csak arra figyeltem, hogy le ne essek. Ilyen sebességnél egy esetleges zuhanás bizonyosan több sérüléssel járt volna, mint egy egyszerű csonttörés. A reszketésem azonban nemsokára kitörő örömnek adta át a helyét. Az éjszakai utazás borzalmától messze kerülve elkezdtem hálát érezni a szerencsémért, hogy egy paelah hátán száguldhatok. A világ mindkét oldalon elmosódott, zöldeskék folttá változott, de az előttem elterülő táj a maga romlatlan fenségességében bontakozott ki. Amikor már megszoktam Uthren száguldását, szinte repültem, és boldogan elvesztem ebben az érzésben, mert az öröme elnyomta az aggodalmaimat, legalábbis egy időre.

♦

A paelah-knak köszönhetően az utunk Tükörvárosba még négy napba telt a hetekig tartó barangolás helyett, amire az Eithlisch utalt. A hullámzó füves puszták után egyre magasabb hegyek uralta tájra értünk, amelyekből nemsokára bércek lettek, a köztük húzódó völgyek pedig tele voltak folvókkal és tavakkal. Itt végre a nagy lovak lelassítottak, miközben kanyargó gerinceken és völgyekben szállítottak minket. További településeken haladtunk át, és még több embert láttunk. Elragadtatott, örömteli arcukból nyilvánvaló lett, hogy hozzám hasonlóan ők sem láttak még paelah-t. Mint korábban is, a falvak megteltek toalischokkal, de errefelé inkább csak tisztelettel, semmint engedelmességgel viseltettek a vezetőnk iránt.

– Megvárjuk a tanács döntését – mondta az egyik ősz hajú harcos, válaszul az ősöreg misztikus buzdítására. – Nem vonulunk háborúba az elöljáróink jóváhagyása nélkül.

Láttam, mennyire visszafogja magát az Eithlisch ezeken a tanácskozásokon. Összeszorított foggal elfojtotta az ingerültségét, és kipréselt valami biztatást, hogy a jóváhagyás hamarosan megérkezik. Azonban minél több településen jártunk, minél beljebb hatoltunk a tóvidékre, annál inkább súlyosbodott a haragja. És habár próbálta titkolni, csalárdsághoz szokott, gyakorlott szemem a meggyőződés hiányát fedezte fel ismétlődő frázisaiban.

– Egyáltalán nem vagy biztos benne, igaz? – kérdeztem az egyik ritka alkalommal, amikor a hegyekben kanyargó paelah-k a sétát választották a sebes ügetés helyett. – A tanács jóváhagyásában. Úgy hiszed, talán megtagadják a Doenlisch parancsát.

– Nem tartozom nekik felelősséggel. És a caeritheket sem köti az adott szavuk. De a népünk sohasem hagyja figyelmen kívül az elöljárók ítéletét. Annak idején ismerték a viszályt, de sohasem olyan mélységben, mint amilyennel most nézünk szembe. Amikor eléjük állsz, írnok Alwyn, csak igazságot beszélj. Ne próbálj meg túljárni az eszükön. Ne hazudj, mert tudni fogják.

♦

A tóvidéken töltött harmadik napunk hajnalán érkeztünk meg a Tükörvárosba, és amint a szemem elé került a hely, rögtön láttam, mennyire találó a név. Halkan, szótlanul felsóhajtottam elképedésemben, amikor a pillantásom egy nagy tóra esett, szigetcsoporttal a közepén, amelyen egy sor magas, csúcsos építmény emelkedett. A szögletes épületek falain ablakok és erkélyek futottak körbe, egyre emelkedő csigavonalban. Mindegyik legalább háromszor akkora volt, mint Albermaine legmagasabb építménye, és madarak rajzottak és keringtek a hegyes, tűszerű csúcsok körül. A szigeteket, amelyeken ültek, ívelt hidak kötötték össze, és ezeket is hasonló kisebb csúcsok ékesítették. A tó vizén szinte természetfeletti nyugalom uralkodott, és enyhe csillogással verte vissza a város képét, úgyhogy az embernek olyan érzése támadt, mintha valami óriási szerkezet lebegne az azúrszínű ürességben. A hegyek fölé emelkedő, felkelő nap fényében az egész fehéren világított, a romlatlan márvány izzásával, amely egyben meglehetősen magas korról árulkodott. A hegy gyomrában rejtőző, leomlott város jutott eszembe róla, ahol a követ valami csodálatos dologgá formálták, de ezt itt korántsem lehetett romnak nevezni.

– Már az Ealthsar óta itt áll – mondtam az Eithlischnek, inkább kijelentésképpen, mint kérdőn.

– Évszázadokkal azelőtt is, és évszázadokkal azután is – felelte. – Az egyetlen caerith város, amelyet elkerült a pusztulás.

– Hányán élnek itt? – érdeklődött Juhlina, és leplezetlen csodálattal nézte a magas csúcsokat.

– Senki sem. Az Ealthsar idején már üres volt. Ezért maradhatott meg. És hogy továbbra is megőrződjön ilyennek, azóta is üresen áll, kivéve, amikor összegyűlik a tanács.

A paelah-k kacskaringós ösvényen vittek minket a tó partjára, ahol egy hosszúkás kis hajó hintázott. Üresen állt, kötéllel a parthoz kötözve. Uthren lefékezett, és megmozdította a vállát, így jelezve, hogy le kell szállnom. Miután megtettem, kaptam egy utolsó pillantást tőle azokkal a mindentudó szemekkel, aztán a fejét dobálva elügetett.

– Mostantól nem álltok kötelezettség alatt – mondta az Eithlisch a paelith kíséretünknek, miközben leszállt a vörhenyes szőrű kancáról. – Arra kérlek benneteket, vezekeljetek tovább úgy, hogy északra lovagolva csatlakoztok a Vahlischbol.

Nem úgy tűnt, mintha a szavak különösebben meghatnák a harcosokat, ahogyan ez az egész utazásunk alatt volt. Egy fanatikus meggyőződése nem tűnik el egyik pillanatról a másikra, és tudtam, hogy eddig is csak azért szolgálták, mert alávetették magukat a paelah-k akaratának. Némaságuktól szemlátomást viszolyogva az Eithlisch hátat fordított nekik, és a tóhoz ment, majd belegázolt a vízbe, és felhúzta magát a hajóra.

– Remélem, van bármi fogalmad a vízi járművekről, írnok Alwyn – vetette oda, és megfogott egy evezőt. – Mindig is gyűlöltem a hajókat.

Juhlina a kormánylapáthoz ült, miközben én és az Eithlisch az evezőket forgattuk.

– Miért vannak még mindig itt? – kérdeztem az óriást evezés közben, fejemmel apaelithék felé biccentve, akik néma figyelemmel követtek minket a partról. – Hiszen szabadon eresztetted őket.

– Gondolom, megvárják a tanács döntését – mordult amaz. – Remélik, hogy téveszméik igazolást nyernek.

– A. paelah-k ítélete ellenére?

– Minden törzsön belül különböző csoportok vannak. A pusztai népek némelyike úgy tiszteli a paelah-kat, ahogyan a ti fajtátok adózik különös hitetek halott szolgáinak. Mások, mint Morieth is, inkább az egyenlő felek szövetségeként tekint apaelah-kkal kötött szerződésre. – A pillantása elsötétült, ahogy a válla fölött hátratekintett a toronymagas városra. – És Morieth gondolatai sem csak úgy, a semmiből jöttek.

Juhlina egy cölöpstéghez kormányzott, amely a legközelebbi sziget sziklás oldalából nyúlt be a vízbe. A csónakból kimászva a tekintetem követte a fölénk magasodó tornyot, és az a szédítő érzés fogott el, hogy eltörpülök valami számomra felfoghatatlan dolog mellett.

– Hogyan képesek emberi kezek ilyet alkotni egyáltalán? – tűnődött hangosan Juhlina, mintha csak belelátna a gondolataimba.

– Olvastam nagy sírokról a délvidéki sivatagokon túl, amelyek állítólag hasonló magasságokba törnek – feleltem. – A korai tekercsek azt mesélik róluk, hogy a háborúban elfogott rabszolgák hatalmas seregei építették.

– Ezt itt bizony nem rabszolgák építették. – Az épület bejáratát képező magas, csúcsíves kerethez lépett, és végigfuttatta ujjait a márványt díszítő míves faragásokon. Azokra a caerith szövegekre hasonlítottak, amelyeket a Doenlisch könyvében láttam, de olyan kecses eleganciával alkották meg őket, mintha nem is vésték, hanem írták volna az írásjeleket a kőbe. – Ezt – mosolyodott el Juhlina, miközben a szeme végigvándorolt a betűkön – szeretettel írták.

– Ő látja, amit te nem, írnok Alwyn – mondta az Eithlisch, aki ellépett mellettem, és a magas nyíláson át bement az óriási épületbe. – Ezt itt nem korbács alkotta.

– Honnan tudod? – kérdeztem, miközben követtem. A torony aljában nagy, öblös tér nyílt, amely kísérteties élességgel verte vissza a beszélgetésünket. Nem állt benne emlékmű vagy szobor, de minden felületet, a padlótól a mennyezetig, ugyanazzal a folyamatos szöveggel borítottak be. – Te sem tudod elolvasni ezt, vagy igen? – folytattam, a szavak tömegére mutatva. – Ezért tartod olyan nagyra az ősi caerith könyveket? Mert azt reméled, hogy segítséget nyújtanak ezeknek a lefordításához.

Az Eithlisch futó, haragos pillantásra korlátozta a válaszát, aztán elindult egy másik boltíves nyílás felé az épület oldalában. Juhlinával követtük az odakinti hídra, és lágy ívén átkeltünk a következő szigetecskére. Az itteni toronyépület még magasabb volt, és öblös terét ismét gazdagon borították a feliratok.

– Egyszer birtokomban volt a caerith szövegek lefordításának kulcsa – tudattam az Eithlischsel, miközben követtük a tornyon keresztül egy másik hídhoz. Láttam, hogy széles háta megfeszül, ahogy ellenszegül a válaszadásnak, és nem tudtam megállni, hogy oda ne szúrjak még egyszer: – Egy ascarliai tudós készítette, akit korábban ismertem. Sajnos kénytelen voltam a Doenlisch gondjaira bízni. Igen meglepő, hogy sohasem érezte szükségét, hogy átadja neked.

Az Eithlisch csak ment tovább, de halk morgással válaszolt:

– Ne felejtsd el elmesélni ezt a tanácsnak, írnok Alwyn! A caerithek között vannak olyanok, akik készek lesznek halálra kínozni téged akár csak egyetlen szó jelentéséért, amit ezekbe a kövekbe véstek.

Ezek után már úgy ítéltem, hogy jobb lesz csendben maradni. Még három további hídon keltünk át a legnagyobb szigetre, amelyen ennek megfelelően a legmagasabb torony állt. Az Eithlisch vészjósló figyelmeztetései miatt a caerith elöljárók tanácsát valami nagyszabású gyülekezetnek, a különös vének parlamentjének képzeltem. Ám amikor beléptem a torony óriási, árnyas terébe, csak négy ember várt ránk a széles, írásjelekkel telerótt márványpadló közepén. Némán nézték, ahogyan közeledünk, és nem köszöntötték a kalauzunkat, ahogyan ő sem üdvözölte őket. Ám a szeme, amely megcsillant a barlangszerű tér félhomályában, arról árulkodott, hogy különösképpen tart tőlük.

Amikor közelebb értünk, kiderült, hogy a testület két férfiból és két nőből áll. Ahogyan a caeritheknél már megszoktam, különböző megjelenésű és korú személyek voltak. Tekintetük mérhetetlen tapasztalatról árulkodott, és mindegyikük átható pillantással mért végig. A legmagasabb mutatott a legkisebb ellenségességet. A barackszín hajú és az Eithlisché-nél is sápadtabb bőrű férfi mosollyal határos, békés arckifejezéssel figyelt minket. Ennek ellenére az arcomat és alakomat fürkésző tekintete nem kevésbé volt szúrós, mint a társaié.

A balján álló nő kicsinek tűnt mellette, pedig körülbelül Juhlinával volt egymagasságú. Bőre sötét volt és hibátlanul sima, kivéve a nyakán látható vöröses jeleket. A hátán hordott tahlik és bőrgúnyájának durvasága harcosként azonosította, aki vagy nagyon rátermett, vagy nagyon szerencsés volt, tekintve, hogy nem látszottak rajta sebhelyek. Arcáról minden érzelmet letörölt, mintha attól félne, hogy valamit elárulnának.

A magas férfi jobbján helyet foglaló nő a csoport legidősebb tagjának tűnt. Görnyedt hátát egymásra lapolt, félig rongyos gyapjúkendők borították, és gondozatlan, befont hajának hosszú varkocsai az arcára omlottak. Egy göcsörtös faágra támaszkodott, amelybe mindkét kézzel belekapaszkodott. A megduzzadt bütykeitől és kidudorodó erektől úgy nézett ki, mintha idővel a húsa is hozzánőtt volna a faághoz. Törékenységét le sem tagadhatta volna, de a lompos hajfüggöny mögül bámuló szemekben ülő bölcsességet sem.

A mellette lévő férfi meg sem próbálta titkolni ellenszenvét. Kopaszra borotvált feje és őzbőr ruhája paelithként azonosította. A bőrszíne nagyban hasonlított a fanatikus Moriethéhez, és határozott hasonlóságot fedeztem fel fenyegető arcán, amely a hosszú évek alatt megráncosodott, és a toalisch nővel ellentétben ütközetek nyomait viselte. Morieth apja volna? – tanakodtam. – Vagy akár a nagyapja. Hosszú életük miatt ezeket a dolgokat mindig is nehéz volt megítélni a caeritheknél.

Miután megálltunk előttük, figyelmük rólam Juhlinára terelődött. Apaelith szólt először, hangja gyanakvón csikorgóit.

– Ezt az Ishlichent nem hívtuk – mondta Juhlinára mutatva, de a szavakat az Eithlischhez intézte. – Miért hoztad el erre a legszentebb helyre?

– Azért hozta, mert én úgy akartam – mondtam, és kiélveztem a férfi afölötti meglepetését, hogy a saját nyelvén szólnak hozzá. – Én pedig azért, mert a Doenlisch úgy akarja. – Úgy ítéltem, némi alapvető diplomácia jó szolgálatot tehet, szelídséget és nyájasságot erőltettem az arcomra, széttártam a kezemet, és lehajtottam a fejemet. – Ha kérdéseitek vannak hozzám, válaszolok rájuk. De nem ismerhetem a Doenlisch minden gondolatát.

A faágat szorító nő éles, rekedt hangot hallatott. Először köhögésnek véltem, de látva, hogy kivillantja sárgásszürke fogát a lelógó hajfüggöny mögött, rájöttem, hogy nevet.

– Semmitmondó közhelyekben beszél – mondta brekegő suttogással, amely valami miatt mégis figyelmet követelt. – Ahogy az már a fajtájánál lenni szokott. Egyik percben hízelgés meg bókok, a következőben meg tűz, pengék és fosztogatás.

– Mégis ő viseli a Doenlisch jelét – vetette közbe a magas, sápadt bőrű férfi jámbor, kiegyensúlyozott hangon, és a fejemben megszólalt a felismerés csengője. Ez egy tudós – jöttem rá.

– Túlzottan bízol benne – vágott vissza a vénasszony. – Ő sem csalhatatlan. Ne feledd, hogy én már akkor is ismertem, amikor ti még meg sem születtetek.

– A Doenlisch sohasem állította, hogy csalhatatlan – felelte a magas férfi. – Csak azt, hogy igazat mond, és abban sohasem bukott el. Ez itt magán viseli a jelét. Azt nem lehet letagadni, sem az ítélethozatalban figyelmen kívül hagyni. Érzem a kézjelét, és tudom, hogy ti ugyanúgy érzitek.

– Érzem, persze hogy érzem. Az még nem jelenti, hogy tetszik is. – Az öregasszony lobogó kendőkkel és hajjal közelebb csoszogott. – Nos hát – mondta, aztán megállt, és a botjával gyengén megböködte a lábamat –, hogy hívnak, gyermekem?

– Ha meg kell mondanom a nevemet – feleltem –, először tudni akarom a tieteket.

Láttam, hogy a paelith felháborodik ezen, de az öregasszony csak rekedten felnevetett. Ami a tudóst és a harcost illeti, azok alig fejeztek ki érzelmeket.

– Szóval neveket akarsz, mi? – A vénasszony újra megbökte a lábamat, ezúttal erősebben. – Van jó pár nevem. Melyik kell?

– Amelyik neked a legjobban megfelel.

– Ha! – Egy pillanatra eltűnődött. – Hívhatsz Shaelischnek. Azt mindig is szerettem. A tizedik és kedvenc férjem legszívesebben így hívott. Az ott Turlia – folytatta, és a toalisch nő felé intett a botjával. – Az meg Deracsh – mutatott a tudósra, aztán savanyú pillantást vetett a paelith irányába. – És ez léhűtő itt Corieth.

– Csak nem Morieth rokona véletlenül? – kérdeztem, és fél szemöldökömet felhúztam a pusztai ember felé. – Akivel úton idefelé találkoztunk.

Erre váratlan csend lett, és a tanács többi három tagja vizslató pillantását a paelithre irányította. Ő azonban rajtam tartotta az övét.

– Büszkén mondhatom, hogy Morieth a dédunokám. Hozzá hasonló kiváló lovas még nem tisztelte meg paelah hátát.

– Milyen különös tehát, hogy apaelah, amelyen utazott, ledobta őt, és nekem ajánlotta a hátát.

Apaelithet bőséges élettapasztalata szemlátomást nem óvta meg a hirtelen haragtól.

– Hazudsz! – sziszegte, és elindult felém. – Mint a fajtád általában!

– Igazat beszél. – Az Eithlisch halkan szólalt meg, de elegendő volt ahhoz, hogy Corieth megtorpanjon. – Ne feledd, hol vagy!

Korábbi tapasztalataim az egység benyomását keltették a caerithekkel kapcsolatban. Mindig összetartást láttam náluk, a széthúzás teljes hiányát, ami megkülönböztette őket az albermaine-i népektől. Amikor azonban észrevettem, hogyan reszket Corieth a gyűlölettől, amikor az Eithlischre pillant, eltűnődtem, vajon ez az egység nem csupán látszat-e. Az elöljárók vének és bölcsek voltak, nem vitás, de most először értettem meg, milyen mélyreható hitbéli és szándékbéli válaszvonalak húzódnak ezeknek az embereknek a szívében.

Ámde Corieth izzó, bár mégoly hasztalan haragja rosszul leplezett félelemmé változott, amikor Shaelisch megszólította. A nő halkabban beszélt most, inkább céltudatosan, mint parancsolón, az öregkor nyersessége kiveszett a hangjából. Olyan ember hangján szólt, aki elvárta, hogy minden kérdését megválaszolják.

– Meghagytad a dédunokádnak, hogy akadályozza meg az Eithlischt abban, hogy elhozza ide az Ishlichent, Corieth? Megpróbáltad kijátszani e tanács akaratát?

Azelőtt még sohasem láttam caerithet hazudni. A Zsákbanya dühítően homályosan tudott fogalmazni, de a világért sem akart volna megtéveszteni. Corieth volt az első caerith, akinél észrevettem, hogy arcpirító igaztalanságot ejt ki a száján. Abból, ahogyan az ajka formálta a szavakat, meg a sűrű pislogásából egyértelműen látszott, hogy nincsen hozzászokva a csalárdsághoz. Olyan gyengén teljesített, hogy már szinte megsajnáltam.

– Morieth a saját útját követi – nyekeregte, és olyan kényszeredetten emelte fel a tekintetét, hogy Schaelisch szemébe nézzen, ami az eltökélt, ám gyakorlatlan hazugok sajátja. – Minden caerith így él.

Hogy Schaelisch észrevette-e ezt a hazugságot vagy sem, azt nem tudtam volna megmondani. Amit én a napnál is világosabban láttam, az talán nem volt ilyen nyilvánvaló egy olyan léleknek, aki hiába ősöreg, nem szokott hozzá az emberek hitványságához. A vénasszony mindössze egy halk sóhajra korlátozta a válaszát, aztán elfordult Coriethtől, és felém bökött a botjával.

– Mondanivalód van számunkra, gyermekem – mondta, és a hangjában most türelmetlenség és ingerlékenység lakozott. – Halljuk, ki vele!

Nem láttam értelmét hosszas bevezetőt tartani, és nem is próbáltam a szavaimat kézmozdulatokkal színezni vagy nagyszabású szóvirágokba burkolni. Az ilyesmihez komolyabban kellett volna ismernem a caerith nyelvet, és egyébként sem hittem, hogy sokat számítana ennél a közönségnél.

– Új királynő ül a trónon az északi hegyeken túli földön – kezdtem. – Egy királynő, aki hitem szerint a népem által Malesziteknek nevezett lények befolyása alatt áll. Nagy erejű vaerithje irányítja cselekedeteit. Ennek segítségével ragadta magához a hatalmat, és arra fogja felhasználni, hogy a hadseregét a caerithek ellen vezényelje, mert gyűlöl benneteket, és úgy hiszi, a hite kötelezi, hogy elpusztítsa népeteket. Ahhoz, hogy legyőzzétek, szövetkeznetek kell az ellenségeivel. Északon az én országom számkivetettjei és a toalischok már összegyűltek, hogy elsajátítsák a Vahlisch képességeit. Csak szövetségre lépve győzhetünk. Ez minden mondandóm és a Doenlisch akarata.

A tanácstagok némán a gondolataikba merültek, még Coreith is, aki közben visszanyerte lélekjelenlétét annyira, hogy a kétkedés és lekicsinylés kifejezését varázsolja ráncos arcára. Ahogyan arra számítani lehetett, ő szólalt meg elsőnek.

– Honnan ismered a Doenlisch akaratát? – rontott nekem a kérdéssel.

– Ő mondta el nekem – feleltem egyszerűen.

– Találkoztál vele?

– Többször is.

– Hol? Mikor…?

– Elég! – csattant fel Shaelisch, és botja hegye hangosan koppant a feliratos márványpadlón. – Rajta van a jel. Ezt már megállapítottuk.

– Nem hiszem el, hogy a Doenlisch bele akarna keverni minket egy Ishlichen háborúba – jelentette ki Corieth.

– Hamarosan a mi háborúnk lesz – szólt hozzá az Eithlisch. – A Doenlisch mindig is azon munkálkodott, hogy a caerithek fennmaradjanak. A módszerei talán… – röpke pillantást vetett rám – …kezdetlegesek. De a céljaiban nem lehet kételkedni.

Ekkor megszólalt Turlia, a toalisch nő, a tanácskozás kezdete óta most először. Makulátlan arca vizslatón fordult felém.

– Csakhogy a Doenlisch nincs itt. Ha az ő saját szájából hallanám mindezt, nem volnának kétségeim. – Az Eithlischhez fordult. – Amikor utoljára találkoztunk, ráálltál, hogy küldesz egy veilischt, aki felkutatja a Doenlischt, és megkéri, hogy térjen vissza hozzánk. Mi lett a küldetéssel?

Az Eithlisch vonásai megfeszültek a bánattól, és lehajtotta a fejét. Felszólaltam, még mielőtt bármit mondhatott volna, mert úgy éreztem, engem terhel a felelősség.

– Lilatnak hívták. Átkalauzolt a hegyeken, és akkor is mellettem maradt, amikor nyilvánvaló lett, hogy a Doenlischt nem találjuk meg. Megmentette az életemet. – Megköszörültem a torkomat, hogy elűzzem a fátyolosodást, aztán kipréseltem a maradék néhány szót. – A királynő ölte meg, amiért a fogságom alatt segíteni próbált nekem.

– Lilát – ismételte Turlia, és a szeme még mindig az Eithlischen nyugodott. – A veilisch, aki toalisch akart lenni. Jól emlékszem rá a toawild-ről. Komoly rátermettséget tanúsított, és jó toalisch vált volna belőle, ám a te kérésedre elutasítottam. Azt mondtad, a mielah-ja nagyszerű sorsot szánt neki, nagy szolgálatot fog tenni minden caerithnek. Erre a szolgálatra gondoltál? Egy Ishlichen zsarnok keze általi halálra?

Néztem, ahogyan az Eithlisch válla megereszkedik és az arcvonásai megfeszülnek, ezúttal nem a haragtól, hanem a bűntudattól. Visszaemlékeztem tombolására az első éjszakán a Dreol-várnál. Lehet, hogy nem is felém, hanem önmaga ellen irányult?

– Te tudtad? – kérdeztem, és hirtelen forróság támadt a keblemben. – Tudtad, mi fog történni, és mégis elküldted?

– A te kezed talán tiszta, írnok Alwyn? – Neheztelő csillanással a szemében visszafordult elöljárótársaihoz. – Nem ismerek olyat ebben a tanácsban, aki azt mondhatná, hogy mielah-ját egyetlen rossz cselekedet sem árnyékolja be. Lilát kedves volt nekem, ahogyan minden caerith. De a mielah-ját nem lehetett megtagadni, és persze ő sem akarta volna.

– Ez nem segíti a tanácskozást – szólt Deracsh tudóshangján. – Döntés előtt állunk, olyan előtt, amilyet ez a tanács még sohasem látott: el kell döntenünk, szövetkezzünk-e a határainkon kívül élőkkel.

– Aki azzal tölti az életét, hogy történeteket gyűjt, annak tudnia kellene, milyen őrültség ez! – vélte Corieth. – Az Ealthsar óta többször is bebizonyosodott, hogy nincsenek barátaink önmagunkon kívül. Továbbá – bökött felém az áliával – az ő fajtája kapzsiságban és erőszakban él. Ha megengedjük, hogy betegyék a lábukat a földünkre, akkor sohasem mennek el. Maradnak és sokasodnak, mint nyílt sebben a fekély. Az országunk megromlik, a vérünk beszennyeződik, és idővel mi is olyanok leszünk, mint ők. A vaerithem ezt súgja. Tudjátok meg, hogy akármi is lesz a döntésetek a mai napon, a paelithek nem lépnek szövetségre az Ishlichennel.

– Nem áll hatalmadban, hogy minden paelith nevében beszélj, Corieth – felelte Deracsh. – Ez a tanács útmutatást nyújt, és nem parancsokat osztogat. Ehhez aerlethet kellene befogadnunk. – Nem ismertem ezt a szót, de az óvatos, baljós hangsúly, amellyel Deracsh kimondta, arról árulkodott, hogy nagy jelentősége van. – Ez a szándékod? – kérdezte, és a hangja most már távolról sem tűnt kellemesnek.

– Tudod jól, hogy nem! – Az önáltatás ugyanolyan nyilvánvaló tud lenni, mint a hazugság. Corieth esetében a védekező hanghordozásában mutatkozott meg és abban, ahogyan elhátrált a tanácstól, haragjában és képmutató büszkeségében felpaprikázva. – Nem vagyok hajlandó tovább hallgatni ezt a nyomorult Ishlichend – jelentette ki, és viszolygó pillantást vetett rám, miközben tovább hátrált. – Hallottátok, amit mondani akartam, többet nem mondok. Megyek a pusztára. Ott minden klán hallani fogja az igazságomat. Jól jegyezzétek meg, amit mondok: az elkövetkező napokban ők lesznek a caerithek igaz védelmezői!

– Ha most elmész – szólt utána Deracsh –, sohasem állhatsz újra ebben a tanácsban.

Corieth lépései szünet nélkül visszhangoztak. Hamarosan apró körvonallá zsugorodott a magas, boltíves kijárat fényében, aztán végleg eltűnt. Az itt maradt tanácstagok mind bánatos képet vágtak. Nem hinném, hogy különösebben kedvelték volna a paelith vezért, ezért sötét hangulatukat annak tudtam be, hogy a tanács egysége megbomlott.

– Mit jelent az aerleth? – érdeklődtem az Eithlischtől.

– A ti nyelveteken „tekintélyt” vagy „kormányzást”. Egyszóval királyságot.

– Á! – Összeszorítottam az ajkamat. – Az én népem körében az olyan embert, aki a nép egységét gyengítené úgy, hogy közben magának hatalmat próbál szerezni, árulónak hívjuk. – A szónak nem volt caerith megfelelője, ezért albermaine-i változatot használtam, aztán kifejtettem:

– Az áruló vét a saját népe ellen csalárdságával. Az én országomban az árulókat megkínozzák és felakasztják.

– És mégis – replikázott az Eithlisch –, a te országodban az árulás olyan hétköznapi dolog, mint az eső. Téged, írnok Alwyn, talán nem ugyanilyen néven nevez a királynő, akivel szembe akarsz szállni?

Az előttem állók arcát pásztázva, kiknek összeráncolt homlokán tanácstalanság, de egyben bőséges lenézés és kritika is ült, rájöttem, micsoda szakadék tátong még mindig közöttünk. Talán bánják Corieth távozását, és kritizálják az érvelését, de az, hogy tegyenek is ellene, teljességgel elfogadhatatlan számukra. Aerleth – gondoltam. – Ellenállnak neki. Megvetik. A gondolatra egyszerre éreztem irigységet és neheztelést, mert hirtelen kisebbnek éreztem magamat náluk.

– Elmondtam, amit akartam – szóltam. – A döntés a tiétek.

– Ezt a döntést nem lehet komoly latolgatás nélkül meghozni, írnok Alwyn. – Az Eithlisch elfordult, és a torony bejáratára mutatott. – Távozz, mert ami most következik, az nem tartozik rád!

– Van még valami – szóltam. – A Doenlisch szerint meg kell keresnem a kőtollat. Hol van?

A három bölcs súlyosan sokatmondó pillantást váltott, és Deracsh válaszolt. A tudós hangjában ezúttal terhes vonakodást éreztem.

– Ez is olyasvalami, amit meg kell vitatnunk.

– Megkeresem – mondtam nekik. – Az engedélyetekkel vagy anélkül. – Menj! – ismételte az Eithlisch morogva. – És várj odakint!

Huszonnyolcadik fejezet

– Hat! – kiáltott fel Juhlina vidáman és győzedelmesen, amikor újabb kavicsot táncoltatott végig a tófelszínen. Válasz helyett szórakozott mosollyal néztem rá, és újra a torony belseje felé pillantottam.

– Úgy látom, nem ment valami jól – jegyezte meg, és a szigetecske kövecses partján újabb kavics után nézett, amit eldobhatna. Szinte gyermekinek tűnt, ahogy levetett csizmájában és feltúrt nadrágjában gázolt a víz peremén. A sok nehézség miatt, amit elszenvedett, könnyű volt megfeledkezni arról, milyen fiatal még, ahogyan rajtam sem látszott már. Az utazás alatt megnövesztette a haját is, ami kellemes gesztenyebarna színben pompázott. Szerettem így látni, felszabadulva a gyász és harag alól, távol az ocsmány eseményektől, amelyek a Szövetségi Seregbe űzték. Úgy tűnt, pusztán az, hogy átutazunk a caerith vidéken, gyógyító hatással bírt.

– Mert tényleg nem is ment jól – válaszoltam. Egy nagy kövön gubbasztottam, és a figyelmem megoszlott a toronyépület és a fával borított partvonal között. Akármilyen döntésre is jutnak a vének, elhatároztam, hogy egyedül is megkeresem a kőtollat. Kalauz nélkül átkelni e földön azonban nem lesz egyszerű.

– Szóval nem fognak segíteni? – Juhlina kivett egy lapos paladarabot a vízből, és meghajlította a karját, hogy eldobja, aztán kacagva nyugtázta, hogy a kő nem kevesebb mint nyolcszor pattant vissza a tó felszínéről.

– Nem tudom. Azt tudom, hogy vissza egyelőre nem mehetünk. Vagy nem tudunk. Te persze szabadon mehetsz, amerre szeretnél, ahogyan máskor is.

Juhlina röpke, de annál keményebb pillantása elég volt hozzá, hogy ejtsem a témát. Láthatólag sehová sem készült távozni mellőlem.

– Mégis, mi ez a toll? – érdeklődött.

– A leghalványabb fogalmam sincsen azon kívül, hogy fontos, és meg kell találnom.

– Mert egy caerith banya erre utasított álmodban?

Nem volt jobb ötletem, mint hogy vállat vonjak.

– Igen.

Juhlina felsóhajtott, és folytatta a kavicsvadászatot.

– Körülbelül annyi értelme van, mint hosszú évekig egyik szentélyből a másikba röppenni egy tébolyult vénember szavára.

Nemsokára előkerült az Eithlisch. Gondterhelt vonásokkal lépett ki az árnyas boltív alól.

– Jöjjetek! – Csak ennyit szólt, és lassítás nélkül a híd felé indult.

– Mi van a tanáccsal? – érdeklődtem, és siettem, hogy utolérjem. – Meghozták a döntést?

– Útra kelnek, és közzéteszik, hogy támogatják a szövetséget a számkivetett Ishlichennel. – Szenvtelenül beszélt, a dicsőség vagy elégedettség jele nélkül.

– És ez nem jó dolog? – kérdezte Juhlina.

Az Eithlisch nem felelt, és úgy sejtettem, más oka van sötét hangulatának.

– Valami más is történt, nem igaz? Nem csak egy döntést hoztak ma.

Újra csak hallgatott, de arcának sértődött rándulásán látszott, hogy a megjegyzésem telibe talált. Azonban az is tisztán látszott, hogy nem lesz hajlandó részleteket közölni.

– Mi lesz a kőtollal? – álltam el az útját.

Az Eithlisch mélyen morajló hangot hallatott, és megtorpant, aztán a teste kissé felduzzadt, ahogy fölém tornyosult. Láttam, hogy az értelme vetekszik a vággyal, hogy összetörjön engem. Látszott, hogy végleg próbára tettem a türelmét. Ám én nem tágítottam, és a Doenlisch jelébe vetettem a bizalmamat.

– Addig nem megyek el – folytattam, és meglepett, hogy a hangom nem remeg.

Újra felmordult, inkább lemondással, mint haraggal, és termete zsugorodni kezdett.

– Szerinted hová máshová mennénk, írnok Alwyn? – dünnyögte, aztán ellépett mellettem, és újra felvette céltudatos tempóját.

Amikor elértük a kis hajót, megragadta a kormányrudat, és intett Juhlinának meg nekem, hogy vegyük fel az evezőket. Amikor elindultunk, nem a part felé kormányzott, hanem ki, a tó nyílt vizére.

– Ne húzzátok olyan nagyon! – mondta. – Sok mérföldet kell megtennünk.

Gondoltam rá, hogy megkérdezem, pontosan mennyit, de úgyis csak hallgatást kaptam volna válaszul, ezért inkább arra összpontosítottam, hogy egyenletes ritmusban forgassam az evezőmet. Sohasem számítottam szakavatott matróznak, és Juhlinának kellett megmutatnia, hogyan kezeljem a lapátot. Az Eithlisch messzire kormányzott minket a Tükörvárostól, és még egyszer megcsodálhattuk különleges építészeti megoldásait. Amikor elhagytuk a szigeteket, Juhlina felhúzta a hajócska árbocára illesztett háromszögű vitorlát, és az erős déli szél meglódította a csónakot. Hamarosan a nagy tornyok a távolba vesztek, és a tó annyira kiszélesedett, hogy a partvonal mindkét oldalon párába burkolózó zöld csíkká zsugorodott.

Három napig vitorláztunk a tavon, amelyről hamarosan kiderült, hogy valójában beltenger. Olykor más hajókkal is találkoztunk, és a hajósok kezében megállt a halászháló, hogy üdvözöljék az Eithlischt. A tóban gazdag vízi világ lakozott. Halak úsztak nagy rajokban a víz színe alatt, és vidracsaládok csoportosultak a felszínt megszakító megannyi szigetecske partján. Sokkal nagyobbak voltak, mint északi rokonaik, inkább fóka méretűek. Az is kiderült, hogy tartanak az embertől, mert mind szétszaladtak és a vízbe ugrottak, amikor a hajónk túl közel ment.

Amikor leszállt az éj, Juhlina leeresztette a vitorlát, és tovább dézsmáltuk erősen fogyatkozó készleteinket. Több eszem volt annál, mint hogy megkérdezzem a kormányosunkat, mi lesz, ha mind elfogy, mert úgyis csak ránk mordult volna, hogy fogjunk magunknak halat. Akárhogy is, az utazásunk véget ért, mielőtt erre sor kerülhetett volna.

– Az micsoda? – hunyorított Juhlina a fátyolos távolba a hajóorr irányában a harmadik nap reggelén. Hajnalra az állandósult pára csaknem köddé sűrűsödött, és nem láttam az érdeklődése tárgyát addig, amíg a fátyolból fel nem bukkant egy árnyas cikcakkminta. Ahogy közelebb került, rájöttem, hogy valamiféle tófelszínről induló faállványzat. A pillantásom felkúszott a szerkezeten: széles, hengeres épület ült rajta. Fények izzottak az oldalán lévő számos, elredőnyzött ablak mögött, és kötelek meg létrák vezettek a pallók és mólók bonyolult hálózatához. Emberek járkáltak a pallókon, néhányan lepillantottak a hajónkra, mások a feladataikkal foglalatoskodtak. Még több építmény tűnt elő a párából, ahogy az Eithlisch beljebb vitt minket a településre, amelyről kiderült, hogy igen nagy kiterjedésű, és az egészet a tóra építették.

Az Eithlisch szemlátomást nem számított idegennek errefelé, és a caerithek üdvözölték, ahogy elhaladtunk az egymást keresztező hídjaik és állványaik alatt. Felemelt kézzel viszonozta a köszöntések kórusát, és az arca mintha árnyalatnyival megenyhült volna. Juhlinát és engem utasított, hogy evezzünk egy alacsonyan álló móló felé, a település legsűrűbb részén. Itt számos további vízi járművet láttunk kikötve. A móló mellé érve az Eithlisch kidobta az orrkötelet egy markos caerithnek a parton, és intett, hogy szedjük össze a holminkat. Amikor kiléptem a csónakból, azt vártam, hogy a szokásos toalischokat és helyi előkelőségeket fogom látni, akik összegyűltek, hogy hallják az Eithlisch szavát. Ehelyett a mólón senki más nem állt, csak az az egyetlen férfi, aki közben egy cölöphöz erősítette a hajónkat.

– A tavi caeritheknek nincsenek harcosaik – válaszolta kalauzunk, amikor a fogadóbizottság hiányáról kérdeztem. És nem nagyon érdekli őket az, ami az otthonukon túl történik.

– Ők azonban nagyon is érdekelni fogják Evadine-t, ha sikerül áttörnie a hegyeken – feleltem.

– Elegendő figyelmeztetést kaptak. Az ő dolguk, hogyan döntenek. – Elhallgatott, és a szemembe nézett. – És nem fognak örülni egy Ishlichennek, aki ellenkező véleményen van, úgyhogy fékezd a nyelved, amíg itt vagy.

Míg az Eithlisch továbbra is meleg fogadtatásban részesült, miközben a mólóról egy létrán felvezetett minket a fentebbi szintre, Juhlinát és engem néma, ám jól érezhető gyanakvással szemléltek, ami már-már az ellenségességgel volt határos. Ellenérzésük olyan erős volt, hogy csak a nagy tiszteletnek örvendő kalauzunk jelenléte védett meg attól, hogy bajunk essen. Miközben követtük a pallók, létrák és platók labirintusába, távoli morajlást hallottam a nyüzsgés közepette. A mennydörgés első jelére hasonlított, de folytonos volt, és egyre erősödött, minél beljebb értünk a településre. Akkor derült fény a zaj forrására, amikor végül felmásztunk egy létrán egy mellvédre, amely a település peremét alkotta. A falakon túl a következő tószakasz gyorsan rohanó folyóvá keskenyedett, végig fehér zúgókkal. Negyed mérföld múltán lagúnába nyílt, amelyet roppant méretű, alázuhanó vízfüggöny táplált.

– A Fényes-vízesés – mondta az Eithlisch, és napok óta az első mosoly villanása jelent meg az ajkán. – A caerith ország megannyi csodája közül vegyétek áldásnak, hogy ezt láthatjátok.

A vízesés valóban különleges látványt nyújtott. Szélesen ívelt keleti és nyugati irányban is, és egyéb, a nagy tóba ömlő folyókat táplált. Valójában olyan kiterjedt volt, hogy nem láttam, merre lehetne megkerülni.

– Innen hogyan megyünk tovább? – kérdeztem.

Az Eithlisch lassan megszülető mosolya széles vigyorrá változott.

– Mászunk, írnok Alwyn. Hogyan máshogy?

♦

A település déli peremére néző hengeres építmények egyikében töltöttük az éjszakát. Valamiféle fogadónak tűnt, és nem családi otthonnak, habár hiányoztak belőle a sörös- és pálinkáshordók meg a hangos törzsvendégek, ami albermaine-i helyeken megszokottnak számított. Az alsó szint egy központi tűzhely köré épült, ahol a helyet üzemeltető idős caerith pár hallevest főzött nekünk. Az este nagy részében magunk voltunk, de aztán emberek gyülekeztek a kinti pallón. Sok olyat láttam, akinek beesett arca betegséget jelzett, míg mások felkötött karral érkeztek, vagy mankókkal támogatták magukat.

Az Eithlisch arca megfeszült, amikor meglátta őket, és pillanatnyi fáradtság suhant át rajta, majd kihúzta magát, és a sorban az elsőre mutatott. Egyetlen vad tekintet elég volt, hogy értsünk belőle, és Juhlinával elvonultunk az emeletre.

– Hogyan csinálja? – kérdezte a nő, és lenézett a roppant méretű misztikusra, aki megragadta egy mankóra támaszkodó szerencsétlen lábát. A fickó megfeszült, amikor a nagy kezek elkapták, de az arcán nem tükröződött fájdalom, csak valami különös üresség. Eszembe jutott a saját gyógyulásom ugyane a kéz alatt, és valami felzaklatott az emlékben, de nem tudtam volna megmondani, hogy micsoda. Hálát kellett volna éreznem, mert minden bizonnyal az életemet mentette meg, amikor újraalkotta sérült koponyámat. Ennek ellenére csupán enyhe neheztelést éreztem a kéretlen lekötelezettség miatt.

– Hogyan ejtette rabul annyi ember szívét Evadine? – firtattam. – Úgy sejtem, ez is csak az egyik vetülete annak a hatalomnak, amelyet nem érthetünk meg teljesen. – Néztem, ahogyan az Eithlisch leveszi a kezét a caerith lábáról, majd a fickó, miután próbaképpen meggyúrta az izmait, a kényelmetlenség minden jele nélkül lábra állt. – Nem vagyok benne biztos, hogy ő tudja egyáltalán. Vagy ha tudja is, nem árulja el.

– Mindenesetre jó, hogy kéznél lesz – vélte Juhlina – a csata után.

Gondolataim visszatértek a viharos éjszakához a Dreol-várban, a szörnyeteghez, aki egészen bizonyosan meg akart ölni.

– És úgy hiszem, a csata során is.

♦

Másnap kora hajnalban útra keltünk, és az Eithlisch a lagúna keleti partján vezetett minket, a vízesés alatt. A talajt mohos szikla képezte, amelyen alkalomadtán törpe fák és bokrok nőttek. Társalgást csak kiabálva tudtunk folytatni, ahogy egyre közelebb kerültünk a masszív, dübörgő vízeséshez. A folyamatos lármában aludni is nehéz volt a három nap során, mire elértük a vízesés végpontját egy magas hegy oldalán. A fehér zuhatagból felszálló, szivárvánnyal keretezett párában a meredek sziklafalat vizslattam, és nem láttam egyértelmű útvonalat. Lehetetlennek tűnt, hogy meg tudnánk mászni a szirtet, és a vezetőnk vagy figyelmen kívül hagyta, vagy nem hallotta a felé kiáltott kérdésemet.

Dél felé megállt a hegy aljánál, ahol keskeny sziklaperem emelkedett a lagúna partján, és eltűnt a zuhogó vízben. A táj különös elrendezésének köszönhetően a dübörgés itt hangos, de elviselhető lármává tompult, amitől így eljutott a fülünkbe az Eithlisch eltökélt hangja, aki felénk fordult, és megszólított.

– Olyan ösvény kanyarog előttünk, amelyet még a caerithek közül is kevesen ismernek. És a mai napig egyetlen idegen előtt sem fedtük fel. Mielőtt továbbmegyünk, szentül meg kell ígérnetek, hogy soha senkinek nem beszéltek róla, és soha egyetlen lelket sem vezettek el erre a helyre.

– Megígérjük – mondtam a perem felé indulva. Hirtelen le kellett fékeznem, mert az Eithlisch ledobta magáról a köpenyét, és elállta az utamat. A teste ijesztően ismerős iramban kezdett dagadni, és gyorsabban, mint hogy ki tudtam volna cselezni, felemelt, és tányér méretű kezébe fogta a fejemet.

– Ez nem olyasmi, amihez elegendők a szavak, írnok Alwyn. – Hangját most már csak erőltetett hörgéssel tudta kipréselni a nyakán tekergő kötélszerű izmok szorításában. Ujjai szinte elviselhetetlen nyomás alatt tartották a koponyámat, de jobbnak láttam nem kapálózni. Juhlina, aki most először látta és nyilvánvaló döbbenettel nézte az Eithlisch átváltozását, felkapta a pörölyét, és harci pózba vágta magát.

– Engedd el!

– Semmi baj – emeltem fel az egyik kezemet, hogy visszakozzon. Nagyot nyeltem, és megkérdeztem az Eithlischt.

– Akkor mi kell hozzá?

– Hogy ne érezzék rajtad hamisságot – felelte, aztán szabad kezét Juhlina felé nyújtotta. – Egyikőtökön sem.

– És ha mégis? – engesztelhetetlen szorításától a koponyámon elhallgattam, és összerándult az arcom. – Gondolom, mindkettőnket megölsz.

– Igen.

– Ez a tanács akarata tehát? A feltételük ahhoz, hogy elvezess minket a kőtollhoz?

– Így van. – Az Eithlisch hanghordozása ellágyult, amikor újra Juhlinához szólt. – Te még visszamehetsz. Senki sem fog kezet emelni rád. De ha elállsz a próbától, az utazásod itt véget ért.

– Csak annyit kell tennem, hogy nem hazudok? – kérdezte a nő. Amikor az óriás bólintott, Juhlina vállat vont, és leeresztette a harci pörölyt. – Akkor jó…

– Ne egyezz bele meggondolatlanul – vetette közbe az Eithlisch. – Érzem rajtad, hogy többet érsz, mint ez, itt… – Egy leheletnyivel erősebben szorította a fejemet, és újra feljajdultam. – De vannak rejtett hazugságok. Bennünk bujkálnak, és csak a megfelelő pillanatot várják, hogy kivirágozzanak, amikor megöntözzük őket a mohóság vagy a vágyakozás vizével. A vaerithem végigkutatja az elméteket, és felrázza mindazt, amit magatok elől is elrejtettetek. Fájni fog.

Nem hibáztattam volna Juhlinát, ha ezen a ponton meghátrál: a múltjában ólálkodó borzalmak ijesztő feladattá tették a próbát. Ám hiába a félelme, amely megmutatkozott sápadt arcán, nem ingott meg. Lassan leeresztette a fegyverét, és közelebb jött, majd lehajtotta a fejét. Az Eithlisch mély, vonakodó morgást hallatott, aztán puhán Juhlina fejére tette a kezét.

Egy teljes percig, vagy még azon is túl, semmi sem történt. Álltunk ott hárman ebben a fura élőképben, némán, amit mindig is nehezen viseltem.

– Mondanunk kellene valami…? – kezdtem, de a hangom elhalt, amikor az Eithlisch keze új fogást talált a koponyámon, és a világ teljes sötétségbe borult.

Semmit sem láttam vagy hallottam, de szörnyű irányvesztést éreztem, mintha valami nagy magaslatról zuhannék, és végig csonttörő becsapódásra számítanék, amely nem akar megérkezni. A hányinger vetekedett a félelemmel, miközben bucskáztam az ürességben, aztán mindkettőt elnyelte a hirtelen felgurgulázó, színtiszta borzadály, amikor egy tűzlabda született meg mellettem. Égető erejű hő perzselte a bőrömet és nyaldosta a hajamat, és a saját lángoló húsom bűze tolult az orrlukamba. A tűz elkígyózott a fejem fölött, és behatolt a szemembe, a fülembe, az orrnyílásomba, és végigégett egészen az agyamig. Tudtam, hogy ez az Eithlisch képessége, a vaerith, ami a lelkembe fúrt csalárdságot keresi. Ellenállni neki természetesen lehetetlen volt, és úgy tűnt, csak növeli a fájdalmat. Mégis harcoltam ellene, mert felháborított az erőszak. Kapálóztam és tekeregtem ősi szorításában, és rémületem érthetetlen szitkok sorozatában tört fel, ahogy a kín nyilai átjárták a lényemet. Aztán az érzés abbamaradt…

Tűz helyett most puha földet éreztem magam alatt, és a fájdalom hiányától összerándultam döbbenetemben. Sáros földön feküdtem, és a ruhámat beszennyezte a nedves talaj. A levegő a késő ősz hűvös leheletét hordozta, és a fölöttem lévő égbolt szürke volt, akár á nedves pala. Beszédhangok jöttek a közelből, ismerős csikorgástól és kerepeléstől kísérve. Felkeltem, és egy csopornyi embert láttam, akik azon ügyködtek, hogy munkára bírjanak egy ostromgépet. Hasonlóan nézett ki azokhoz, amelyeket Aurent Vassier mester alkotott meg Highsahl ostromához, de sokkal nagyobbnak tűnt azoknál. Vassier leghatalmasabb gépének működtetéséhez tíz ember szükségeltetett. Az előttem álló masina körül legalább kétszer húsz ember fáradozott. Az ellensúlyt képező fa- és vaskosár egy kisebb ház méretével bírt, és a nagy hajítókar közel tizenöt méter magasan állt. Tucatnyi munkás görgetett erőnek erejével egy kerek követ, de olyan magasat, mint ők maguk, és elhelyezték a vitorla méretű hevederben. Alig hittem, de a képtelen gépezet nem magában állt. Tucatnyi másikat sorakoztattak fel mellette, és mindegyiket a saját kis hadserege működtette.

Miközben néztem, az egyik távolabbi gépezet elengedte lövedékét: a hajítókar korbácsként felcsapódott, és széles ívet leírva elröpítette a roppant szikladarabot. Követtem útját a palaszürke égbolton, és láttam, ahogyan a városfalba talál. A becsapódással járó dörrenést és lármát elnyomta egy másik ostromgép hangja, amely szintén elengedte halálos rakományát. Ez nagyjából ugyanoda csapódott, és növelte a felszálló porfelhőt. A rés, amelyet ütöttek, már így is egy mély, rongyos harapásnak nézett ki a városfalban, az egyiknek a sok közül, amelyek a fal egész hosszában éktelenkedtek. Két másik gép dobta el lövedékét, ezúttal nem köveket, hanem tűzgolyókat, amelyek ocsmány fekete csíkot húzva, lángolva repültek át a fal fölött, és magas lángfröccsenéseket szültek az odaát húzódó utcákon.

– Elestél, apám?

Megrémültem a hangtól, pedig aggodalom tükröződött benne, amelyet enyhe, elnéző derű színezett. Felnéztem: magas férfi állt fölöttem fekete páncélban, és felém nyújtotta a kezét. Legalább egy évtizeddel idősebb volt nálam, haja már szürkült a halántékán, és arcát a legtöbben kellemesnek nevezték volna a ráncok és a cserzett bőr ellenére, amelyek arról meséltek, hogy életét bizonyosan nem tölthette nagyúri kényelemben. A vonásait tanulmányozva szíven ütött a felismerés, habár biztos voltam benne, hogy sohasem láttam azelőtt.

– Jöjj! – hajolt közelebb, és elkapta a kezemet. – Nem hagyhatjuk, hogy a sárban fetrengj itt az egész Áldott Légió szeme láttára, nem igaz?

Hagytam, hogy felrántson, és még mindig tátott szájjal bámultam az arcát. Majd beleőrültem, hogy miért nem képes az emlékezetem elmondani, ki ez az ember. Ismertem őt, fontos volt az életemben, és mégsem ismertem.

– Találtál valakit, aki jóféle itókát rejteget, mi? – kérdezte, egyik szemöldökét felhúzva. – Így nem fogod tudni befejezni a könyvedet.

Vidám kacagással a vállamra csapott, aztán felment az alacsony domb tetejére, amelyen álltunk.

– Most már nem kell neki sok – mondta, miután röviden megszemlélte a várost. Miközben beszélt, egy újabb kőgolyó- és lánglabdasortűz hullt a falakra és az utcákra. Nem ismertem ezt a helyet, az építészeti stílus ismeretlennek tűnt, és a környező táj sem felelt meg semmilyen helynek, ahol már jártam.

– Bárcsak anyám is itt lehetne, hogy lássa mindezt! – mondta az őrjítően ismerős idegen felém fordulva, ajkán szomorú mosollyal. A mosoly volt az. Az ajka formája, ahogyan kiszélesedett, és ahogyan a szeme ezzel együtt összeszűkült: a homályos felismerést kellemetlen, csaknem émelyítő tudássá formálta. Ám még ennél is rosszabb volt a jel a mellvértjén, a fehér rózsa, amely azonos volt alakjában – ha nem is színében – azzal a motívummal, amely egykoron a Courlain-ház lobogóit ékesítette.

– Mi… – kezdtem, de a szavak megakadtak rekedt, száraz torkomban. Körbeforgattam a számban a nyelvemet, és a részegeskedés alávaló utóízét éreztem. A fejfájás és végtagsajgás is azt jelezte, hogy egy tivornya után ébredtem. Nem volt számomra ismeretlen az ital hatása, de ezt most sokkal rosszabbnak éreztem, mint a korábbi másnaposságokat. Ráadásul a csípőmben és a hátamban lüktető fájdalomtól elhomályosult a látásom. Pislogva az arcom elé emeltem a kezem, és egy öreg írnok göcsörtös, máj- és tintafoltos karmait láttam.

– Talán le kellene dőlnöd… – tanácsolta a férfi, és fél karjával átölelte a vállamat.

Kiszakítottam magam a szorításából, és újra próbálkoztam. Ezúttal parancsoló pillantást vetettem immár összezavarodott arcára, és a szavak rekedt brekegéssel szöktek ki a számon:

– Hogy hívnak?

A férfi ajka görbülni kezdett, egyszerre derültségében és tanácstalanságában.

– Apám?

– Minek nevezett el? – Vén, görbe ujjaim rácsaptak a mellvértjére, a harag és kétségbeesés gyenge, szánni való gesztusával. – Miért nem ölt meg engem?

– Ó! – Erős markával elkapta kapálózó karomat, és fintorgott a felismeréstől. – Megint fura álmod volt, igaz? Reméltem, hogy már végleg elmúltak.

– Minek nevezett el?! – A hangom panaszos jajongássá korcsosult, miközben a körülöttem lévő világ megváltozott, és a férfi arca, aki egykor majd apjának nevez, porrá tört, és elörvénylett a feneketlen űrbe…

Huszonkilencedik fejezet

Az Eithlisch nyögve fejezte ki undorát és fájdalmát, miközben lekapta a kezét a fejemről. Ahogy az érintése elhagyta a bőrömet, nyomban összeestem, négykézlábra rogytam, és a mellkasom hevesen zihált. A végtelen semmiből felbukkanva zavaromat csak súlyosbították az élemedett kor tapasztalásának utótünetei. Mivel nem voltam képes felállni, kóválygó fejemet az Eithlisch felé emeltem, aki az ujjait mozgatta, az ajkai közül pedig fájdalmas sziszegés tört elő.

– Miért? – kiáltottam rá rekedten. – Miért csináltad ezt?

Homlokráncolása egyszerre volt ijedt és védekező.

– Én csak azt csináltam, amit ígértem. Olykor a vaerith a saját útját járja, a saját szándéka szerint. – Elhallgatott, és a szeme összeszűkült. – Neked mit mutatott?

Elengedtem a fülem mellett a kérdést, levegőt szívtam a tüdőmbe, és térdeplésbe tornásztam magam. Néhány lélegzetvétel után már össze tudtam szedni magam annyira, hogy felálljak, és vadul forgattam a fejem, Juhlinát keresve. Az Özvegy a vízparton ült, arckifejezése békés volt az én kínomhoz képest.

– Nem fájt neki – mordult az Eithlisch, amikor észrevette az aggodalmamat. – És hazugságot sem éreztem benne.

– Bennem sem?

Hajlítgatta még kicsit az ujjait, és aggodalmas tűnődéssel ráncolta a homlokát.

– Benned sem, amennyire meg tudtam állapítani.

Odamentem Juhlinához, és leguggolva láttam, hogy könnyek futnak végig az orcáján, habár az arcán nem ült gyász.

– Jól vagy? – kérdeztem.

Bólintott, de nem szólalt meg, és a figyelmét lekötötte a víz.

– Mit láttál? – noszogattam.

Lágy mosoly jelent meg az ajkán, és leeresztette a kezét, aztán az ujjai belekavartak a fodrozódó vízfelszínbe.

– Egy boldog kislányt láttam, aki tudta, hogy szeretik – felelte Juhlina. – Ez volt az az igazság, amit elrejtettem magam elől, Alwyn. Lysotte halála ocsmány volt, de előtte boldogan élt, mert én annyira szerettem.

A szeretett gyermekekről való társalgás felidézte bennem a fekete páncélos férfit és a pusztításban szorgoskodó, hatalmas gépeket. Furamód az volt benne a legrosszabb, hogy még mindig nem tudtam a nevét. Valami prófécia lett volna? Egy biztos jövő látomása, vagy csak bepillantás abba, hogy mi jöhet, ha nem járok sikerrel?

– Tovább kell mennünk – szólt az Eithlisch, és izmos testére húzta a köpönyegét, majd a kőpárkány felé indult. – Ez az ösvény nem járható könnyen a sötétségben.

♦

A perem egyre magasabbra tört, és egyre veszélyesebb úton vezetett a zuhogó vízfüggöny mögötti árnyékokba. Alaposan megfigyeltem, hová teszi az Eithlisch a kezét és a lábát, és azon ügyködtem, hogy utánozzak minden egyes mozdulatot. Ebben a barlangos, árnyas zugban a dübörgés szétesett visszhanggá változott. Minden egyéb hangot elnyomott, és lehetetlenné tette a társalgást; nem mintha lett volna kedvem csevegni, ugyanis elmémet lefoglalta a látomás.

Bárcsak anyám is itt lehetne, hogy lássa mindezt! – mondta a fiatalember. A fiam. Nyilvánvalónak tűnt, hogy ebben a jövőben Evadine már nincs többé jelen, és a gondolat, hogy az én sorsom lesz végezni vele, jobban felkavart, mint gondoltam. Már megpróbáltad – emlékeztettem magam. A dolog szükségszerűségében sem kételkedtem. És mégis, felfordult a gyomrom attól a lehetőségtől, hogy a végzetem szerint nekem kell ezt megtennem. Ám ha meg is ölöm, olybá tűnt, hogy a tett nem fog üdvözülést hozni a fiamnak.

Nem látszott kegyetlennek – gondoltam. – És szeretett engem, ez tisztán látszott. Ám azt is elégedetten nézte végig, ahogyan egy várost elpusztítanak. Ekkor felvetődött bennem egy másik gondolat: amelytől a lábam megcsúszott a kőpárkányon, és erősebben kellett megragadnom a kapaszkodót a durva gránitban. Evadine sem tűnt soha kegyetlennek. Tehát idővel az anyja fiává változik majd. És ami még rosszabb, segíteni fogok neki ebben.

Egyórányi veszedelmes kapaszkodás a perem kiszélesedő részéhez vitt, ami eltűnt egy nedves szikla repedésében. Keskeny nyílás volt, éppen akkora, hogy az Eithlisch befért, ha oldalvást állt. Fény halvány pislogását láttam odafentről, ha bepillantottam.

– Oda kell érnünk, mielőtt leszáll az éj – sürgetett az Eithlisch. – Ennek a járatnak sok leágazása van. A sötétben könnyű elveszíteni az utat.

Belépett, és intett, hogy kövessem. Én azonban félreálltam, és hagytam Juhlinát előremenni.

– Ha leszáll az éj, mielőtt elérjük a tetőt, kiálts fel! – mondtam. – Vagy gyújts tüzet, ha tudsz.

A járat belseje szabálytalan és nedves, csúszós köveivel legalább arra jó volt, hogy elterelje a gondolataimat a látomásról. Ha nem figyelünk, az könnyen végzetessé válhatott itt, és nem volt kedvem eltévedni a föld alatti útvesztőben. Juhlina irigylésre méltó fürgeséggel mászott, sziluettje olykor eltakarta a felülről jövő fényt. A ragyogásban mintha egyszerre maradt volna valami természetellenes tompaság és valami ellenállás: mintha nem lett volna hajlandó erősödni, mindegy, milyen magasra kapaszkodtunk. Amikor közelebb értem, rájöttem, hogy miért van így: odakint fokozatosan sötétedett. Miután láttam Juhlinát eltűnni az alagút felső nyílásában, el kellett fojtanom feltörő páni félelmemet, mert már tényleg nyakunkon volt az éjjel. Szerencsére az égbolt felhőtlen maradt, és odafent világítottak a csillagok, a nyílás peremét pedig holdfény színezte ezüstre.

Az alagútból kimászva a legfurább táj fogadott, amit a caerithek országában valaha láttam. Fák vettek körül bennünket, de hiányoztak róluk a levelek. Nem az ősz csókja tehetett róla, mert ezek a fák különös, halványszürke színben játszottak a holdfényben. Lenéztem, és azt láttam, hogy a talajon nem nő fű.

– Halottak – szólt Juhlina, és kezét végigfuttatta a legközelebbi fa törzsén. – Jobban mondva megkövültek – tette hozzá, és csavarintva letört egy darabot, ami egykor kéreg volt.

Körülnéztem, és csak a csupasz földből kiemelkedő, ősi és halott fákat láttam. Természetesen amikor felbukkantunk az alagútból, az Eithlisch semmiféle magyarázatot nem adott erre a különleges tájra.

– Neve csak van – erősködtem, és Juhlinával ismét szedtük a lábunkat, hogy utolérjük, amikor felvette sebes tempóját.

– Nincs – dünnyögte. – Nincs neve. A legtöbb caerith nem jön ide. Csak az elöljárók, és azok se gyakran.

Süket volt a füle a többi kérdésemre, és egy órán keresztül csak menetelt, mígnem megálljt vezényelt. A megkövült fa nem ég, ezért nem volt miből tüzet rakni. Az éjszaka hidege rákényszerített minket Juhlinával, hogy összebújjunk, míg az Eithlisch, szokásával ellentétben, nem tűnt el, hanem a közelben ült, és a szeme folyamatosan a környező fákat pásztázta. Újfajta óvatosság jelent meg a tartásában, a legkisebb hangra is felkapta a fejét, habár én csak a vízesés távoli dübörgését és a kiszáradt faágak nyikorgását és ropogását hallottam. Nem volt madárdal ebben az erdőben. Baglyok nem huhogtak, és apró élőlények sem szaladgáltak és kaparásztak a földön. A hely teljesen halott volt, amitől az Eithlisch feszült figyelme még aggasztóbbnak hatott.

– Itt nem lehetnek ragadozók – mondtam. – Te mégis félsz. Mitől?

Gyors pillantást vetett rám, majd folytatta ideges virrasztását.

– A te néped szeret adni-venni, írnok Alwyn. Úgyhogy most tudással fogunk kereskedni. Elmondod, mit mutatott neked a vaerithem, én pedig elmesélem, mi ólálkodik ebben az erdőben.

Az ösztönöm azt súgta, hogy semmi fontosat ne osszak meg vele. Habár ellenségnek nem mondhattam, ugyanannyira képtelenség lett volna barátnak nevezni. Persze senki más nem tudta volna megvilágítani a látomásom jelentését.

– Mutatott nekem valamit – mondtam –, ami még csak ezután fog megtörténni. Legalábbis azt hiszem, az volt. A vaerith képes erre? Képes látomásokat idézni az olyan ember fejébe, akinek nincsen a tiédhez hasonló… – bizonytalanul felé intettem – …tehetsége?

– Képes – felelte. – De az okát gyakran nehéz kifürkészni. Mit láttál ebben a látomásban?

– Olyan eseményeket, amelyek majd csak ezután történnek meg, vagy talán egy napon megtörténhetnek. A Doenlisch egyszer azt mesélte, hogy az ilyesmi változhat. Igazat mondott?

– A jövő az ő területe, nem az enyém. – Neheztelést észleltem a szája rándulásában, miközben a fákat vizslatta. – Eleddig a vaerithem nem mutatott nekem ilyen látomást. Kivéve a te esetedet.

Értetlenül hunyorítottam rá.

– De hát… Lilát sorsát is tudtad előre, amikor elküldted, hogy találja meg a Doenlischt.

Széles ajka ismét megrándult, ezúttal a visszafojtott harag kifejezéseként.

– Csak annyit tudtam, hogy a mielah-ja úgy akarta, hogy veled tartson. És a kutatás, amelyre küldtem, fontos volt. Létfontosságú. Tudtam, hogy a legnagyobb veszedelembe küldöm, ugyanis a ti vidéketek alávaló föld. Azt nem tudtam, hogy a halálát fogja okozni. – Ismét felém fordult, és az arca megfeszült. – Kereskedjünk, írnok Alwyn! A teljes látomást hallani akarom.

– A fiamat láttam. A még meg nem született fiamat. Láttam felnőttként, sok csata harcosaként. Talán valamiféle király volt. A látomás háborút, hódítást mutatott. Ott, abban az időben azzá vált, amit az anyja szeretett volna látni. Csakhogy én is ott voltam mellette. És szeretett engem.

Az Eithlisch felmordult, hogy érti.

– Az én vaerithem megmutatta a te mielah-áat vagy annak egy oldalát. A sors olyan, mint egy időn átfeszülő fonál: csavarodik, tekeredik, és olykor elszakad. És nagyon ritkán kettéválik. Tekintsd úgy, hogy a látomás megmutatta, mi lesz a következménye annak, ha elbuksz.

– Úgy beszélsz a vaerithről, mintha saját elméje volna.

– Elméje? Nem, az nincs. De van akarata, célja. Azt a célt kifürkészni életem eddigi legnagyobb feladata, de tudom, anélkül fogok távozni erről a világról, hogy valaha is tökéletesen megérteném.

Elhallgatott, aztán lehajolt, és egy maroknyi talajt kanalazott fel a tenyerébe.

– Kérdezted a félelmem okát – mondta, és nagy ujjaival szétmorzsolta a földet. – Ennek a helynek az anyagában rejlik az oka. Te ránézel, és csak halált látsz, a halál járta egykor ezt a vidéket. Ám ami meghal, nem mindig hagyja el ezt a földet. Olykor itt marad. Leginkább a világ rejtett repedéseiben, amelyeket álmainkban és önkívületünkben megpillantunk. De egy ilyen helyen az élet nyomorult maradványai foggal-körömmel kapaszkodnak a létezésbe, és nem mindig maradnak rejtve.

– Kísértetek? – kérdeztem, és halk kacaj szaladt ki a számon. Az Eithlisch szemöldökráncolásából arra következtettem, nem ismeri ezt az albermaine-i szót. – A holtak szellemei – magyaráztam. – Úgy hiszed, kísértetek járják ezt az erdőt.

– Nem. Úgy hiszem, hogy el van átkozva. És ahhoz, hogy tiéd lehessen a kőtoll, viselned kell ezt az átkot. – Kinyitotta a tenyerét, és hagyta lehullni a porrá őrölt talajt. – Nem kedvellek, írnok Alwyn. De tudnod kell, hogy sajnállak.

Ezután már semmi egyebet nem mondott, és nem éreztem késztetést, hogy további kérdéseket tegyek fel. Vagy unalmában, vagy egyszerűen a fáradtságtól Juhlina elaludt a társalgásunk alatt. Köpenye kapucniját a fejére húztam, és közel helyezkedtem hozzá, hogy melegben legyek és álomra hajthassam a fejem, amelyről tudtam, nem fog elérkezni.

♦

A megérzésem aggasztóan pontosnak bizonyult. Forgolódással teli, ideges éjszakát töltöttem el éberen, amelyet csak Juhlina testmelege enyhített valamelyest. Végül hajnal felé a kimerültség eszméletlen kábulatába zuhantam, ám nem sokkal később az Eithlisch mogorva parancsára ébredtem, hogy ideje felkelni. A nap nagy részében a csapatunk végén kullogtam, a fáradtságtól ködös fejjel, és csak homályosan érzékeltem, hogy a terep fokozatosan megváltozik.

Dél körül aztán észrevettem, hogy a fák ritkulnak. Most széles tisztások sorozatán haladtunk keresztül. A területet ráadásul hatalmas, fura alakú sziklatömbök tarkították. A szél több évszázad alatt elvont formákba simította és csiszolta őket, de a földhöz közelebb szabályos alakzatokat vettem ki.

– Ez kőfaragó munkája – mondtam a déli pihenőnél. Az egyik kő mellé guggolva lekapartam a talajt az alapjánál, és kemény élt találtam, amely csakis egy mesterember kezének a nyoma lehetett. Még mélyebbre ásva az él fűrészessé vált, és a kő tele volt pókhálószerűen szétágazó repedésekkel. – Úgy látszik, összetört. – Végignéztem a terepet beborító megannyi kövön. – Valami nagy dolog hullt le ide a régi időkben.

– Nem hullt – felelte az Eithlisch. – Szétrepült. Egy egész város lett rommá egyetlen pillanat alatt.

– Földrengés tette? – tűnődött Juhlina. – Vagy egy tűzhányó kitörése?

– Nem. – Vezetőnk arcán most egyértelműen látszott az előző éjszaka látott rettegés, ahogy megfordult, és folytatta az útját. Vállát behúzva ment, és a szeme folyamatosan jobbra-balra cikázott.

Juhlina is látta rajta, és mellém lépve azt mormolta:

– Fél valamitől. Nem tetszik ez nekem.

– Azt mondja, ez kísértetjárta hely. – Szándékolt derűvel válaszoltam, de nem sikerült eloszlatni az aggodalmát.

– Ki kísért itt? – Az Özvegy pillantása határozottan éberebb lett.

– Azt nem mondta. De mivel úgy látszik, hogy egy egész város maradványai között bóklászunk, megkockáztatom, hogy az itt ólálkodó eltévelyedett lelkek az egykori lakosok lesznek. Ha úgy döntenek, hogy megmutatkoznak nekünk, remélem, készségesebb felvilágosítást adnak, mint ő.

– Nem vicces. – Könyökével belebökött a karomba, aztán riadt pillantást vetett a kopár, halott vidékre. – Ez a hely… rossz érzéssel tölt el. Olyannal, amilyet még nem éreztem. Ha elég szentélyben jársz, kialakul egyfajta érzéked hozzá. A legtöbb szentély ugyanis csak egy épület, régi csontokkal. De van néhány, ahol a Mártír szenvedése még mindig úgy terjeng, mint valami rossz szag. Olyan helyeken sohasem maradtunk sokáig.

Részemről csak nyugtalanságot éreztem, amit növelt a végső úti célunk bizonytalansága. Csak akkor kezdtem megérteni Juhlina szorongását, amikor éjszakára megpihentünk. A terep estefelé fokozatosan emelkedett, és az utolsó megkövült fák is elmaradtak, úgyhogy a kopott kőtörmelék mind sűrűbb labirintusában haladtunk. A leomlott város maradványai itt jobban felismerhetővé váltak, és közelségük egymáshoz óvta őket az elemek állandó koptató hatásától. Amikor letáboroztunk egy különösen nagy kőtömb árnyékában, egy elkopott, de még kivehető domborművet találtam a kő felszínébe vésve. A homályos alakok felismerhetően emberiek voltak. Írás is állt mellettük, de az írásjelek olyan sokat csorbultak, hogy lehetetlen volt megállapítani, mennyire hasonlítanak a caerith íráshoz.

Akkor éreztem meg, amikor az ujjaimmal végigsimítottam a véseteken: átjárt az ismerős csiklandás és ösztönös feszültség, amit akkor érzek, amikor valaki figyel. A megérzés az erdőben töltött első éveimtől kezdve hűséges védelmezőm volt, és tudtam, hogy bíznom kell benne. A kardmarkolatomat megragadva felálltam, és szemem végigjárta a labirintus töredezett köveit. Riadalmamat látva Juhlina felemelt pöröllyel mellém lépett. A tűz hiánya egyszerre hátráltatott és segített. A ragyogó láng elvakított volna minket, és nem látjuk tőle azt, ami a fény körén kívül van. Ám így meg a sűrű árnyékok nyújtottak fedezéket a támadónknak. És ezek az árnyékok most természetellenesen mélynek tűntek.

– A fegyverek nem használnak – szólt az Eithlisch. Ülve maradt, és a várakozás szigorú fintorával bámult a sötétbe, ami így sem leplezte tökéletesen a szemében ülő félelmet. – A holtakat nem lehet megölni.

Újra éreztem a csiklandást, és megpördültem, a szememet egyik árnyékról a másikra kaptam. A rettegő elme önkéntelenül is alakokat vetít az alaktalanba, ezért guggoló orgyilkost láttam, tőrrel a kezében, ami a következő szempillantásban egy repedezett kőlappá alakult. Mégis, annak ellenére, hogy minden tökéletesen mozdulatlan volt, tudtam, hogy korántsem vagyunk egyedül.

– Mit akarnak? – kérdeztem az Eithlischt.

– Amit a holtak mindig is akarnak. – Talpra állt, és az állkapcsát eltökélten összeszorította. – Hogy újra az élők között lehessenek. Hogy érezhessék egy dobogó szív melegét. Hogy dagadó mellkassal beszívhassák a levegő édes illatát. Mindent, amit nem kaphatnak meg. Azt akarják.

Ledobva a köpenyét elénk állt, és szélesre tárta a karját.

– Maradjatok, ahol vagytok! – dörrent ránk, amikor Juhlina és én melléléptünk. – Nem tudlak megvédeni mindtől, de a legrosszabbat kivédhetem.

A szavai egyre érthetetlenebbek lettek, a nyakizmai kidagadtak, a válla és a karja felduzzadt, és most már értettem: a vaerithjét idézte meg. Csupán percekig állt ott, de óráknak tűnt. Habár semmi sem mozdult körülöttünk, a jelenlét érzése hamarosan nyomasztó súllyá változott, mintha egy satu záródott volna össze körülöttünk.

Amikor megtörtént, hirtelen jött, mint egy erős szélfuvallat, habár nem kavart port, és a hajam szála sem rezdült. A legmélyebb téli hidegnél is élesebb és kíméletlenebb borzongás fogott el tetőtől talpig. Csak reszkettem a szorításában, és a lélegzetem párafelhőket képezett, amint kiszabadult tátott számból. A hideg körbevett és lerohant, kígyózó, jeges nyúlványai könnyedén és kitartón hatoltak át a ruhámon és a bőrömön egyaránt. Éreztem a szükséget abban az érintésben, a kétségbeesett, kapkodó éhségét valaminek, ami ésszel fel nem fogható mértékig kiéhezett.

Nem társultak hangok ehhez a szorító, jeges marokhoz. Nem jöttek éteri suttogások a holtaktól, csak az érzés csillapíthatatlan, falánk vágya.

– ELÉG!

Az Eithlisch kiáltására a behatoló nyúlványok hirtelen megtorpantak. A kísérőnk hatalmasabbra duzzadt, mint amilyennek valaha is láttam, még a Dreol-várban tapasztalt dühöngésénél is nagyobbra. Masszív testének minden izma kidudorodott, a lüktető vénák és inak reszkettek az erőfeszítéstől. Ekkor megéreztem a hőjét, a forró levegő sebesen növekvő buborékját. Beleborzongtam, ahogyan körbevett, és megtántorodtam, amikor hirtelen kiszabadultam a holtak szorításából. Mellettem Juhlina térdre esett, és mellén keresztbefont karjával nyögve ölelte magát.

– Megfizettünk – mordult fel az Eithlisch összeszorított fogakkal, remegve. Zúzmara csillogott ott, ahol a lehűlt levegő összetalálkozott az óriás meleg pajzsával, és eső kopogása vont körénk kört. – Megkaptátok, amit akartatok. – Megfeszült, és a háta ívben meghajlott. – Távozzatok! Megfizettük a vámot!

A forróság növekedett körülöttünk, és verejték ütött ki a bőrömön. Egy pillanatra megláttam kínzóinkat, a kihűlt és forró levegő összeütközése finom párát képezett, amely kavargóit és tekergett. Az alakok többnyire formátlanok voltak, de néhol feltűnt egy-egy archoz hasonlatos valami, amely hangtalanul sikoltott az élőkre, a kétségbeesés és harag vicsorgásába fagyva.

– TÁVOZZATOK MOST AZONNAL! – Az Eithlisch bömböléséhez hőrobbanás társult. Mennydörgés zengett a levegőben, szétszakítva a páragömböt és sikoltó jelenéseit. A visszhangja pattogott még egy ideig a kövek között, miközben én halálos félelemben álltam, attól tartva, hogy kínzóink visszatérhetnek. Egy mély hördülésre megfordultam, és azt láttam, hogy az Eithlisch fél térdre hull, és fenséges alakja korábbi méretére zsugorodik össze. Gőz szállt fel a bőréről, és az arca úgy megnyúlt, amilyennek még sohasem láttam. Úgy tűnt, erejének legjavát adta ma éjjel.

– Vissza… – Juhlina elhallgatott, aztán nyelt egyet, hogy visszanyerje uralmát a hangja felett. – Visszajönnek?

– Nem. – Az Eithlisch fáradt mormolással válaszolt, és bizonytalanul talpra kászálódott. A köpenyéhez botladozott, és amikor felvette, nekidőlt egy kőnek. – Eleget kaptak.

– Ez volt az? – kérdeztem. A testemet fürösztő verejték és dübörgő szívem ellenére még mindig éreztem annak a jéghideg érintésnek a nyomát, mintha láthatatlan kezek ragadták volna meg a csontjaimat a húsom alatt. – Az átok, amelyről beszéltél. Ez volt?

Az Eithlisch olyan hangot hallatott, mint amikor száraz fa ropog, és beletelt egy pillanatba, mire kacajként azonosítottam.

– Ez csak a kóstoló volt, írnok Alwyn. – A fejére húzta a köpenyét, aztán hátát a kőnek vetette. – Holnap majd a teljes lakomát megkapod, ha bírod gyomorral.

Harmincadik fejezet

A terep mind észrevehetőbben emelkedett, amikor másnap útra keltünk. A törmelék néhány mérföld után hirtelen ért véget, sötét, ívelt határvonalat képezve jobbra és balra, amerre a szem ellátott. Azon túl száraz, repedezett lejtő feküdt, amely egy negyed mérföld távolságban fekvő hegytetőre vezetett. Láthatólag ez volt a várost leromboló esemény forrása. Bizonyosnak éreztem, hogy akármit jöttünk is megtalálni, az a hegytető mögött lapul. Mostanra elmúlt az érzés, hogy figyelnek, mert a holtak nem tartózkodtak volna itt. Ezen a helyen olyan súlya volt a levegőnek, mint amikor vihar közeleg.

Erős késztetést éreztem, hogy megállják, és gondolkodó elmém különféle bizonyítékokkal alátámasztott érveket vonultatott fel, hogy hátat fordítsak ennek a képtelen, babonás színjátéknak. Hiszen még előttem állt egy háború, a hadseregnek hadvezér kellett. Miért fecséreltem az időmet, ráadásul jelentős veszéllyel szembenézve, olyasvalami keresésére, amit még csak el sem magyarázott nekem senki?

– Mi a francot keresek én itt? – A kérdés fáradt, keserves sóhajjal szakadt ki belőlem, de a lábam nem ingott meg. Mintha valami húzott volna előre. Mintha az a valami, ami a hegycsúcson túl várt rám, olyan örvénylő áramlatot kavart volna, amelyből sohasem léphettem ki.

Amikor felértünk az emelkedő tetejére, bevallom, inkább értetlenséggel, mint csodálkozással vagy rettegéssel szemléltem azt, ami a túloldalon feküdt. A talaj egy nagy tál formáját vette fel, szürke peremmel, amely befelé haladva egyre sötétedett, és a középpontban fényes feketévé vált. Valami feküdt abban a sötét, szabálytalan körben. Ebből a távolságból elüszkösödött, göcsörtös fára emlékeztetett. Észrevettem, hogy az Eithlisch erőnek erejével kényszerítette magát, hogy ránézzen. A szeme összeszűkült, a száját összeszorította, amiből arra következtettem, hogy a fekete valami nem teljesen e világi eredetű.

Minden további nélkül elindult a lejtőn, míg én hátramaradtam, mert a félelmem végül felülkerekedett az ősi vonzerőn, amelyet ez a hely kibocsátott magából.

– Egyszerűen visszafordulhatunk – szólt Juhlina. Ránéztem, és hálás voltam neki, amiért nem láttam kritikát a szemében. Együttérzést és az enyémnél valamivel kevesebb félelmet találtam ott. – Nem kell megtenned.

Megkerestem a kezét, és megszorítottam, aztán elindultam az Eithlisch után.

– Bárcsak igaz volna!

A fához közelebb a száraz talaj sötét, egyenetlen felületté változott, amely üvegként csillogott és ropogott a lábam alatt, ahogy közelítettem. Az Eithlisch megállt a valami előtt, és komoran, bánatosan szemlélte a göcsörtös, megfeketedett ágakat.

– Olyan forró tűz égett itt, amely üveggé olvasztotta a talajt – mondtam mellélépve. – Mégis megkímélt egy magányos fát.

– Nézd meg jobban!

Úgy tettem, ahogy kérte, és a tekintetemet végighordoztam a valami tekervényein és ívein. Felülete az alatta lévő talaj csillogásával ellentétben hamvas volt és megkövült, mint a halott erdő, amelyen átkeltünk. A hol sima, hol durva felületet kiütésekhez hasonlatos minták borították, amelyek himlő verte bőrre emlékeztettek. Minél tovább néztem, annál kevésbé tűnt fának. Izmot és int láttam a kéreg és a csomók helyén. Egy különösen nagy kinövés majdhogynem szárnyszerűen festett. Mégis Juhlina elfúló kiáltása kellett hozzá, hogy meglássam.

– Ó, a Mártírok szerelmére! – Az alakzat legalján nézett valamit elkerekedő szemmel és a döbbenettől megnyúlt arccal. A pillantását követve két, tojásszerű kinövést láttam az ágak és dudorok összegabalyodó zűrzavarában, amelyek szörnyű nyilvánvalósággal rajzolódtak ki, ahogy közelebb guggoltam, hogy jobban megnézzem őket magamnak. Egy arc – jöttem rá, és már ki tudtam venni a szemeket és a szájat. Megkeményedett anyaga ellenére simának és sértetlennek tűnt, és az igazat megvallva az Eithlisch szögletes vonásaira emlékeztetett. Arckifejezést láttam rajta: egy vonalat a homlokon és a száj alakját, amely szörnyű haragról árulkodott.

A másik kinövés szintén egyfajta arcot formált. Tüskés kitüremkedésekkel és hólyagokkal teli torz, rosszul formált álarc volt, amely dühvel teli sikolyba fagyott. Hirtelen nyilvánvalóvá vált számomra, hogy ez nem fa. Nem is emlékmű vagy szobor. A mozdulatlanná dermedt kíméletlenség érzékletes megjelenítése túlment mindenen, amit emberi kéz alkotni képes. Két nem emberi lényt láttam, amelyek valamiképpen átalakultak élettelen anyaggá, amely beláthatatlan ideje ellenállt az elemeknek. Még egyértelműbb lett a dolog, amint újra az összegabalyodó végtagokra pillantottam, és láttam, hogyan birkóznak egymással: helyenként tüskék vájtak bele a sima, kővé vált húsba. Nem tüskék – néztem meg közelebbről. – Karmok.

– Lehetetlen – mondtam, és a szó reszketeg suttogással tört fel, ahogyan elhátráltam ettől a hihetetlen dologtól.

– Mi más lehetne? – kérdezte Juhlina, és a hangja tükrözte a sajátomat. Azonban ahelyett, hogy elhátrált volna, döbbent arccal térdre omlott. – Mind igaz, Alwyn. Annyira azt kívántam, hogy hazugság legyen! De mind igaz.

– Nem lehet – kanyarodott a pillantásom az Eithlisch felé.

Szemöldöke komor, mégis gúnyos ívbe húzódott, úgy nézett rám.

– Miért olyan nehéz elhinni? Hát nem egy olyan hit szolgálatában töltötted a fél életedet, amely ezt az igazságot tanítja? – A két összeakaszkodó alakra mutatott, amelyek örökre beledermedtek a küzdelmük pillanatába. – Nem örvendezned kellene inkább, írnok Alwyn? Hiszen abban a különleges kiváltságban van részed, hogy láthatod a testté vált Szerafilt és Maleszitet.

– Hogyan? – Tovább hátráltam, de a szavak cserben hagytak. – Hogyan lehetséges…

– Megoldatlan rejtély, és most már valószínűleg nem is kapunk rá választ. – A gúny kiveszett a hangjából, ahogy visszafordította a pillantását arra a szörnyű kompozícióra. – Mindenki, aki szemtanúja volt az érkezésüknek, meghalt. Csak azt tudjuk, hogy olyan vadul küzdöttek, hogy az erő átlyukasztotta a fátylat a mi síkunk és az övék között. Minden, ami ezután következett, a bukás, a pusztítás és a caerithek nagyságának tönkretétele, a világot beborító káosz, mind ebből a magból nőtt ki.

Megálljt parancsoltam a lábamnak, és dübörgő szívvel és viaskodó gondolatoktól zakatoló aggyal álltam ott. Menekülj, ez olyasmi, amit emberi szemnek nem szabadna látnia! Nem. Maradj, és tanulmányozd ezt a csodát! Sokszor hiányzott már Sihlda bölcsessége és útmutatása életem során, de soha annyira még, mint abban a pillanatban. Tudtam, hogy ő bölcs tanácsot tudott volna adni nekem. Ehelyett kénytelen voltam hinni az Eithlisch szavának, aki gyűlölt engem.

– Mi… – kezdtem, de nyelnem kellett egyet, hogy ki tudjam mondani a szavakat. – Mitévő legyek most?

– Vedd el, amiért jöttél! – A rettegett képződmény felső részére mutatott, a kinövésre, amelyet a Szerafil szárnyának véltem. – A kőtoll rád vár.

– Ne! – mondta Juhlina, és talpra ugrott, hogy elállja az utamat. – Nem érintheted meg ezt a valamit. Hát nem érzed?

Értettem, miről beszél, csakhogy hozzá hasonlóan magam sem tudtam megfogalmazni a rossz érzést, amit ezeknek az ősi és nem emberi holttesteknek a közelségében éreztem. Akkor sem, és most sem. A levegő súlya itt még kézzelfoghatóbban mutatkozott: csípte a bőrt, szinte a fájdalommal volt határos. Tudtam, hogy minden tőlük eredt. Lehet, hogy öregebbek voltak, mint ahogy felfoghattuk volna, és kővé dermedtek, de egyre növekvő bizonyossággal éreztem, hogy egyik sem halott teljesen. Ezért nem akaródzott megérinteni őket. És nem akartam egy pillanattal tovább sem ott maradni. Mégis lágyan Juhlina vállára tettem a kezemet, és félretoltam. A karomat rángatta, ahogyan közelebb léptem az összegabalyodott testekhez, de félémében arra kényszerült, hogy elengedjen, amikor látta, hogy nem akarok megállni.

Miközben a Szerafil szárnyát néztem, a levegő mintha megsűrűsödött volna körülöttem, a látvány és a hangok pedig eltompultak. Látásom a szemem sarkában elhomályosult, és csak középen élesedett ki, ahol a figyelmem az egyik tollra összpontosult. Már tisztán láttam a tollakat most, hogy megértettem a célját ennek az alkotásnak. A legtöbbjük beleolvadt a szárny kőszerű anyagába, de néhányuk fűrészhez hasonlóan, csaknem tüskeszerűen emelkedett ki a felszínéből. A kezem úgy remegett, mint egy deliráló részegnek, miközben felemeltem. Kétszer nyújtottam ki az ujjaimat a legnagyobb kiálló toll felé, és az ujjaim mindkétszer önkéntelenül ökölbe záródtak. Olykor a rettegés olyan ösztönös, hogy felülkerekedik az akaraton.

A fogamat összeszorítva kipréseltem magamból egy rövid sorozatra való önostorozó káromkodást, és a sértések zuhatagában túlsúlyban szerepeltek a „kibaszott gyáva féreg” és a „hasznavehetetlen kurvapecér” szavak. A markom továbbra sem volt hajlandó kinyílni. Csak akkor sikerült visszanyernem valamiféle irányítást az akaratom fölött, amikor száguldozó gondolataim megállapodtak egy nem régi emléknél.

Bárcsak anyám is itt lehetne, hogy lássa mindezt! A fiam szavai, aki még meg sem született. Szavak, amelyeket egy általam megalkotott jövőben fog mondani, amennyiben ebben a pillanatban kudarcot vallók. Öngyűlölő kirohanásom elhallgatott, és egy röpke pillanatra nyugalom szállt meg, mielőtt erőnek erejével kinyitottam az ujjaimat, és a tollért nyúltam.

Fájdalomra számítottam, akár kínszenvedésre is. Talán egy újabb, az agyamba ékelődő látomásra. Ám egyik sem érkezett, és a meglepetéstől megvonaglottam, amikor a markom tüskés, száraz kövön zárult össze. Otthagytam egy pillanatra, és feszülten vártam, hogy rám szálljon az ősi átok, amelyet az Eithlisch ígért. Amikor semmi sem történt, megfeszítettem az ujjaimat, és csavartam egyet. A toll meglepő könnyedséggel tört le, száraz roppanással vált el a Szerafil szárnyától. Hátraléptem, és a tenyeremen fekvő tárgyra néztem. Apró vércseppeket láttam a száron végigfutó, tüskés tollzászlók hegyén. Az én vérem. Azt hittem, beszivárog a tollba, és valami misztikus jelenés száll ki belőle az emberi esszencia ízlelésétől. Továbbra sem történt semmi.

– Gyertek! – szólt az Eithlisch, és vágott egy utolsó grimaszt a Szerafilra és a Maleszitre, aztán megfordult, és nekiindult. Irama még a szokásosnál is sebesebb volt, és látszott, hogy minél előbb messze szeretne kerülni innen.

– Ennyi az egész? – szóltam utána. – Nem kellene tennünk még valamit?

– Mindent megtettél, amit kellett – válaszolta olyan halkan motyogva, hogy alig hallottam. Néztem, ahogyan eltűnik a kráter pereme fölött, aztán megfordultam, és tanácstalan pillantást váltottam Juhlinával.

– Ha a hívek véletlenül meghallják, hogy létezik ez a hely… – kezdte, de a hangja elhalt, ahogy lehajolt, hogy megnézze a Szerafil dühödt arcát.

– Sohasem szabad megtudniuk – mondtam, és a zekém mélyére rejtettem a tollat. – Sohasem beszélhetünk róla. Kétlem, hogy egyébként sokan hinnének nekünk, de azok, akik elhinnék, megpróbálnának eljutni ide. Nem hiszem, hogy a caerithek örülnének a betolakodóknak. – Elkomorultam, ahogy egy újabb gondolat ütött szöget a fejembe. – A hívek eljönnének ide – ismételtem halkan. – Ahogyan Evadine is szeretne eljutni ide.

– Gondolod, hogy tud erről? Hogy ez a hadjárat valódi célja?

– Talán. A caerithek iránti gyűlölete valódi, de talán a Maieszitek küldtek neki látomást erről. Akárhogy is, biztosan megpróbálja magával vinni, ha sikerrel jár.

– Elpusztíthatnánk – nyújtotta Juhlina a harci pörölyét kísérletképpen a Szerafil feje felé, és a kalapács feje a szemek sötét üregének közelében lebegett. – Elvégre csak régi kő. Könnyedén porrá törhető.

Csábító volt a gondolat, de veszélyes is.

– Úgy érzem, nagyra becsült vezetőnk megölne minket érte. – Az Özvegy kezéért nyúltam, és elhúztam onnan. – Gyere, legjobb lesz utolérni. Van egy olyan érzésem, hogy semmi kedve megvárni minket.

♦

Az utazás a szétszórt romokon keresztül eseménytelenül telt, és a kalauzunk irama egyszer sem lanyhult. Egy pillanatnyi pihenést sem engedélyezett, de amikor leszállt az éj, és utazótársai csaknem összeestek a végkimerüléstől, az Eithlisch megenyhült.

Szürkület előtt nem sokkal léptünkbe újra a kővé vált erdőbe, és most már annyira közel jártunk a vízeséshez, hogy hallottuk a tompa dübörgést. Furamód az Eithlisch sokkal töprengőbbnek tűnt, mint utazásunk alatt bármikor. Ahelyett, hogy folyamatosan a fákat vizslatta volna, a tekintete leginkább rám irányult, és sötét pillantásában félelemmel vegyes várakozás ült. Órák óta igen keveset beszélt, de megszólalt, amikor Juhlina és én egymás mellé ültünk, hogy melegítsük egymást.

– Ez nem valami okos gondolat – mondta. – Most nem.

– Miért? – A nő arcán és hangján kimerültség tükröződött. Amikor a vezetőnk nem felelt, hozzátette. – Hideg van, nincs tüzünk, és túl fáradt vagyok az átkozott rejtvényeidhez.

– Meg akarod osztani vele? – dobta oda nekem a kérdést az Eithlisch, és a karom, amelyet éppen készültem Juhlina vállára tenni, megállt a mozdulat közben.

Nem kérdeztem meg, mire gondol. A szemében én most átkot hordoztam, habár a toll továbbra is csak egy mozdulatlan kődarab maradt a zsebemben. Sőt, inkább javult a hangulatom, amióta elhagytuk a krátert. Persze a vezetőnk arcára kiülő zord bizonyosságot nem tudtam félvállról venni.

– A legjobb lesz megfogadni a tanácsot – mordultam fel, és távolabb húzódtam Juhlinától. Letelepedtem egy halott nyírfa törzséhez néhány méterrel odébb, aztán a kemény földön fekve magamra tekertem a köpenyemet. A hideg és a kényelmetlenség ellenére nemsokára elnyomott az álom, amely áldásos módon rémlátomásoktól mentes volt. A rémálom csak az ébredésemre várt, néhány órával később.

♦

– Fél tőled. Meg kellene ölnöd.

Szótlan rándulással ébredtem fel, és a köpenyem alatt vonaglottam, a kardomat keresve. Néhány pillanatnyi kába küszködés után sikerült talpra állnom, és a kard kicsusszant a hüvelyéből. A hang gazdája, aki felébresztett, néhány lépésnyire állt tőlem. Kicsiny volt, és szemlátomást nem aggasztotta a kard hegye, amely felé mutatott. Egy gyermek – döbbentem rá, és pillantásom apró alakjáról az arcára siklott, a sápadt, beesett szemű álarcra, amely fura szögben ült a vékonyka nyakon. Mezítláb állt, sovány teste rongyokba burkolva, de semmilyen módon nem jelezte, hogy zavarná a hideg. Azonnal tudtam, mit látok, és nem bosszantottam magam azzal, hogy a rettegéstől tagadásba meneküljek. Ez a gyermek halott volt.

– Tényleg meg kellene ölnöd – folytatta a kisfiú. – Ő ugyanezt tervezi tenni veled később. – Egy ránc redőzte szürke és sima homlokát, miközben az Eithlischre pillantott. A caerith már talpon volt, és a fiú helyett engem nézett. Feszült arcán rémület ült, amelyet egyelőre sikerült féken tartania, és ebből megértettem, hogy csak én látom a beszédes kísértetét.

Önkéntelenül is elhátráltam, és a kardot továbbra is kinyújtva tartottam, habár pontosan értettem, hogy ebben az esetben nem veszem hasznát. A nyírfa megkövült törzse állította meg menekülésemet.

– Amikor végeztél vele, öld meg őt is! – A fiú Juhlina felé szökellt, és mosollyal az ajkán leguggolt, hogy belenézzen a nő szendergő arcába. – Szép. Lehet az anyukám. Ha magadat is megölöd, mind együtt játszhatunk!

Válasz helyett egy fojtott nyögés szakadt ki belőlem, amitől a halott kisfiú mosolya jócskán kiszélesedett.

– Vicces vagy. Nem úgy, mint a legutóbbi. Az morcos volt, és szíves örömest végzett azokkal, akikkel érkezett.

– Menj… – préseltem ki az utasítást kiszikkadt torkomból. – Menj innen!

Ezzel csak annyit értem el, hogy a kísértet szemlátomást összezavarodott, és homlokráncolva szökellt oda hozzám.

– A másik nem akarta, hogy elmenjek – mondta gyászos ajakbiggyesztéssel. – Tudni akart mindent, amit elmesélhettem neki. Ezért el is meséltem. Minden rosszat, amit a barátai gondoltak róla. Amikor végzett velük, láttam rajta, hogy szerette volna magát is megölni, de csak egy ijedős és gyáva mamlasz volt, és nem tudta. – Megállt egyujjnyira remegő kardhegyemtől. – Te nem vagy gyáva. Bedugod ezt – kopogtatta meg a reszkető pengét, és az ujja úgy hatolt át az acélon, mintha párából volna – egészen mélyen a hasadba.

Levegőt szívtam a tüdőmbe, és minden erőmet beleadtam a kiáltásba:

– MENJ INNEN!

A kisfiú úgy hőkölt hátra, mint akit arcon csaptak, és a vonásai sértődöttségről és csalódottságról árulkodtak.

– Tényleg meg fog ölni – sziszegte nekem, vádlón az Eithlischre bökve, majd elmenekült a magas fák sűrűjébe.

– Mi az?… – nyögte ijedten Juhlina, aki felébredt a kiáltásomra. A pörölyét lóbálva feltápászkodott, aztán riadtan nézett körül, ellenségeket keresve.

– Mit mondott neked? – kérdezte az Eithlisch, aztán mozdulatlanná dermedt, amikor felé lendítettem a kardomat.

– Nagyon érdekes dolgokat – feleltem.

Szemét megfontoltan a kardra vetette, de az arcvonásai kifürkészhetetlenek maradtak.

– Ostobaság a holtakba vetni a bizalmadat. Hazudnak.

Tudom én, milyen a hazugság – gondoltam. – Ennek a fiúnak a szájából egyet sem hallottam. Továbbá bizonyosnak éreztem, hogy kivételesen rossz ötlet megosztani mindezt az Eithlischsel. – Beszélt valaki másról – mondtam inkább. – Aki szintén hallotta és látta őt. Kire gondolhatott?

– Az évek során sokan jártak erre. Az ostobák, a kíváncsiak. A hatalomra vagy tudásra szomjazok. Csak egyvalakiről tudok, akinek sikerült a két lábán távoznia, miután megérintette azt, ami ennek a helynek a közepén van. Egy elátkozott léleknek, akivel, úgy hiszem, találkoztál már.

Egy elátkozott lélek. Csak egyetlen caerith volt, akire ráillett a leírás.

– A rabkufár – mondtam. – Ő is eljött ide. Ő is levett egy tollat?

– Nem. Egyetlen érintés elég volt hozzá. Annak az embernek, akit te rabkufárnak nevezel, erős vaerithje volt, elöljáró is lehetett volna belőle. De a sok bűne miatt kerülték, megvetették már azelőtt is, hogy idejött volna, ezért hatalomra szomjazott, hogy eltiporhassa a véneket, akik ítéletet mondtak a fejére. A Maleszitet megérintenie olyan volt, mintha lángot érintett volna egy medencényi olajhoz. Elátkozott, tébolyult, kóborló veszedelemmé változott, de én kiűztem. Azt hittem, hogy elpusztul a hegyekben, de úgy tűnik, hogy otthonra talált a te országodban, egy olyan helyen, ahová sokkal inkább való volt.

A halottak suttogtak neki – emlékeztem, és az elmém megtelt annak a tagbaszakadt alaknak a képével, aki Toriát és engem a Gödörbányába vitt a szekéren. A gondolat elkerülhetetlenül a rabkufár Lorine általi végzetéhez vezetett, amikor a fickó éppen kínzással akart válaszokat kicsikarni belőlem. – A halottak elmesélték neki a sorsát… Tényleg megfog ölni.

– Mégis mi folyik itt egészen pontosan? – firtatta Juhlina, aki egyenlő mértékben volt összezavarodva és felháborodva.

– Csak nagyon rosszat álmodtam – feleltem, leeresztve a kardomat. A mozdulattól a toll fűrészes éle a bordámba bökött. Egyszerűen eldobhatnám – gondoltam, és a tenyerem viszketni kezdett. Ám a Zsákbanya érthetően fogalmazott. Szükség volt erre a valamire, ennélfogva az átokra is, amit rám hozott.

– Hogyan szabadulok meg tőle? – kérdeztem az Eithlischt, és egész ismeretségünk során talán most először láttam együttérzést csillogni a szemében.

– Nem tudom. Csak azt tudom, hogy el kell viselned, máskülönben a Doenlisch nem küldött volna ide.

Felsóhajtottam, visszadugtam a kardomat a hüvelybe, és nekidőltem a halott nyírnek, majd lecsúsztam a földre.

– Legjobb lesz aludni – tanácsoltam Juhlinának, és összébb húztam magamon a köpenyemet. Mindig énekelt – emlékeztem vissza, miközben összekuporodva feküdtem a pihenés hiú reményében, mert az erdő bizonyosan tele volt szellemekkel. – Amikor énekelt, nem hallotta őket.

♦

A félelmeim ellenére nem láttam több szellemet az erdőben. Habár hálás voltam, amiért távol maradnak, különösnek tűnt az egész egy olyan földön, amely ennyire tele volt az eltávozottak éhes lelkével.

– Én nem sokat tudok az ilyesmiről – mondta az Eithlisch, amikor felhoztam a dolgot. – De azt tudom, hogy a lerombolt város halottai nem sok gondolkodásra képesek azon túl, hogy vágynak megérinteni az élőket. Csakhogy ez, amelyikkel te találkoztál, beszélt, igaz?

– Beszélt. – Elhallgattam, ahogy elért a felismerés. – Caerith nyelven beszélt. Az ősidőkben errefelé beszélt nyelv talán hasonló, de kétlem, hogy megérteném.

– Á – bólogatott az Eithlisch. – Tehát egy sokkal későbbi lélek, aki sokan másokhoz hasonlóan elvándorolt erre a helyre, de csupán halálos csapdát talált a rég halottak karjai közt.

– Gyermek volt. Egy kisfiú. – Juhlinára siklott a pillantásom. – Mintha anyára vágyott volna.

– Gyakorta a szükség az, ami az élők világához láncolja őket. Készülj éhesebb szellemekre, írnok Alwyn!

Délelőttre kiértünk az erdőből, és megpillantottuk a vízesés távoli pompáját. A lejtős barlangjáratban való leereszkedés, majd a séta a lagúna partján már szerencsére különösebb események nélkül telt, habár minden éjjelt rémült várakozásban töltöttem. Kezdtem abba a hitbe ringatni magam, hogy az átok talán megtört vagy legalábbis elszenderült, ám a reménykedés azonnal szertefoszlott, amikor elértük a tó déli végén lévő települést. Ott összeakadtam egy nővel, aki meztelenül állt az egyik pallón, és senki sem figyelt rá azok közül, akik elmentek mellette vagy átléptek rajta. Sápadt bőre nedves volt, a haja göndör indákban csavarodott, és minden fejmozdulatára víz csörgött belőle. És a nő sikoltott.

A hang egyszerre volt állati és emberi, a harag és gyász szavak nélküli, véget nem érő sikolya. A körülötte járkáló caerithek teljes közömbössége megfoghatatlannak tűnt, mert biztos voltam benne, hogy egy ilyen sikoly átlyukasztja az élet és halál közti fátylat. Ám csak én hallottam őt. Egyetlen pillantás az arcára, a vigasztalhatatlan kétségbeesés álarcába süllyedt, beesett szemére nyilvánvalóvá tette, hogy ezt a lelket már minden értelem elhagyta. Csak annyit tehettem, hogy elsomfordáltam mellette, és ügyeltem, nehogy a szemébe nézzek, nehogy véletlenül rájöjjön, hogy végre talált közönséget magának. Egészen a csónakig hallottam a jajveszékelést, és kihajózás után még egy mérföldön keresztül. Amikor a rémületes dal végre elhalt, kivettem a zsebemből a tollat, és azon tűnődtem, milyen könnyű volna egyszerűen kiejteni a szorításomból.

Fel kell kutatnod a kőtollat – hagyta meg a Zsákbanya. – Az a kulcs, amely felfed minden hazugságot.

– Nem árultad el, mivel jár – dünnyögtem, és a hüvelykujjammal végigsimítottam az ősi követ, amely egykor egy olyan teremtmény testéhez tartozott, akit Sihlda mindössze szép metaforának vélt. Mély ellentmondás lakozott abban, hogy hiába találtam megcáfolhatatlan bizonyítékot a szövetségi hit alapjaira, a hitemet nem erősítette meg a tudás. Valójában az egész Szövetség, Mártírjaival, ereklyéivel, szentélyeivel és tekercseivel, most már képtelenül gyermeteg dolognak tűnt. Esetlen próbálkozásnak arra, hogy megértsünk valamit, ami jóval túlmutat az emberi felfogóképességen.

– Láttál egy másikat is, ugye? – kérdezte Juhlina. Ő kezelte a kormányrudat, míg az Eithlisch kibontotta a vitorlát, én pedig zord töprengésben lógattam a lábam. A hazaúton felvilágosítottam útitársamat az átok természetéről és a valamiről, amit magamnál tartottam, mert úgy okoskodtam, hogy értelmetlen eltitkolni előle. Amikor bólintottam, kemény pillantást vetett a tollra.

– Dobd azt az átkozott valamit a vízbe.

– Nem tehetem. – Visszatettem a zsebembe. – Szükségünk lesz rá.

– Mihez? Hogyan tudnának a holtak háborút nyerni?

– A holtak… tudnak dolgokat. Látnak dolgokat, amelyeket az élők nem. Úgy hiszem, ezért küldött, hogy felkutassam.

– Ha olyan fontos, miért nem ő maga jött el érte?

– Ugyanazért, amiért ő sem érhet hozzá. – Az Eithlisch felé bólintottam, visszaemlékezve, mit mondott a rabkufárról. – Túl sok hatalom van ebben annak, aki már előtte is sokat birtokolt. Csak azok remélhetik megtébolyodás nélkül magukhoz venni, akiknek nincsenek különösebb képességeik. – Olyan meggyőződésből beszéltem, amelyet nem éreztem. Bár a halott nő sikolyai már nem értek el bennünket, a visszhangjuk ott maradt, és eltűnődtem, mennyi mindent leszek még képes elviselni, mielőtt ennek az egésznek vége.

♦

A Tükörvárosba visszatérve az a látvány fogadott, hogy Uthren és két másik paelah a parton vár ránk. Őket kísérő paelitheknek nem láttuk nyomát. A nagy ló felhorkantott, ahogy közelebb léptem hozzá, és beleborzongott abba, hogy megérintettem az oldalát. Tekintete bizalmatlanságról árulkodott, amely a dél felé tartó úton hiányzott belőle, és nem volt nehéz kitalálni, miért.

– Nem tetszik, amit magamnál hordok, igaz? – kérdeztem, megsimítva a nyakát, aztán felmásztam a nyeregbe. – Nekem sem.

Az ezután következő, északra tartó utazás alatt az Eithlisch nem látogatott caerith településeket. Ehelyett gyorsan és keményen vágtáztunk. Habár jobban hozzá voltam szokva a lóháton való utazáshoz, mint nem is olyan régen, a folyamatos lovaglás mindössze néhány órás éjszakai pihenőkkel megerőltetőnek bizonyult. Mindazonáltal hálás voltam érte. A vágta közben nem kínoztak a szellemek, és a táborhelyeinken is csak ritkán jelentkeztek. Azért néhányan rám találtak. A tótól tízmérföldnyire északra felébresztett egy toalisch nyíllal a szemében, és követelte, hogy igazítsam útba a szülőfaluja felé. Néhány éjszakával később, amikor Uthren ügetésre lassított az erdő sűrűjében, egy fiatal nőt találtam a nyakánál fogva egy magas fenyő ágai közé akasztva. Valami biztosan elszórakoztathatta szorult helyzetében, mert folyamatosan hahotázott. Azután a rabkufár megoldásához folyamodtam, és énekeltem, amikor csak Uthren lassított. Az énekkel sikerült elfojtani a hangjukat, de bizarr látványukat nem tudtam elűzni. Amikor lefekvéshez készülődtem, megszoktam, hogy Ayin dalait dünnyögve, a szememre kötözött posztódarabbal aludjak el.

Ahogy az erdő ritkult, északnak tartó toalisch és veilisch csapatokkal találkoztunk. Először csak néhány bandát láttunk, tucatnyi emberből álló csapatokat, de minden mérfölddel egyre többen lettek. Mire a fák elfogytak, és az északi partvonallal határos hangás puszta felbukkant a látóhatáron, már egy valóságos caerith hadsereg közepette lovagoltunk. A vének hívásának engedelmeskedve legalább a harcosok és vadászok felkerekedtek. Paelithet egyet sem láttunk.

Néhány mérfölddel később egy másik hadsereg látványa köszöntött, amely sokkal ismerősebbnek tűnt. A Dreol-várat most frissen vágott faanyagból ácsolt cölöpsánc vette körül, amely köré sátrakból és újonnan épített kunyhókból álló város települt. Katonák századai gyakorlatoztak a szirtektől délre fekvő lapos terepen, és mögöttük az öbölben mindenféle méretű hajók nyüzsögtek. Az egész fölött, a vár tornyára kitűzött rúdon lobogó csattogott az Algathinet-címerrel. A király a várban tartózkodott, és a Korona Serege háborúra készült.

HARMADIK RÉSZ

Miért kérlek, hogy vonuljatok távoli földekre? Miért kell elvinnünk a tisztító tüzet és a tisztító kardot a hegyeken túlra? A válasz egyszerű, barátaim: mert ott lakozik a gonosz. A Maieszitek ott rajzolták fel terveiket és segítették meg ellenségeinket. A gonosz caerithek ott nevelik ősi varázslat révén azt a magot, amelyből a Második Csapás fog kisarjadni. De nem számolnak a bátorságunkkal, a kitartásunkkal és a hitünkkel. Kerüljön akár tízezer életbe meg még tízezerbe, rajta kell ütnünk az ellenség földjén, és még bölcsőjében kell megölnünk a Második Csapást. Ezt követelik tőlünk a Szerafilok, mert sohasem hallottam még a hangjukat tisztábban. Elrendelik, hogy minden szív acélozza meg magát ebben az új Szövetségben, mert többé egyetlen ellenségünket sem hagyhatjuk életben.

Részlet az Evadine Mártír kinyilatkoztatása

a Nagybecsű Sereghez című beszédből

Harmincegyedik fejezet

Arra számítottam, hogy az első haditanács feszültségben fog telni a régenshercegnő és Lord Roulgarth miatt, és nem csalódtam. Leannor és a királyi udvartartás elfoglalta a tornyot, és szolgálóik kis köre némi erőfeszítéssel feldíszítette a zsúfolt alsó termet faliszőnyegekkel és függönyökkel, hogy a királyi tekintély hatását keltsék. Három, hellyel-közzel trón méretű széket hoztak el egyenesen Tarisahlból, és elrendezték egy sebtiben összeácsolt pódium tetején, amelyet aranyhímzésű szőnyeggel borítottak le. A király központi helyen trónolt, merev testtartása hivatalos szerepét jelezte. Az anyjának bizonyosan hosszú órákba került betanítania. A kevésbé összeszedett Ducinda hercegnő a balján ült, a király anyja a jobbján. Megérkezésemkor Wilhum tájékoztatott, hogy a tanácskozással megvárták, hogy visszatérjek a caerith ország szívéből. Leannor követeit Lord Roulgarthnál barátságtalanul fogadták, és kurta utasításokkal meghagyták, hogy a királynő csapatai nem kalandozhatnak messzebb a partvonaltól egy mérföldnél. Csak az Eithlisch megérkezésével egyezett bele Roulgarth, hogy megjelenik a gyűlésen.

Roulgarth és Leannor merev formalitással, szenvtelen hangon köszöntötték egymást, amelyből szándékosan kihagyták a szokásos dagályos jelzőket. Lord Merick, aki Roulgarth hírnökeként volt jelen, egyszerűen az Alundia Őrlovagja és a Caerith Nép Vahlischa címen mutatta be.

Leannor köszöntő szavait Sir Ehlbert adta elő szigorú arccal:

– Őfelsége Arthin Algathinet király, egész Albermaine uralkodója nevében a régenshercegnő fogadja önt, uram. – Hangjából hiányzott mindennemű cicoma, attól eltekintve, hogy jól megnyomta az „egész” szót. Látva, hogy Roulgarth arca elsötétül, megértettem, hogy az utalás nem kerülte el a figyelmét. Akármilyen megállapodás is köttetik itt ezen a napon, az nem érinti az alundiai önrendelkezés kérdését, ha Leannoron múlik.

Következésképpen amikor Ehlbert elhallgatott, csend állt be, amely várakozásom szerint hosszasnak és kényelmetlennek ígérkezett. Szerencsére az egyik jelen lévő személy semmit sem érzékelt a feszült légkörből. Vidám sivítás kíséretében Ducinda hercegnő felugrott mereven ülő jegyese mellől, és a nagybátyjához szaladt, két karjával átölelte a nyakát, a férfi pedig fél térdre ereszkedve fogadta az ölelést. A kislány kuncogva hagyta, hogy Roulgarth felvegye, majd kinyújtotta a kezét Mericknek.

– Meg kell csókolnia a kezemet, kuzin – szólt. – Most már hamarosan királyné leszek, ha nem tudná.

– Megtisztel, kuzin – felelte a fiatal lovag komoly ünnepélyességgel, majd a kislány kézfejéhez nyomta az ajkát.

Láttam ekkor, hogy árnyék suhan át Roulgarth ábrázatán, és a szeme elrévedve vizslatta az unokahúga mosolygó arcát. Tudtam, hogy valaki mást lát, egy nőt, akinek az árnya nem kísértett a vár nagytermében összegyűlt személyek között, amint azt megkönnyebbülve nyugtáztam. Valójában, amennyire meg tudtam ítélni, a holtak nem jöttek el idáig, hogy kínozzanak. Eltűnődtem, vajon a számtalan élő lélek jelenléte riasztotta-e el őket. A tóparti település nyüzsgése sem hallgattatta el a vízi hulla sikolyát, de persze az a kísértet teljesen őrültnek tűnt. Talán az értelmes szellemek félénkebben viselkednek.

– Ducinda! – csattant fel a király olyan hangon, amit parancsolónak szánt, de inkább durcásan hangzott. – Egy jövőbeli királyné tudja a helyét. Ugye, anyám?

Leannor feszes állából és elkínzott mosolyából ítélve a legfőbb gondolata akkor éppen az lehetett, hogy kiporolja a királyi nadrág ülepét.

– Nem hiszem, hogy egy nagylelkű uralkodó megtagadná a hercegnőtől a családi találkozás örömét, felség – felelte. Az ő parancsoló hangnemét nem lehetett félreérteni.

– És írnok bácsikám! – folytatta Ducinda, aki látványosan rá sem hederített a jövendőbelijére, miközben Roulgarth karjában kicsavarodva felém nyújtotta a kezét. Éreztem, hogy a valódi nagybátyja kevésbé lelkes, amiért a kislány így szólított, ezért kiélveztem a dolgot, és kecsesen meghajolva megcsókoltam a kacsóját.

– Hercegnő! Remélem, az utazást nem találta túl fárasztónak.

– Ó, borzalmas volt! Arthin egész végig hányt.

– Dehogyis! – vágott közbe a király, mire a jegyese incselkedve kinyújtotta rá a nyelvét.

– Bánatosnak tűnik, írnok bácsikám – folytatta Lady Ducinda. Apró szemöldöke összeugrott, miközben az arcomat tanulmányozta. – Miért?

– Ez csupán egy olyan ember arca, aki sok mérföldet utazott, fenség – hajoltam meg újra, aztán hátraléptem. – De nagyon örülök, hogy újra láthatom kegyedet.

– A király és a hercegnő visszavonul – jelentette be Leannor, és a szeme összeszűkült, miközben kemény pillantást vetett a gyermekre Roulgarth karjában. Vajon bosszankodása abból eredt-e, hogy Ducinda újra felvette a családi kapcsolat fonalát a lorddal, vagy anyai féltékenységet érzett? Őszintén szerette a gyermeket, ez látszott rajta. De ahhoz, hogy Ducinda megfelelően betöltse a szerepét, a hűsége csak egyetlen irányba fordulhatott.

Arthin durcás tiltakozását fejezte ki, de az anyja fenyegető tekintete elegendő volt, hogy elhallgattassa, miközben Ducindával együtt annak rendje és módja szerint kitessékelték őket a teremből.

– Na most – kezdte Leannor, felállva a székéből, és gyors mozdulattal összekulcsolta a két kezét, mintha új feladatnak akarna nekilátni. – Sok mindent kell megbeszélnünk, jó urak és hölgyek. Úgy hiszem, írnok uram, híreid vannak azután, hogy találkoztál a caerith törzsi vezetőkkel.

Roulgarth enyhén gúnyos mordulást hallatott, én pedig éreztem, hogy eláraszt a lemondás érzése. A caerithek szokásait nehéz lesz megértenie Leannornak. Az Eithlisch talán segíthetett volna tisztázni a dolgokat, de ö eloldalgott az erdőbe nem sokkal a megérkezésünk után, aznap reggel. Roulgarth azt állította, nem tudja, merre mehetett, de utalt rá, hogy a legjobb volna nem számítani a gyors visszatérésére.

– A caerith vének tanácsánál jártam, fenség – szóltam. – Örömmel jelentem, hogy felismerik a ránk leselkedő közös veszélyt, és támogatólag beszéltek a Hamis Királynő elleni háborúról. Sok harcosuk már összegyűlt, hogy a Vahlisch vezetése alatt vonuljon – intettem fejemmel Roulgarth felé –, és még többen menetelnek jelenleg északnak, hogy itt egyesüljenek.

– Értem. Megkérdezhetem, mi a pontos jelentése ennek a Vahlisch szónak?

– A legközelebbi megfelelője talán a Pengék Mestere volna – felelte Roulgarth. – A caerithek ritkán harcolnak pengékkel. Azonban elég bölcsek ahhoz, hogy felismerjék a fejlődés szükségességét, ha nyílt csatamezőn akarják összemérni erejüket az északi hadsereggel.

– Így hát ezrek gyülekeznek, hogy megtanulják öntől a civilizált hadviselés mesterségét. – Leannor elgondolkodva csücsörített. – Úgy vélem, a „tábornagy” vagy „tábornok” találóbb fordítás volna.

– Azt gondoltam – morogta Roulgarth –, hogy fenségednek mostanra már van annyi háborús tapasztalata, hogy tudja, a hadviselés sohasem lehet civilizált.

A replika helyett, amire számítottam, Leannor mindössze felhúzta a fél szemöldökét, és az arcára bosszúság és gúny ült ki.

– Pontosan, uram. Mondja csak, hány harcost küldenek a caerithek ehhez a háborúhoz?

– Ők nem temetkeznek számokba, ahogyan mi tesszük A haderőnket csak megbecsülni lehet, ám az jelentős lesz.

– Valóban? – Leannor kérdő tekintettel nézett Ayinra, aki a széke háta mögött állt. – Azt hiszem, ennél azért pontosabban is meg lehet adni, nemde, Lady Ayin?

Nem lepett meg, hogy Leannor is felfedezte Ayin jártasságát a számok terén. Még most is, hogy tiszta gondolkodása nagyjából visszatért, Ayin sok tekintetben őszinte lélek maradt. Figyelmeztetnem kell, hogy a jövőben legyen körültekintőbb.

– Tegnap este – kezdte a lány – hatezer-négyszázhetvenkettő caerith harcos táborozott a vár körül. – Tétovázott, aztán meghajtotta a fejét Leannor felé, és félszeg motyogással hozzátette: – Ha fenségednek úgy tetszik.

– Nagyon is tetszik, hölgyem. – A régenshercegnő szünetet tartott, amíg eltöprengett, és a szemöldöke állásán látszott, hogy őszintén számolgat, és nem csak tetteti: – A mi haderőnkkel összeadva, amelyből mindennap új csapatok érkeznek hajón Sahken asszony jóvoltából, úgy látszik, hamarosan pompás hadsereg áll majd a rendelkezésünkre.

– Ez az óriási sereg mégis gyengének fog bizonyulni, ha nincsen rendesen kiképezve, és nem vezénylik őket – ellenkezett Roulgarth. – Én úgy vettem észre, fenséged katonáinak hagy része még a katona elnevezést sem érdemli meg.

– Majd meg fogják – mondtam én. – Mire Albermaine ellen megyünk.

– Az még hónapokba telik – hangsúlyozta Sir Ehlbert. – Miközben a Hamis Királynő egyre erősebb lesz.

– Ahogyan mi is – vágtam vissza. – Sokkal több caerith harcos jön majd még, és a sorainkban vannak veteránok, akik ki tudják képezni az e partokra szállított csapatokat. Mellesleg nincs annyi hajónk, hogy az egész sereget egyszerre elvigyék Albermaine-be. Amikor eljön az idő, a hegyeken át kell majd eljuttatni őket, télen.

A király bajnoka nyilvánvaló gyanakvással hunyorított rám.

– A hegyeken még nyáron is alig lehet átkelni. Télen megpróbálni katasztrófába torkollna.

– Van egy útvonal, amelyet a caerith vének árultak el nekem, egy hágó, amely csak akkor jelenik meg, amikor lehull a hó. Az ellenségünk egészen tavaszig nem fog számítani ránk. Ha hónapokkal azelőtt jelenünk meg Alundiában, azzal összezavarjuk.

– Hacsak átkos látomásai nem figyelmeztetik a közeledtünkre – Így Leannor.

– Nem fogják. Addig nem, míg én is a hadsereggel tartok.

– Tehát – ült vissza Leannor, szemöldöke továbbra is összevonva – azt javaslód, hogy hónapokig vesztegeljünk, míg a télre várunk.

– Hónapokig, miközben a Korona Serege olyasmivé formálódik, amely képes megverni a Hamis Királynő seregét, mert nincs kétségem afelől, hogy jelenleg is rettentő haderőt kovácsol egy hadjárathoz, amellyel eltiporja ezt a földet.

Leannor egyetértőn bólintott.

– Ezt nem vitatom. Shilva asszonynak sok ügynöke van a partokon, akik jelentették, hogy amerre a Nagybecsű Királynő megy, ott mind újoncokat toboroz a hadseregéhez. És bármerre is megy, a caerithek ősi gonoszságát hirdeti. Úgy tűnik, Albermaine összes nyűgjéért és háborújáért egy olyan nép felelős, amely még alig járt a vidékünkön. Sajnos az efféle ostobaság mindig értő fülekre talál. A Hamis Királynő kegyetlenkedhet, amennyit csak akar, de a hazugságai híveket szereznek neki.

– Miközben a kegyetlenkedése még több hívet szerez nekünk – mondtam, Roulgarth felé biccentve. – Főként Alundiában, ahol sokan felkelnek majd, amikor az Őrlovag visszatér.

– Onnan még mindig elég messze van Couravel – hangsúlyozta Ehlbert.

A válaszom elakadt, amikor felé fordultam, mert figyelmemet elvonta valami mozgolódás a háta mögött, talán csak a faliszőnyeg vetette árnyékok rezzenése. Az árnyékokon tartottam a szemem, és kiderült, hogy egy alak áll ott, aggasztóan ismerős tartással, habár az arca a félhomályba veszett.

– Írnok uram? – noszogatott Leannor, amikor továbbra is csak hallgattam.

– Bocsánatot kérek – vettem el a pillantásomat a figyelő alakról, mert tudtam, hogy egyedül én látom őt ebben a teremben. Megköszörültem a torkom, és folytattam: – Kétlem, hogy a Hamis Királynő megelégszik azzal, hogy bevár minket Couravelben. Azt gyanítom, a legjobb katonáit a Hölgy-fokban fogja állomásoztatni, a régi Walvern-vár helyén álló erődjében. Lehetséges, hogy őt magát is megtaláljuk ott, ha elég gyorsan menetelünk.

– A stratégia egy dolog – mondta Leannor. – Én azt tanultam, hogy egy háború sikere főleg azon áll, sikerül-e elég készletet felhalmozni, amellyel ellátmányozni lehet egy úton lévő, harcoló hadsereget. Köszönhetően a királyi kincstár bőséges költekezésének, nem is beszélve a lojális, ám pénzsóvár kalmárok által nyújtott kölcsönökről, a flottánk továbbra is eltart minket, és halmozza a készleteket. Ámde nem sok hasznát látjuk, ha nincsenek szekereink és lovaink, amelyek Albermaine-be viszik mindezt.

– Igaz, fenség. Viszont van valamink, ami az ellenségnek nincsen. Egy egész hajóhad, amely elláthat minket, amíg menetelünk, feltéve, hogy a part mentén haladunk. Remélhetőleg Alundiába érve lovakat is szerezhetünk.

Leannor kérdő pillantást vetett Ehlbertre, aki bólintással felelt.

– Akkor úgy tűnik, hogy rátaláltunk a megfelelő haditervre – szólt a régenshercegnő, és ravasz pillantását Roulgarthra vetette. Amaz a saját rezzenéstelen és magasztalónak semmiképpen sem nevezhető tekintetével fogadta a nézést. Eszembe jutott, hogy Leannor talán arra a szarvashibára készül, hogy megköveteli tőle: Alundia Őrlovagja tegyen hűbéresküt a fiának. Szerencsére az esze ez alkalommal legyőzte a büszkeségét, és békés formalitásokkal zárta a tanácsot.

– Uraim, kérem, gondoskodjanak róla, hogy a saját hadtestük megfelelően felkészüljön, és tegyék ezt mindazzal a tudással és erővel, amelyre tudom, hogy képesek. Írnok uram, megparancsolom továbbá, hogy kőfaragókból és egyéb szakavatott mesterekből szervezz kompániát, akik átalakítják ezt a várat. Jelenlegi formájában aligha felel meg a király őfenségének.

A trónszék mögött az árnyék ismét megmoccant, és láttam, hogy a figyelő alak semmivé lesz. Mégsem igazán reménykedtem benne, hogy sohasem látom többet.

– Gondoskodom róla, fenség – mondtam mélyen meghajolva.

♦

Az elkövetkező héten a figyelő szellem békén hagyott, habár a múló napokat a rettegő várakozás állapotában viseltem. Miért pont ő? – kérdeztem magamtól folyamatosan. – És hogyan lehetséges, hogy itt van?

A regruták mindegyre duzzadó csőcselékének valamiféle hadsereggé szervezésével járó ezernyi feladat szerencsére lekötötte a figyelmemet, ahogyan a Dreol-váron folyó munkálatok is. Leannor elképzelése az erőd kibővítéséről a pazarló büszkeség példája lehetett volna, a munkaerőt és forrásokat elterelte volna valahonnan, ahol sokkal nagyobb szükség lett volna rájuk. Csakhogy valójában hasznos elfoglaltságot nyújtott sok olyannak közöttünk, akik nem voltak alkalmasak a katonaéletre, nem beszélve a mesteremberekről, akik a koldusbotra jutottak lelkesedésével láttak neki a feladatnak. Az otthonukból vagyon és jelentősebb vagyontárgyak nélkül kiűzöttek számára az új királyi lakhely legalább munkát és jövedelmet biztosított, amit a régen halott kalóz kincsével megtámogatott királyi kincstár fizetett. Ahelyett, hogy csecsebecséket osztogatott volna, Leannor bölcs megoldással kötelezvények útján fizetett a munkásainak: minden egyes jegyet a király saját kezű aláírásával és az Algathinet-címerrel ellátott pecsét hitelesített. Ahogyan a kőfaragók, ácsok és kétkezi munkások gyűjtögették és felhalmozták ezeket a papírszeleteket, az ember azt hihette volna, hogy aranyból szőtték őket. Úgy tűnt, azok számára, akik minden egykori tulajdonukat elveszítették, egy király szava még mindig ért valamit. Ennek következményeképpen pedig a vár munkálatai sokkal sebesebben haladtak, mint a Korona Serege ütközetkész állapotba hozása.

A hosszú évekig tartó, véget nem érő háborúskodás során az lett a benyomásom, hogy a legtöbb albermaine-i háborúérett férfi, és a nők jó része úgyszintén, szerzett valamiféle katonai tapasztalatot. Napokig próbáltam rendet vágni közöttük és fegyelmet erőltetni az újonnan érkezett regrutákra, de hamarosan elvetettem illúzióimat. Már az is eredmény volt, ha tucatnyinál többet sikerült rávenni, hogy felsorakozzanak és egy irányba meneteljenek. A napokig tartó gyakorlatozás és a biztatás különböző formái, az előzékenyebbektől a határozottan nyers megoldásokig egytől egyig eredménytelennek bizonyultak. Megmaradt az ezeremberes, viszonylag jól szervezett kemény mag, valamint Gilferd herceg cordwaini harcosai, de a többi még mindig lehangolóan fegyelmezetlen és rossz természetű csőcselék volt, akik kétségbeesett dühkitörésekre késztették az újonnan kinevezett őrmestereimet és kapitányaimat.

– Válaszd ki a száz leglustább frátert, és korbácsot nekik! – javasolta Tiler. – Vagy akasztasd is fel őket. Azután már biztosan kevesebb elégedetlenkedő lesz.

– Sokan éppen a kötéltől való félelmük miatt menekültek hozzánk – emlékeztettem. – Ha ilyen megoldásokhoz folyamodunk, joggal kérdezik majd maguktól, van-e bármi különbség köztünk és a Hamis Királynő között.

Néhány nappal később, miközben az első próbálkozásunkat néztem, ahogy egy egész század megindult előre, ám hamarosan az egymásnak ütköző katonák és összeakadó lándzsák zűrzavarává silányult, azt latolgattam, hogy Tilernek talán igaza van.

– Városlakók – jegyezte meg egy szenvtelen hang sziszegve. – Sosem voltak jó katonaanyag. A legtöbb nem is látott még kiontott vért a kocsmai verekedéseken kívül.

Lehunytam a szemem, és mélyeket lélegeztem, mielőtt szembefordultam volna a mellettem álló alakkal. A leselkedő szellem visszatért, és ezúttal társalogni akart.

– Bármilyen képességet meg lehet tanulni – mondtam, és kényszerítettem a szememet, hogy kinyíljon. – Csak kell hozzá némi akaraterő. Valaki egyszer ezt mondta nekem.

Életében ez a férfi kacajjal válaszolt volna arra, ha a saját szavait idézik neki. Olykor, ha rosszkedve volt, egy mállást is adott az illetőnek. Halálában Deckin Scarl mindössze üres tekintettel pislogott rám, majd visszafordította figyelmét a gyakorlótéren kibontakozó zűrzavar felé.

– Amikor először meneteltem lobogó alatt – szólt furán kongó hangján –, a parancsnok az alabárd nyelével ment neki annak, aki nem lépett egyszerre. Egyszer láttam, ahogy halálra ver egy fickót. Szeplős, így hívták a legényt az arca miatt. Úgy nézett ki, mintha egy hasmenéses kutya összeszarta volna. Mondjuk, akkor sokkal rosszabbul festett, amikor már az agya is kifolyt a koponyájából.

Ha ez a kedves kis anekdota el is szórakoztatta Deckin árnyát, az nem látszott szürke, lárvaszerűen renyhe arcán. Ahogyan az erdei fiú és a vízbe fúlt asszony esetében is, erős vágyat éreztem, hogy messze kerüljek ettől a jelenéstől. Ha elég hangosan felkiáltok, talán menekülőre fogja, mint a fiú. De akkor az ügyetlenkedő újoncok végignéznék, ahogyan a parancsnokuk a semmivel ordítozik. Egyébként is, a kőtoll elvileg segített a vállalkozásunkban, és talán ideje volt, hogy összeszedjem a bátorságomat, és kiderítsem, hogyan tudom hasznát venni.

– Hogyhogy itt vagy? – kérdeztem Deckintől, miután egy jó darabig csak nyeldekeltem. – Messze innen haltál meg, és az sem ma volt.

– Meghaltam. – A hangja valahol a kérdés és a kijelentés közt volt, és vaskos szemöldöke összefonódott nagy értetlenségében. – Igen – dünnyögte végül. – Már emlékszem. Te is ott voltál, nem igaz, Alwyn?

– Ott. – Sir Althus Levalle kardjának emlékét, ahogyan lesújt Deckin nyakára, nem lehetett egykönnyen elfelejteni. Megkönnyebbülés hulláma áradt végig bennem, hogy legalább a szelleme nem hiányzó fejjel és véres csonkkal jelent meg nekem.

– Althus tette – folytatta Deckin egy pillanatnyi gondolkodást követően. – Ráadásul igen jól végezte a dolgát. – Körülnézett a gyakorlótéren. – Itt van?

– Halott. Jól megérdemelt halála volt, és én egyetlen embert sem hallottam, aki gyászbeszédet fecsérelt volna a kurafira.

– Ó! – Deckin egy röpke sajnálkozó fintort vágott a régi bajtársa emlékére, aztán tovább szemlélte a katonáim ügyetlen manőverezését. – Nem lesz jó, Alwyn. Kedvességgel nem lehet hadsereget kovácsolni. Jelölj ki nekik szabályokat, és szigorúan tartasd be őket. Nekünk is voltak szabályaink, nem? Még az erdőben.

– Voltak bizony. – Deckin szabályait sohasem írták le, de a bandánk minden tagja fejből fújta őket. Ráadásul mindig szívesen gondoskodott róla, hogy az emberei megtanulják őket, ha kellett, akár vérontás árán is. – Köszönöm – mondtam, és szórakozott bólintást kaptam válaszul.

– Lorine nincs itt – mondta megnyúlt arccal. – Azt reméltem, itt lesz.

– Ő most már a Shavine-láp hercegnéje. Mindent, amit meg akartál szerezni, ő szerzett meg.

– Meg akartam? – Deckin fitymálón horkantott egyet. – Nem. Nem akartam. Kellett. El kellett vennem attól a fattyától, aki engem nemzett. De nem, sohasem akartam. Azt akartam, amim megvolt. Lorine-t, téged, a többieket. Az elég volt. Vigyázz azzal, amire szükséged van, Alwyn, mert könnyen a halálodat okozhatja!

Megfordult, hogy távozzon, aztán megtorpant, mert észrevett valamit a mező túlsó végén. Katonák tömege gyűlt össze Quintrell körül, aki mandolinja gondtalan dallamával szórakoztatta őket. Szokása lett a gyakorlatok között mulattatni őket, amiért fizetségképpen néhány kupicányi grogot kapott az adagjukból.

– Figyelnem kellett volna Todmanre – mondta nekem Deckin árnya. – Mindig is jó orrom volt a köpönyegforgatókhoz és spiclikhez. Nem figyeltem, mert szükségem volt rá. Ne hagyd, hogy a te szükséged téged is elvakítson!

– Elvakítson? Hogy érted? – kérdeztem, de Deckin már eltűnt. Nem vált füstté a szélben, és nem is remegve foszlott semmivé. Egyszerűen csak kicsusszant az élők világának szorításából, és távozott, mielőtt egyet pislanthattam volna. Soha többé nem láttam.

Harminckettedik fejezet

A Deckin látogatását követő reggelen kifüggesztettem A Korona Seregére vonatkozó jogok és kötelességek nyilatkozatát egy cölöpre a gyakorlótér közepén. A cölöpöt ezen kívül még két, csuklóra való bőrszíj ékesítette, amely a hadsorokban szolgáló veteránok számára ismerős lehetett. Az előző éjszaka nagy részét a nyilatkozat megfogalmazásával töltöttem Wilhum, Tiler és mások bölcs tanácsaira támaszkodva. Figyeltem rá, hogy a proklamációt a katonák jogainak jegyzékével indítsam, így édesítve meg a keserű pirulát, amely azt követően a szabályok és büntetések litániájából állt. Minden kapitány és őrmester kapott belőle másolatot azzal az utasítással, hogy teljes egészében olvassák fel saját összegyűlt kompániájuk előtt.

– Minden katona megfogalmazhatja a panaszát a Korona Serege parancsnokának, a megtorlástól vagy kegyvesztéstől való félelme nélkül – kántálta Tiler a jellemzően szedett-vedett regruták gyülekezete előtt aznap reggel. – A katonák hetente tíz shek zsoldra jogosultak. A kifizetés Korona-kötelezvények formájában történik, amelyeket a Hamis Királynő fölött aratott győzelmet követően lehet majd pénzre beváltani…

Egyéb előnyöket is sorolt még a szöveg, főként a megfelelő ellátást sebesülés esetén és a veteránoknak járó Korona-juttatást. Aztán jöttek a szabályok. Szándékosan rövidre hagytam a jegyzéket, nehogy a törvényszegők arra hivatkozzanak, hogy elfelejtették őket.

– Az engedetlenség bűnéért: tíz korbácsütés – mondta Tiler, és szünetet tartott minden egyes szabály után, hogy a szavak eljussanak a hallgatóság tudatáig. – Az engedély nélküli részegeskedés bűnéért: tíz korbácsütés.

A bajtársaktól való lopás bűnéért: húsz korbácsütés. A dezertálás és gyávaság bűnéért: akasztás. Ezek e sereg törvényei. Azok, akik nem akarják betartani őket, mostantól fel vannak mentve minden kötelezettség alól. Azonban nem ildomos távolra merészkedni a tábortól, ugyanis a caerithek egyértelműen kinyilvánították, hogy nem fognak engedékenyen bánni a földjükön kóborló idegenekkel. – Tiler ismét szünetet tartott, és egy ragadozó szúrós pillantásával tekintett végig a kompániáján. – Azok az anyaszomorítók, akik ki akarnak lépni, emeljék fel a kezüket most. Nem lesz második lehetőség.

Ahogyan előre megjósoltuk, több száz emberből egy sem emelte fel a kezét azon a napon. Persze még a hét vége előtt a büntetés végrehajtása is elkerülhetetlenül elérkezett. Egy enyveskezű katonát hoztak elém, akit pálinkadézsmáláson kaptak, és ennek megfelelően a szükséges húsz korbácsütésre ítéltek, amit az egész sereg szeme láttára kellett végrehajtani. Az apró termetű pálinkatolvaj meglepő kitartással tűrte az első néhány csapást, de a hatodik után már egyre növekvő hangerővel sikoltott. Mire vége lett, véresre korbácsolt háttal esett össze.

Nem volt meg bennem Evadine szónoki tehetsége, és nem is szomjaztam ezeknek az embereknek a talpnyalását vagy csodálatát. Közös célunk volt, ennyi az egész. Azonban tudtam, hogy ennek az eseménynek a kapcsán szólnia kell néhány szót annak az embernek, akinek ezt a megszülető hadsereget kell ütközetbe vinnie. Úgy döntöttem, hogy Uthren hátáról fogok szólni, mert apaelah mindenkiben mély nyomot fog hagyni, feltéve, hogy nem veszi a fejébe, hogy ledob a nyergéből és elvágtázik. Uthren és a Juhlinát északra szállító paelah az elmúlt hetekben velünk maradt, és hagyta, hogy ápoljuk és ellássuk. Azt is megengedték, hogy meglovagoljuk őket, de csak én és Juhlina.

Ügy tűnt, Uthren valamit megértett a szerepéből ebben a bemutatóban, mert a fejét dobálta és mellső patájával a földet kaparta, miközben én szigorú pillantásomat végighordoztam a felsorakozott katonákon. Ma már sokkal rendesebben álltak. Belecsaptam a közepébe, hisz már mindannyian ismertek. Nem akartam rétori magasságokba törni. Talán képes lettem volna rímeket alkotni, de nem hittem, hogy bármit is elhitethettem volna a hallgatósággal. Ezért maradtam az egyszerű igazságnál.

– Reméltem, hogy nem lesz szükség erre – szóltam fennhangon, a véres, zokogó emberre mutatva, aki a büntetőcölöpnek dőlve maradt. – Reméltem, hogy a szükséges iparkodással elérhetjük a közös feladatunkat. Mert nem vagyunk gyerekek, és ez nem játék. Mindenki, aki itt áll, sokat veszített. Van, aki a tulajdonát. Sokan a vérüket hullatták, a sajátjukat és a családjukét. Amit ez az ember tett, szégyent hoz ezekre a veszteségekre. Lealjasítja őket. Egyetlen céllal alakítottuk meg ezt a hadsereget: hogy legyőzzünk egy zsarnokot. Nem portyázni indulunk, nem hódításra, még csak nem is a hitért harcolunk. Nem fogok szabadkozni ezért, ami itt történt ma, és habozás nélkül újra végrehajtatom. A szabályaim egyszerűek, és kihirdettem nektek őket, ti pedig úgy döntöttetek, hogy maradtok. Mostantól ez egy valódi hadsereg, Albermaine Igaz Királyának a Korona Serege, és ezt a nevet büszkén kell viselni, nem pedig közönséges tolvajlással bemocskolni. Most már katonák vagytok, úgyhogy viselkedjetek is aszerint!

Az éljenzés meglepett, és megállt a kezem Uthren kantárszárán, amikor éppen azt reméltem, hogy megfordul és lenyűgöző sebességgel elvágtázik velem. Wilhum, Tiler és az őrmesterek vezetésével a „Győzelem és szabadság!” kiáltás szállt fel a hadsorokból, túl nagy összhanggal ahhoz, hogy önkéntelen legyen. Mégis éreztem benne egyfajta zord lelkesedést. A hozzám közelebb álló katonák arca szigorú maradt, de a kántálásuk őszintén harsogott. Nagyon is különbözött az Evadine-nek éljenző tömegek tágra nyílt szemű áhítatától. Ám a harag nem ellenem irányult. Ezek a férfiak és nők ki akarták egyenlíteni a számlát, és még a korbácsot is elviselték, ha az közelebb juttatta őket a hőn áhított bosszúhoz.

♦

Két héttel később. Quintrell jött el hozzám. Egyszerűen megjelent a sátor nyílásánál, amelyet az egyre bővülő várban felajánlott, kényelmesebb szállás helyett választottam. Nekem túl sok árnyék vetült az ódon kőfalak közé. Deckin óta nem zaklatott újabb jelenés, de olykor, csendesebb pillanatokban mozgás surrant olyan sarkokban, ahol nem lett volna szabad, és látszatra mindig csak az árnyékok vonultak.

– Cudar éjszakánk van ma, uram – köszöntött Quintrell, és fehér foga felvillant a fekete csuklya mélyén, amelyet az esőben felhúzott. Estefelé vihar érkezett a tengerről, és zuhogó vízözönt és mennydörgést hozott magával.

– Azt meghiszem. – Intettem neki, hogy foglaljon helyet a sátorponyvám alatt, és átnyújtottam neki egy kupica pálinkát.

– Remélem, ezért nem fogsz megkorbácsoltatni – szólt, és lehúzta a kapucnit, mielőtt átvette volna a poharat. Rosszallást kerestem a hangjában vagy a testtartásában, de nem találtam. Csak egy dalnok volt, aki viccel próbálkozott.

– Azt a legközelebbi előadásodra tartogatom.

Kötelességtudón kuncogott, és ivott. Meg kellett hagyni, igen biztos kézzel fogta a kupicát, miközben bársonyos hangon folytatta:

– Most már rám hárul a kötelesség, uram, hogy amolyan vallomásfélét tegyek neked.

– Vallomást? – kérdeztem, és a hangom és tartásom érdeklődést jelzett, amit úgy erőltettem magamra az egész napi robot utáni fáradtságban.

– Igen, azt. Habár azt gyanítom, hogy amit mondani készülök, aligha fog meglepetésként érni.

– Egész végig kémkedtél. – Üres mosolyt villantottam, amikor elképedés jelent meg az arcán. – Igazad van, ez aligha meglepő. Habár felvet egy kérdést: pontosan kinek kémkedsz mostanában?

– Örömmel mondhatom, hogy sohasem léptem ki Lorine hercegné alkalmazásából. Úrnőmnek jelentős előnyére szolgált az, hogy rendszeres és cicomázatlan jelentéseket kapott az előrehaladásodról.

– Miként küldted el neki? A Shavine-láp messze van innen.

– A közbeeső tengerszakaszon csak úgy nyüzsögnek Shilva asszony hajói, és sohasem találkoztam még olyan tengerésszel, akinek ne jött volna jól néhány fitying a bukszájába. Biztosra veszem, hogy uraságod nem szeretné, ha részletekkel untatnám. Elvégre a magam szakmájában a titkok egy vagyont érnek.

Vállat vontam, és az ajkamhoz emeltem a poharamat.

– Feltételezem, hogy valahol ezeken a zsúfolt tengereken van egy hajó egy bőkezűen megfizetett küldönccel, akitől most új és fontos értesülést kaptál.

– Jól látod a dolgot; uram.

– Vedd ki a nyelved a seggemből, és mondd el, hogy mit akarsz!

Quintrell félrehajtotta a fejét, és éppen megfelelően félszeg vigyort tett a képére. Tényleg kivételes tehetségnek számított a szakmájában.

– Mint tudod, az úrnőm sajnálatos szükségből adódóan hűbéresküt tett a Hamis Királynőnek. Azonban mivel megtapasztalta az országán átvonuló Nagybecsű Sereg szörnyű kegyetlenségét és dúlását, nem is beszélve a kincstára kiürüléséről az egyre magasabb Korona-adók miatt, Lorine hercegné úgy érzi, ideje más lehetőségeket is számba venni.

– Újra meg akarja fordítani a köpönyegét. Mindig is szokása volt azoknak, akik a Shavine-lápon uralkodnak.

– Meg kell értened, hogy az Algathinetek ügyének nyílt támogatása csakis megtorláshoz fog vezetni a Hamis Királynő részéről, amelynek az úrnőm a jelenlegi haderejével nem tud ellenállni. Azonban egyéb forrásokkal, például értesülésekkel, nem áll ilyen rosszul. Tudnod kell, hogy más kémek is szolgálják. Nem avattak be a pontos részletekbe, de az úrnőm hiteles jelentéseket kap a Hamis Királynő jövőbeli hollétét illetően. Mondd csak, hallottál már valaha Marienne Mártírról?

– Egy kevéssé ismert alak az Albermaine-i Szövetség korai éveiből – szóltam, emlékeimben kutatva. – Azért ölték meg, mert nem volt hajlandó kiadni a hit egy szolgájának tartózkodási helyét a király pogány inkvizítorainak. Szomorú történet, tekintve, hogy ha a leírásoknak hinni lehet, még csak tizenkét éves volt.

– Valóban tragikus mese, de gyakran olyan mértékig elkerüli a hittudósok figyelmét, hogy sokszor még azt sem tudják az emberek, hogy Marienne Mártír szentélye létezik. Félúton fekszik egy hegyre vezető úton a Shavine-partszakasz barátságtalan részén, az Alundiával közös határon. Egy különös helyi hagyomány szerint amennyiben egy várandós asszony meglátogatja a szentélyt, biztonságos szülés lesz a jussa. Az úrnőm biztos forrásból tudja, hogy a Hamis Királynő, kinek várandóssága igen előrehaladott szakaszba jutott, el szándékozik zarándokolni a szentélybe, hogy a Mártír áldását kérje. Továbbá a helyszín elszigeteltsége és a mostoha környezet miatt csupán a legszükségesebb kíséretét viszi magával.

Tekintetem a dalnok eltökélt, komoly arcáról a pálinkáspoharam tartalmára siklott.

– És mikor történne pontosan ez a látogatás?

– Csak annyit tudok, hogy mostantól számítva két héten belül kerül rá sor. Elegendő idő ahhoz, hogy egy gyors hajó elvitorlázzon oda. Biztosra veszem, hogy a Tengeri Varjú több mint képes időben odaérni.

– Tehát az a terv, hogy előre odamegyünk, és elrejtőzünk a Hamis Királynőre várva. Amikor pedig felbukkan, egyszerűen megölhetnénk, vagy úgy intézhetnénk, hogy tragikus módon lezuhanjon az odalenti sziklákra.

– A részleteket rád bízom, uram.

– Elég sok embert megöltem már, de állapotos asszonyt még soha, főleg nem olyat, aki az én gyermekemet hordozza a szíve alatt.

Quintrellen most először látszott, hogy feszeng. Visszanyelt egy köhintést, és egyik ujját végighúzta a homlokán.

– Akkor talán az elfogása volna a megfelelőbb megoldás – mondta. – Akárhogy is, imádott Feltámadt Mártírja nélkül a Szövetségi Sereg egykettőre szétesik.

Egy erősebb szélroham esőt fújt be a ponyva alá, csattogtatta a vásznat, és megfeszítette a kötelet. Nem tudtam visszafojtani hirtelen támadt riadalmamat, amikor megpillantottam valamit a kavargó esőben, a sötétben. A fáktól és aggasztó, absztrakt árnyékuktól távolabb vertem fel a sátramat, de az elmém – akár félelemből, akár a kőtoll titokzatos működésének köszönhetően – a legkisebb részletekből is fantomokat varázsolt.

– Mondd meg nekem, Quintrell mester – szóltam –, elégedettnek mondanád magad az életed folyásával?

A dalnok ajka megrándult, aztán belekortyolt a pálinkájába.

– Kit nevezünk elégedettnek? Őszintén szólva sohasem értettem a szót. Gondolom, a vándorlással töltött élet erre tanítja az embert.

– De nyugodt a lelkiismereted? – erősködtem. – Álmaidat nem zavarják rossz cselekedeteid emlékei? Mert egy kémnek bizonyosan sok ilyen lehet a múltjában.

Újabb visszanyelt köhintés, és pír jelent meg a férfi orcáján, miközben erőltetett kacajt hallatott.

– Egy dolog, amit megtanultam az életben, az az, hogy minden nézőpont kérdése. Az egyik városban elkövetett bűntett erényes cselekedetnek számít egy másik helyen. Egy aljas gaztevő is hőssé válhat attól függően, hogy kitől lop vagy kit gyilkol meg. Én sem gazfickónak, sem hősnek nem tartom magam. Mindkettőből eleget láttam már, és egyikben sem találtam túl sok érdemet. Mindössze figyelek, és jelentek azoknak, akik megfizetnek. Ha valami, inkább amolyan néző vagyok az őszintébb lelkek játszmájában. Gondolom, ez olyasmi, amit lehet elégedettségnek nevezni.

– Örülök. Tudod, a caerith ország belsejébe tett utazásomról különös képességgel tértem vissza. Látom a holtakat, Quintrell mester. Vagyis néhányukat. És úgy találtam, hogy az elégedetlenek azok, akik itt maradnak. Azok, akiknek átkuk szerint nyugtalan, elégedetlen leikekként kell szembenézniük az életen túli világgal. Attól tartottam, te is azok között leszel, de mivel elégedettnek vallód magad, legalább veled nem kell újra találkoznom a jövőben.

Letettem a poharamat. Meglöttyent benne az ital. Quintrell bizonyosan elég éber volt ahhoz, hogy mostanra tudja, vele ellentétben én valójában nem ittam a pálinkámból. Meglepetésemre nem találtam élvezetet abban, ahogy úrrá lett rajta a felismerés iszonya. Bőségesen adódott már alkalmam megfigyelni, hogyan néznek szembe az emberek a végzetükkel. Ritka, hogy valaki bátran vagy békés elfogadással teszi. Saját bevallása szerint a dalnok nem volt hős, ami nyilvánvalóan be is bizonyosodott, amikor tágra nyílt szemmel és páni félelmében dadogva megkísérelt elmenekülni a sátorból. A lába néhány lépés után cserben hagyta, és összeesett az eső korbácsolta sárban.

– Lorine nem intett óvatosságra velem kapcsolatban, Quintrell mester? – kérdeztem, miközben kiléptem a felhőszakadásba. Széles mozdulattal kiloccsantottam a pálinkáspoharamból az italt, és feltartottam a zuhatagba, hogy az eső kimossa belőle a halálos anyag maradékát. – Biztosan megtette, mert nem sokan mondhatják el magukról, hogy olyan közelről ismernek, mint ő. Annyi mindent tanultam tőle kisfiúként, amikor még csak kölyök voltam a felnőtt farkasok között. Már elfelejtetted a figyelmeztetését? Vagy nem fogadtad meg? Nem vetted figyelembe, hogy legbelül még mindig zsivány vagyok, és a zsiványok között az árulásnak csak egyetlen büntetése létezik.

Leguggoltam a haldokló dalnok mellé, és belenéztem kimeredt, rettegő szemébe.

– Túljátszott blöff volt – mondtam neki. – Még ha nem figyelmeztetnek előre, azt hiszem, akkor is észrevettem volna. Túlzottan kicifráztad a történetet. Az egyszerű hazugságokat néha beveszem.

Quintrell megborzongott, és sár potyogott a szájából, ahogy könyörögni próbált. Kihallottam az „ellenszer” szót az összefüggéstelenül elmotyogott esedezésből.

– Tudomásom szerint ennek a kotyvaléknak nincsen ellenszere – feleltem. – Korábbi munkaadód ajándéka. Jócskán felhígítottam, mert hallani akartam a hazugságaidat ahelyett, hogy meghalnál az első kortytól. Láttam, milyen fájdalmat okoz a halál pillanatában. – Kivontam a tőrömet, és mereven Quintrell szemébe néztem. – Megkíméllek a szenvedéstől, ha választ kapok egy fontos kérdésre. A nagy részét magamtól is ki tudom találni: couraveli menetünk során ajánlatot tettél Evadine-nek, vagy az ő egyik rhianveli cimborája tett ajánlatot neked. Mindegy is. Amit tudni szeretnék, az az, hogy Lorine-nek volt-e bármi része ebben. Pislogj egyet, ha nem, és kettőt, ha igen. – Félrerángattam a gallérját, és a nyakához tettem a tőrömet. – És tudni fogom, ha hazudsz.

Két pislantás, és láttam a hazugságot.

– Ahhoz képest, hogy nem tartod magad gazfickónak – mondtam, elvéve a tőrt –, eléggé kéz a kézben jársz a gonoszsággal.

Elhátráltam, és néztem, ahogy rángatózik és hadonászik a sárban, mígnem a küzdelme abbamaradt. Nem sokkal azután megjelent Uthren. Kéretlenül baktatott elő az esőfüggöny mögül. Kötelet kötöttem Quintrell bokájára, és felmásztam a nagy ló hátára. Uthren délnek vágtázott, és elhúzta a hullát az erdőbe, ahol egy gyors, bugyogó vizű patakban hagytam. Ha nem a caerithek találják meg először, tépázott kinézetét a dögevőknek és a víznek fogják tulajdonítani. De amennyire tudom, soha senki sem lelt rá. Persze észrevették a népszerű figura eltűnését, és Pörge Adlar a szabadidejének jó részét annak szentelte, hogy megtalálja eltűnt barátját. Végül a caerithek megunták, hogy az ifjú kéretlenül az erdeikben barangol, és néhány jól célzott nyíllal elijesztették.

– Quintrell mester nyugtalan lélek – mondtam a zsonglőrnek, amikor futva jött vissza a táborba. – És azt hiszem, mindketten tudjuk, hogy nem fűlik a foga a csatározáshoz. Ha engem kérdezel, elment, hogy számtalan dalával szórakoztassa e vidék népét. Talán néhány év múlva újra látjuk. Micsoda meséi lesznek számunkra, nem igaz?

♦

Miközben a hőmérséklet tovább hűlt, és az első fagy megcsillant a földön, én a saját hadseregemmel gyakorlatoztam, míg Lord Roulgarth az övével. Teljes tudatában voltam annak, hogy a hamarosan meginduló hadjárat minden bizonnyal bukásra van ítélve, ha a két kontingens nem talál valami módot arra, hogy összehangoltan dolgozzon, ezért gyakorta ellátogattam az erdei toalisch táborba. A harcosok száma minden alkalommal egyre duzzadt, de az Eithlischnek és a paelitheknek soha egyszer sem láttam nyomát.

– A gyalogság egyedül semmire sem megy – jegyeztem meg Roulgarthnak azon a napon, amikor leesett az első hó. – Mindegy, milyen jól vannak kiképezve.

– Alundiában szerzünk lovakat – válaszolta nekem, de aggódó homlokráncolása árulkodott róla, hogy őt is aggasztja a lovasságunk hiánya.

– Nagyon igaz – engedtem neki –, csakhogy kevés lovasunk van. Felderítőim és Lord Wilhum csapata aligha elég egy teljes századra. Gilferd herceg kompániáiban és a Szabad Seregben is akadnak néhányan, akik tudnak lovagolni, de kevés azok száma, akik felérnek egy lovag tudásához. Közben pedig Rhianvel hercegének hála, az ellenségben bőven szolgálnak páncélos lovagok.

– Van rá mód, hogy visszaverjünk egy lovasrohamot. – Roulgarth a kör alakú pikasáncot alkotó harcosok felé bólintott. Ezt a harcmódot a caerithek nem ismerték, és korántsem művelték tökéletesen, de tapasztalt szemem úgy ítélte meg, hogy az alakzat elég feszes. Csakhogy a pikák önmagukban semmit sem értek: sok esetben a lehántolt faágak egyik végét fémhegy hiányában egyszerűen kihegyezték.

– Shilva asszony flottája szép adag acélszállítmányt hozott nekünk – szóltam. – És a várban képzett kovácsok fűtik a kohót. Meghagyom nekik, hogy kovácsoljanak jobb fegyvereket nektek.

Roulgarth sohasem szeretett érzelmeket kifejezni irányomban a füstölgő neheztelésen túl, de ma hálát olvastam ki óvatos bólintásából.

– Jó hasznát látjuk. Acél nyílhegyekre is szükségünk lesz. A köztünk lévő veilischek csontot és kovát használnak.

– Gondoskodom róla.

Roulgarth nagyot sóhajtott, miközben a szeme végigpásztázta a zsúfolt tisztást, ahol az összegyűlt caerithek gyakorolták az idegen harcmodort.

– Minő képtelenség ez a háború, írnok! Olyan emberekből álló sereget vezetek, akikre nemrégen még vadakként gondoltam. Miközben te annak a dinasztiának toborzol hadat, amelyet meg akartál dönteni, nem beszélve arról, hogy le akarod győzni a nőt, akit egykor szerettél.

Bujkált a hangjában némi sértő szándék, de lényegesen tompábban szólt, mint máskor, ezért nem csaptam le rá. Különben meg nem tévedett nagyot.

– A történelem mindig is kacskaringós úton járt, uram – feleltem.

Roulgarth apró biccentéssel válaszolt, aztán visszatért a hamarosan útnak induló hadjáratunk sokkal tetszetősebb témájához.

– Az aggaszt a legjobban, hogy nyílt terepen kell kiállnunk ellenük. Az itteni harcosok többszörösen kenterbe verik Albermaine legharcedzettebb veterán fegyverforgatóit, de csak akkor, ha szemtől szemben, egyesével állnak ki ellenük. Nincs kétségem afelől, hogy győzedelmeskednének, ha minden csatát erdőben vagy dimbes-dombos vidéken vívnánk meg. Nem reménykedem abban, hogy a Hamis Királynő a kedvünkre tesz ebben a tekintetben.

– Akkor engedd az enyémeknek, hogy ízelítőt adjanak nekik abból, mivel fognak szembenézni! Ha együtt gyakorlatozunk, nyilvánvalóan több esélyünk lesz együtt harcolni a csatában.

Vonakodó fintor torzította el Roulgarth arcát.

– A caerithek tiszteletet tanúsítanak irántam, Vahlischnak neveznek, és megfogadják a szavaimat. Az igaz, hogy elboldogulok valamennyire a nyelvükön, és kicsivel többet tudok a szokásaikról, de nem vagyok közülük való. És soha nem is leszek. A tiszteletük mindössze egy megtűrt és hasznos látogató iránt tanúsított udvarias viselkedés. Ha rám így gondolnak, szerinted mit fognak gondolni rólad és Ishlichen hadseregedről?

– Nem azt kérem, hogy szeressenek minket, csak azt, hogy velünk harcoljanak. Akárhogy is, sokszor kiderült számomra, hogy valódi tisztelet csak háborúságból születhet, főként, amikor az emberek véresre verik egymást.

♦

Három nappal később kezdetét vette a Korona Serege és a Caerith-uradalom összegyűlt harcosainak első közös hadgyakorlata. A két kontingens a gyakorlótér két széléről méregette egymást, és a hadsoraikból egyformán hiányzott a közkatonáktól elvárható rendíthetetlen precizitás. Ám egyik sem volt a hiábavalóságig szedett-vedett, és mindkettő viszonylagos fürgeséggel sorakozott fel. Roulgarthtal egyetértésben a pengékkel ellátott fegyvereket kitiltottuk a gyakorlótérről, a kardokat és alabárdokat botokkal helyettesítettük, és a pikákról levetettük a hegyet. Ennek ellenére tudtam, hogy a nap nem lesz komoly, alkalomadtán halálos sérülésektől mentes. Elkerülhetetlen szükségszerűségnek tartottam. Deckinnek igaza lett: a hadseregemnek meg kellett tapasztania, milyen az, amikor több a vér és a félelem, mint egy kocsmai verekedésnél.

Tudván, hogy bármilyen, a sima rohamnál bonyolultabb hadművelet meghaladja a katonáim tudását, a lépcsőzetesen eltolt támadás taktikája mellett döntöttem. A jobb oldalon álló kompániáknak megparancsoltam, hogy indítsanak támadást, amelyet hamarosan a közép követett. Legvégül a balszárny indult meg, remélhetőleg egy olyan hadsor ellen, amelyet a jobbszárnyukat támadó kompánia már meghajlított vagy széttört. Tisztában voltam vele, hogy Roulgarth hadvezér! felkészültsége valószínűleg meghaladja az enyémet, és valami ravasz megoldással száll szembe mindezzel. De a napi gyakorlatnak semmi köze nem volt a parancsnoki képességeinkhez. Az én hadseregemet össze kellett vérezni, az övének pedig meg kellett tanulnia, mennyire fontos az összehangolt cselekvés.

A dombokról néztem a csatát, elfojtva a késztetést, hogy a Korona Serege közepén foglaljak helyet. Tudtam, hogy az első néhány mozzanat után úgysem remélhetem irányítani az eseményeket, és ebből a magaslati pontból elfogulatlanul ítélhetem meg a viadal kimenetelét. Felbátorodtam, amikor a bal oldalon a kompániák jól tartották az alakzatot egészen a caerith hadsorig. Az már kevésbé tetszett, hogy abban a minutumban szétestek, amint összetalálkoztak az ellenséggel. Mint az várható volt, Roulgarth ügyes parancsnoknak bizonyult. Míg a küzdelem a balszárnyon általános dulakodásba fulladt, útnak indította a saját balszárnyát és közepét ahelyett, hogy megvárná a közelgő csapást. A caerithek gyorsabban haladtak, mint a Korona Serege, ám jelentősen kisebb fegyelemmel is. Néhány toalisch banda összeverődött roham közben, de többnyire rendezetlen horda vetette magát az Ishlichen csatasorra. Elégedetten láttam a hadsorunk tömörségét, amely ellenállt az első rohamnak, és vissza is verte, aztán keményen állta a sarat, amikor a caerithek összegyűlve másodszor is nekik rontottak. A következtetés nyilvánvaló volt: a Korona Serege sokkal hatékonyabb volna védelmi, semmint támadó helyzetben.

Attól is felbuzdultam, amilyen elszántságot láttam mindkét oldalon. A kaotikus dulakodás sokkal tovább tartott, mint vártam. A caerithek balszárnya engedett, amikor az ottani harcosok kifáradtak abban, hogy minduntalan egy ellenálló hadsorra vetik rá magukat, és a Korona Serege kompániái kitartóan haladtak előre. A jobbszárnyon a toalischoknak sikerült hátratántorítani a szétesett századokat. Az eredmény örvénylő ütközet lett, amely csakhamar minden kohézióját elveszítette. Mire jelzést adtam a harsonásoknak, hogy fújják le a gyakorlatot, az egészből egyetlen nagy verekedés kerekedett, amelyben csak az aratott győzelmet, aki talpon maradt.

A két oldal szétválasztása veszélyes és elhúzódó foglalatosságnak bizonyult, hiszen sokan szívesen eszméletlenre verték volna a vetélytársat a tompa pikákkal és rudakkal. Végül, amikor a csatározók fogyhatatlan erőszakkal folytatták egymás cséplését, felültem Uthrenre és átlovagoltam a mezőn, parancsokat harsogva. Néhány katonát még így is a bajtársainak kellett erővel elvonszolni onnan, míg a caeritheket valamiféle csataláz ragadta magával, aminek csak a végkimerülés vagy a halál vethetett véget. Ezeket a túlpörgött harcosokat végül Roulgarth és egypár kiválasztott toalisch tudta csak megfékezni. A caerith hadsereget alkotó különböző harci alakulatok nem használtak hivatalos rangokat, de tagjai között voltak olyanok, akik nagy tekintélynek örvendtek a koruk és tapasztalatuk révén. Ezeknek a veterán harcosoknak egy-két szava vagy akár csak egy rosszalló pillantása is elegendő volt ahhoz, hogy térdre kényszerítse a csatában megkergülteket.

– Ha a számok döntenek, írnok – mondta Roulgarth, miközben felém lépkedett a nyögő és mozdulatlan alakokkal teleszórt mezőn át –, úgy hiszem, én győztem.

– Csakhogy nem sikerült elfoglalnod a mezőt, uram – mutattam rá. Roulgarth vonakodva felnevetett, aztán összefűzött karral kritikusan végignézett harcosai laza tömegén, akik visszatérőben voltak az erdőbe.

– Még nem állnak készen teljesen. De jobb a helyzet, mint remélhettük volna. Úgy látszik, írnok, valódi hadseregünk van.

Harmincharmadik fejezet

A havazások egy hónap múlva istenigazából megérkeztek, de addigra Leannor vára már csaknem teljesen készen állt. Ragaszkodott hozzá, hogy a helyet átnevezzék Tomas-várrá a halott fivére iránti tiszteletből. Mint kiderült, nem tűrhette, hogy a királyi rezidencia egy régi kalóz nevét viselje. A tornyot körbevevő falat többnyire lebontották és újraépítették, hogy sokkal kiterjedtebb belső udvart hozzanak létre. Az erőd most egy hozzácsatolt valódi vártoronnyal és egyéb, várakra jellemző melléképületekkel büszkélkedhetett. A kovácsműhely volt a legnagyobb és a leglátogatottabb, a körülbelül tucatnyi kovácsunk hosszú órákon át fáradozott, hogy a Shilva hozta acélt fegyverekké formálják.

A tél beálltával a Cronsheldt-tengerről folytonosan érkező készletek megcsappantak, és ezzel együtt az újoncok is elmaradoztak. Nyáron és ősszel még minden lehorgonyzó hajó szép számmal hozott fiatal férfiakat és nőket, akik elteltek a vággyal, hogy megleckéztessék a Hamis Királynőt számtalan bűnéért. Most szerencsésnek tartottam magam, ha hetente tucatnyi emberrel feldúsíthattuk a hadsereget. A sereg elérte valószínűsíthetően végleges méretét, legalábbis addig, míg a parton maradtunk. A caerith táborba tett látogatásaimból az is nyilvánvalóan kiderült, hogy számos harcos nem kerekedik fel a vénjei unszolására. Ayin becslése szerint az egyesült sereg hadereje meghaladta a harmincezer katonát. A szükséges készletek súlyát is kiszámolta, amelyek ennyi embert ellátnak a hegyi átkelés alatt. Kijózanító hatással bírt, amikor megláttam a számokat.

– El tudsz szállítani ennyi mindent? – kérdeztem Shilvát az egyik ritka alkalommal, amikor partra szállt.

A nő futva az iratra pillantott, aztán visszaadta.

– Az albermaine-i part minden kikötőjében bőséges készletek várnak minket – mondta. – A kereskedők harácsolták össze, és elrejtették a Hamis Királynő ügynökei elől. És az egészet ingyen bocsátják a rendelkezésünkre.

– Ingyen? – kérdeztem kétkedő hunyorítással. – Sohasem láttam még olyan kereskedőt, aki megvonja magától a hasznot.

– Adói és csip-csup törvényei miatt a Hamis Királynő az összes alattvalója szemében elviselhetetlenné vált, a legalantasabb zsellértől a legnemesebb földesúrig. Amellett, hogy bevezette a heti imádkozáson való kötelező részvételt, azt is kihirdette, hogy a pénzkölcsönzés megvetendő dolog a Szerafilok szemében. A kalmárok adománya ilyenformán valójában befektetés. Remélem, hogy a régenshercegnő tudja, mennyit kell visszafizetnie majd, amikor a fiacskája kis hátsója visszakerül a trónszékre.

♦

Öt hétre rá a Korona Serege és a Caerith-uradalom összegyűlt harcosai megindultak a hegyekbe. A caerithek biztosították Roulgarthot, hogy a Kain Laethil, a Téli-hágó teljesen járható lesz, mire elérjük. Ayinnak köszönhetően gondosan kiszámított menetrend állt készen, az útközben nyújtott készletek mennyiségével egyetemben. A Korona Serege egyik part menti öblöcskétől a másikig haladt, és minden táborban várt rájuk az ellátmány. Shilva elrejtett raktárainak teljes leltárával felszerelkezve Ayin táblázatokat készített a napokról, a távolságokról és a szükséges élelmiszerről, aminek köszönhetően minden katona tele hassal menetelt. Shilva flottája hűségesen töltögette a készleteket a Cronsheldten végigsöprő cudar téli viharok ellenére. Persze néhány hajó óhatatlanul elveszett, főként a kereskedőjármüvek közül, míg a csempészhajók alkalmasabbak voltak a rossz időben való navigálásra.

A caerithek’ más útvonalat követtek, és az úton a falvak tartották el őket. Jól tápláltnak tűntek, mire a hegyek alatt összetalálkoztunk velük, ezért arra következtettem, a falubéliek serény felhalmozással készültek a menetelésre. A caerithek talán nem tartották sokra a számokat vagy a hivatalos hierarchiát, de megvolt a maguk hatékony szabályozása.

A magam és Ehlbert intelmei ellenére Leannor ragaszkodott hozzá, hogy elkísérje a sereget, bár azt bölcsen tette, hogy a királyt és Ducindát hátrahagyta a Tomas-várban. Kicsiny, de vitéz helyőrséget hagytam az öbölben, hogy gondoskodjanak a biztonságukról, amely főleg a régebben toborzottakból állt, kemény harcosokból, akik azonban sokkal több évet húztak le, mintsem hogy bírják a sokmérföldnyi menetet Alundiáig. Finoman próbáltam meggyőzni Ayint és Juhlinát is, hogy maradjanak, de csak egy kacajt kaptam az előbbitől és egy pofont a másiktól. Ezek után Juhlina határozottan fagyosan viselkedett velem, ami olykor még az egyre jobban lehűlő időjáráson is túltett.

– Csak az volt a szándékom, hogy megóvjam az életedet – magyaráztam neki a menet tizedik napján. A Korona Serege egy kicsiny, természetes kikötőben táborozott, néhány mérfölddel odébb. Az egész hadseregben ketten voltunk lovasok, így vállaltuk, hogy felderítjük a következő napi menet útvonalát. Inkább szertartás volt ez, mint szükségszerűség, hiszen ellenség nélküli terepen keltünk át, ám Juhlina kitartó, durcás hallgatása miatt leginkább amolyan próbatételnek éreztem.

– Ami azt jelenti, hogy arra számítasz, a hadjárat nem fog sikerrel járni – felelte. A hátasaink megálltak, és láthatólag kíváncsian nyugtázták a párbeszéd váratlan újrakezdését. A fülük úgy rángott és forgott, miközben beszéltünk, hogy eltűnődtem, mennyit értenek a paelah-k az emberi beszédből.

– Ami azt jelenti, sokféle veszély leselkedik majd ránk a hegyek túlsó oldalán – feleltem. – Ugyanolyan jól tudod, mint én. Az ilyesmi pedig nem kedvez sem bátornak, sem gyávának.

– Tilert is megpróbáltad rábeszélni, hogy maradjon otthon? Vagy Wilhumot?

Ők sohasem csókoltak meg. Nem mondtam ki a gondolatot, mert azt gyanítottam, újabb pofon lesz a jussom. Felsóhajtottam, mert nem voltam vak felismerni a vereséget.

– Sajnálom. – Erre az Özvegy vonásai kissé megenyhültek, de tisztán látszott, hogy ennél többet vár. Miközben habogva a töredelmes bűnbánat ékesebb megfogalmazását kerestem, Uthren megmoccant alattam, és a mozdulat hirtelensége csaknem kibillentett a nyeregből. Juhlina hátasa szintén megrémült, és mindkét ló kelet felé fordult.

A hó most már napok óta hullt, és a táj egyetlen, lepelbe burkolózó rejtéllyé vált, amelyet csak itt-ott tört meg egy-egy erdőfolt. Hunyorogva bámultam a szélfútta, kavargó hóba, miközben a szívem sebesebb ütemre váltott. Mint mindig ezekben a napokban, amikor valamiféle rejtelemmel találtam szemközt magam, az agyam rögtön azt képzelte, hogy további holtak érkeztek a gyötrésemre. Talán a paelah-k megérzik a jelenlétüket. A szél jeges simogatásától erősen pislogva jelenéseket kerestem, és semmit sem találtam, de orromat megcsapta a nagy lócsapatok jellegzetes szaga. A kísértetek nem találtak ránk, de úgy tűnt, az ellenségünk igen.

– Vágtázz vissza a táborba! – utasítottam Juhlinát, miközben kardot rántottam. – Biztosan még a hóesés előtt keltek át. Üzenem Wilhumnak, hogy vegye át a parancsnokságot, és igyekezzen vissza az öbölbe.

Ám a kérdés, hogy az Özvegy engedelmeskedni, avagy vitázni készült, megválaszolatlan maradt, ugyanis a lova egyujjnyit sem volt hajlandó moccanni. Uthren sem, hiába noszogattam. A véknyába fúródó csizmasarkamra csak hátranézett ingerülten, de nem dühösen, aztán ismét keletnek vetette a pillantását, és szemlátomást zavartalanul várakozva álldogált tovább.

– Alwyn – szólt Juhlina halkan, ahogy alakok kezdtek kiválni a hóból. Először tucatnyian, majd kétszer annyian mindkét oldalon, mígnem már több száz fős had állt előttünk, és még nem volt vége. Lobogót kerestem, és arra számítottam, menten megpillantom Viruhlis Guhlmaine herceg ágaskodó lovát. Azonban ezek a lovasok nem vittek lobogót. Páncél csillanását sem láttam az egyre csak gyarapodó hadrendben. Ahogy közeledtek, egyikük ügetésre váltott, és amikor közelebb ért, már a lova is jól látszott: még Albermaine legnagyobb csataménjénél is hatalmasabb állat volt, és magához illő lovast vitt a hátán.

– Jobb, ha elteszed azt – tanácsolta az Eithlisch a kardom felé biccentve, miközben apaelah alig néhány lépéssel előttem megtorpant. Azt hittem, hogy Uthrennél lenyűgözőbb paripával már sohasem fogok találkozni, de az Eithlisch csődöre legalább két tenyérrel magasabb volt, és szélesebb is. Szőrén hópettyek ékeskedtek, de mintáját őszi barnás-deresnek láttam. A gigászi paelah horkantva közeledett Uthrenhez, és a két ló bólogatva, egymás nyakát szaglászva köszöntötte egymást. Uthren tartásában határozott alázatosság mutatkozott, a feje mélyebben hajlott, mint a deres csődöré, és visszafogottabban prüszkölt.

– Te mondtad, írnok – erősködött az Eithlisch, miközben én a többi paelah-t bámultam tátott szájjal, amelyek felbukkantak a hófelhőből, mindegyik egy zordon ábrázatú lovassal a hátán. – A paelithek úgy tartják, fegyverrel várni egy szövetségest nagy udvariatlanság.

– Hogyan sikerült? – kérdeztem, a kardomat a hüvelyébe csúsztatva. – Mivel győzted meg őket, hogy eljöjjenek?

Az Eithlisch nem felelt, de ismeretlen kifejezés vonult át az arcán. Szégyen – jöttem rá. – Akármit is tett, nem volt benne öröme. A legközelebb ülő paelithek ábrázatát vizslatva felismertem kísérőinket a Tükörvárosba vezető útról, köztük a fanatikus Moriethtel. A képe a mai napon erős rosszallást mutatott a jól ismert fortyogó harag helyett. A még nála is fortyogóbb nagybátyját, Coriethet azonban sehol sem láttam. Ellenálltam a késztetésnek, hogy az elöljáró holléte felől kérdezősködjem, mert úgy éreztem, bizonyosan az Eithlisch bűntudatával kapcsolatos.

– Át fognak kelni a hegyeken? – firtattam inkább. – Velünk harcolnak?

– Igen – dörmögte az Eithlisch –, de acélra lesz szükségük hozzá.

– Acélunk van, és meg is tudjuk munkálni. – Mint minden hadsereg, a Korona Serege is utazó kovácsműhellyel vonult. Felemeltem a hangomat, és a minket figyelő paelithekhez szóltam. – Hamarosan a lándzsáitok és nyilaitok acélhegyeket kapnak! A hegyeken túl rettegni fognak tőletek az ellenségeink!

Ha a dagályos köszöntés kapott is bármi hitelt a lovasok tömegében, az nem látszott meg egyformán zord ábrázatukon. Egyetlen harcost sem láttam, aki örült volna, hogy itt lehet, mégis mind eljöttek. Apaelah-k azonban jobban értékelték a szavaimat, legalábbis úgy éreztem, mert a hirtelen támadt prüszkölés és patadobogás olyan egyetértést közölt, amelyet a nyeregben ülő nép nem osztott.

– A Vahlisch vezeti a toalischt néhány mérföldre innen délre – mondtam az Eithlischnek. – Biztosan örülni fog a viszontlátásnak.

– Mi a saját utunkat követjük, Ishlichen! – dörrent vissza Morieth. – Megvívjuk nektek a háborútokat, de ne várjátok el, hogy a bűzötöket is elviseljük.

Az Eithlisch kemény pillantást vetett apaelithre, amit a másik tekintete szilaj daccal fogadott. Csak akkor váltott, amikor a deres csődör csapott egyet a farkával, és Morieth felé billentette a fejét: a keserű vakmerőség feszengő meghunyászkodássá változott, és a harcos mintha összement volna a nyeregben.

– Ez az összes paelith? – vetettem oda az Eithlischnek egyszerűen, mert tudtam, hogy nincs értelme a haderő számairól kérdezni.

– Minden lovagló és harcképes ember.

– Jól is jönnek, annyi bizonyos. – A szélirány váltott, és egy pillanatra megritkult a hóesés, amitől a távolban feltűntek a szürkésfehér hegycsúcsok. A Téli-hágó még többnapi lovaglásra volt, de a hegyek látványára meglódult valami a keblemben. Az érzés, hogy várnak valahol, egyre erősebb lett a menet napjaiban, a gyanúval együtt, hogy talán nem olyan teljes a láthatatlanságom Evadine misztikus belső szeme előtt, mint képzeltem. Vajon az átok borította rám az új kétkedés fátylát? Meglehet, a holtak közelsége aggasztott, de én nem hittem. Ha valamit tanultam az újonnan szerzett képességemből, az az volt, hogy kiderült számomra, egyedüli jutalma az igazság. A holtak birodalmában nem volt helye hazugságnak.

– Már vár ránk – mondta az Eithlisch, újra felfedve azon kísérteties képességét, hogy visszhangozza a gondolataimat. – Én is érzem.

– Tudja, hogy jövünk, de azt nem, hogy hová érkezünk vagy mikor – szóltam olyan bizonyossággal, amelyet nem éreztem. – De annyi biztos, hogy ütközet vár, amikor átkelünk ezeken a hegyeken, ha nem napokon, akkor heteken belül. Olyan ütközet, amilyet a caerithek még sohasem láttak. Roulgarth jól felkészítette a toalischokat arra, ami rájuk várt, de a paelithek semmit sem tudtak arról, milyen páncélos lovagokkal kiállni.

– Kételkedsz bennünk, Ishlichen? – vetette oda Morieth gúnyos nevetéssel. – Inkább a saját fajtád miatt aggódj, mert ezek a te lovagjaid még sohasem álltak szemben paelithekkel.

♦

Kain Laethil hágója nagyjából olyan volt, amilyennek emlékeztem rá a Zsákbanya álmából, habár az időjárás sokkal rosszabbra fordult azon a napon, amikor a Korona Serege nekilátott átkelni rajta. Amikor az első néhány kompániát bevezettük a hegyek közötti csatornába, hóvihar ereszkedett ránk, és az átkelés három napján át végig velünk maradt. Mivel a menetirány miatt elhagyni kényszerültünk a partvonalat, a készleteket most a hátunkon kellett vinnünk a fegyverekkel és egyéb katonaholmival együtt. A déli ösvény lankás volt, de kitartóan emelkedett, és sokan csúsztak meg és gurultak le a jéggel borított kő vagy az összetapadt hó miatt. Köszönhetően a véget nem érő hóesésnek, nem sok tüzet lehetett sikeresen meggyújtani, és reggelre a vászonsátrak tetejét lehúzta a vastag hóréteg. Annak ellenére, hogy elveszítettünk néhány katonát bokatörés és fagyás miatt, hálás voltam a hóviharnak. Az ilyen időjárás sújtotta terepen nem kellett rajtaütéstől tartanunk.

A harmadik nap reggelén a lanka kiegyenesedett, és hamarosan kacskaringós lejtővé változott. Délre a hóesés végre alábbhagyott, és megpillantottuk Dél-Alundia előhegységét. A vidéket fehér paplan borította, és a patakok és folyók is fagyottnak tűntek, de a hágó után mindez olyan hívogató látványt nyújtott, mintha zöldellő nyári mezőkre értünk volna.

– Százhuszonnégy – mondta Ayin, amikor felnézett a pergamenek szépen elrendezett kupacából.

– Csak ennyi? – csodálkozott Wilhum. – Azt hittem, legalább ezret elveszítettünk.

– Már egy is túl sok – mondtam. Egy gerincen gyülekeztünk, amely a hegyeken túli dimbes-dombos tájra nézett, és a tekintetem a fehér mezőket kutatta ösvények után, ami felderítők jelenlétére utalhatna. Nem nagyon lettem volna meglepve, ha a Szövetségi Sereg teljes csatarendben várt volna ránk, de eddig még nem adták jelét, hogy észrevették az érkezésünket.

– Ott letáborozunk, és bevárjuk a caeritheket – mutattam egy széles, lapos tetejű fennsíkra néhány mérfölddel odébb. – Kettőzzük meg az őrszemeket. Amikor a paelithek ideérnek, ők majd felderítik az északra vezető utat.

♦

Habár bosszantott a késlekedés, kénytelen voltam elfogadni Roulgarth tanácsát, hogy pihentessük a sereget, amikor az utolsó lemaradók is befutottak. Ha azonnal északnak indulunk, az a már így is fáradt katonákat a végkimerültség peremére sodorta volna. Azért is kellett egy szünet, hogy a kovácsaink nekiláthassanak a paelitheknek ígért acélfegyverek megalkotásának. A mozgó kovácsműhelyünk felszereléseit kézzel szállítottuk át a hágón húszfős csapatok segítségével, akik a jeges ösvényen vonszolták az üllőkkel és acélrudakkal megrakott szánokat.

Morieth, aki a paelithek között amolyan vezérféle szerepet töltött be, meglepő készségességgel bólintott rá a terepbejárásra vonatkozó kérésemre. Lelkesedését annak tudtam be, hogy minél kevesebb időt akar az Ischlichen társaságában tölteni. Amikor felajánlottam a terület gondosan megrajzolt térképeit, becsmérlő értetlenséggel állt a dolog előtt, hiszen a caerithek nem használtak térképeket, ahogyan számokat sem. A paelithek, ahogy kell, klánhűség szerint kisebb különítményekre oszlottak, és ellovagoltak különféle irányokba. A következő néhány napban lerombolt tanyákról és kiürült falvakról szóló jelentésekkel tértek vissza. Korábbi átutazásaimból tudtam, hogy ez a vidék sokat szenvedett Oberharth herceg eleste után. Mostanra úgy tűnt, az egész táj kietlen ugarrá változott.

Mivel a hadsereg kipihente magát, és a caerith szövetségeseink is visszatértek, nyugati irányú menetet rendeltem el a partra, ahol Shilva hajóinak flottillája várt ránk az ellátmánnyal, amire már nagy szükségünk volt. Egyheti menetelés után egy hosszú tengerpartra jutottunk, ahol a hajók a fövenytől egy mérföldre hintáztak a hullámokon. Leginkább széles derekú kereskedőhajók, egyetlen karcsú kivétellel.

– Rosszabbul nézel ki, mint legutóbb – köszöntött Toria, amikor kiszállt a Tengeri Varjú dereglyéjéből, és felém gázolt a vízben, miközben a legénysége nekilátott kirakodni a hordókat. Megtorpant, és egyszerre gúnyosan és aggodalommal hunyorított felém. – Alszol te egyáltalán?

– Amennyit csak lehet – mondtam. Nem tettem hozzá, hogy az alvás túl röpke menedék a rettegő várakozással teli, ébren töltött órák elől. Csak kevés kóborló szellemet láttam azóta, hogy átkeltünk a hegyeken, és azokat is leginkább csak röpke időre és homályosan. Ám egyszer-egyszer előkerült egy szilárdabb lélek, aki legtöbbször a kínzás nyomait viselte a holttestén. Ezek az Algathinetek győzelme után Dél-Alundiát elözönlő, lobogóhoz nem tartozó rablókatonák áldozatai voltak. Kínzóikat többnyire az egyszerű fosztogatás és kegyetlenkedés vágya hajtotta, de néhányan azt állították, rémtetteiket a Felkent Hölgy szavaiban lakozó isteni üzenetek ihlették. Visszatekintve már látom, hogy közelgő mozzanatokra figyelmeztettek, és sokkal jobban oda kellett volna figyelnem rájuk.

Toria ajkán mosoly jelent meg, amelyet furának találtam, ugyanis egyértelműen látszott, hogy kényszeredett.

– Nos, hoztam neked egy új hírt, amitől szintén nem fogsz aludni: apa lettél, írnok Alwyn!

Tudtam, hogy közeleg ez a pillanat, de amikor a saját fülemmel hallottam, egész testemben megdermedtem, és tátott szájjal, pislogás nélkül meredtem Toria fintorgó arcára.

– Mikor? – nyögtem ki végül, és a szavak rekedt mormolással jöttek a torkomból. – Hol?

– Hét napja, Athiltorban. A Nagybecsű Királynő a szent várost kinevezte székesfővárosának, és egy egész sereg kőművessel falat húzatott köré. – Toria elhallgatott, és nézte, ahogyan tátott szájú, meglepett arckifejezésem valami gyászosabba fordul. – Fiú – fűzte hozzá, amire számítottam, de arra nem, amit ezután mondott: – Stevannak nevezte el, állítólag Stevanos Mártír tiszteletére. A hivatalos címe Stevan Courlain Isteni Herceg. – Toria recsegve kacagott, amit kegyetlenségnek gondolhattam volna, ha nincs a tekintetében együttérzés. – Gratulálok!

Isteni Herceg. A szavak a fejemben visszhangoztak, miközben a jövendőbeli fiamról szóló látomás lejátszódott a lelki szemem előtt. Bárcsak anyám is itt lehetne, hogy lássa mindezt…

– Köszönöm – húztam ki magam. Most nem lehetett merengésbe és kétségbeesésbe süppedni. – Van még valami híred számomra?

– Nagy zavargás támadt a Shavine-lápon. Úgy hírlik, a köznép nem szívesen lapátolja a javait és ingóságait adó gyanánt a királynő kincstárába, attól függetlenül, amit a hercegnéjük parancsol. A parasztok körbevettek és lemészároltak pár szövetségi katonát és adószedőt Farinsahltól néhány mérföldre keletre. A történet szerint pikára tűzték a fejüket, és kiszúrták őket a Király útjára.

– Evadine-nek lépnie kell erre – tűnődtem némi elégedettséggel. Minél több katonát vezényel a Shavine-ba rendcsinálásra, annál kevesebbel kell szembenéznie a Korona Seregének az észak felé vezető úton.

– Már megtette – felelte Toria. – Állítólag királyi parancsot küldött a hercegnének, hogy jelenjen meg a királynő előtt Athiltorban, és adjon magyarázatot a felháborító eseményre.

– Lorine sohasem lenne olyan bolond, hogy elmenjen. – Ez is elégedettséggel töltött el, de egyben aggodalommal is. Örültem, hogy Evadine mással tereli el a figyelmét, de nem tetszett, hogy Lorine-nek egyedül kell szembenéznie vele.

– Milyen gyorsan tudsz eljuttatni egy üzenetet a hercegnének? – firtattam.

– Nyolc-tíz nap alatt – válaszolta Toria némi töprengést követően. – Ha a tenger kegyes hozzánk.

– Jó. Nem írom le, nehogy áruló kezekbe kerüljön. Mondd meg neki, hogy az Ambris-várban készüljön ostromra, halmozzon készleteket, amennyit csak lehetséges, és küldje a köznépet az erdőbe, hogy ott találjanak menedéket. Minden hűbérese tegyen ugyanígy. És add át neki, hogy elkóborolt farkaskölyke hazatér.

Harmincnegyedik fejezet

Mint kiderült, Dél-Alundia olyan kihalt lett, hogy két teljes hétig meneteltünk a part vonalán, mire összeszedtük az első osztag újoncot. A visszatérő paelith felderítők arra panaszkodtak, hogy nyilakkal támadtak rájuk a tucatnyi mérföldre nyugatra emelkedő, meredek és szőlővel benőtt lejtőkön, de a támadók szerencsére rosszul céloztak. Roulgarth azonnal útra kelt Merick táraságában két paelah hátán, akik hajnalra megjelentek a sátraik előtt. Néhány nap múlva visszajöttek hatvan alundiai lázadó élén, akik földművesekből és a hercegi közkatonaság tagjaiból álltak. Rongyos külsejükből ítélve Farinsahl eleste óta rejtőzködhettek a hegyekben. Nem meglepő módon gyanakvással tekintettek a váratlanul megjelent, Algathinet-parancsnokság alatt álló hadseregre. Ha nem lett volna a nyilvánvaló, csaknem vallásos tisztelet, amelyet Roulgarth irányában tanúsítottak, kevesen vagy egy sem csatlakozott volna a hadjáratunkhoz.

– Más bandák is vannak északra és keletre innen, uram – mesélte a lázadók vezére Roulgarthnak aznap éjjel. Az alundiai hercegi csapatok valamikori őrmesterének hegei túl frissek voltak ahhoz, hogy az Algathinetek elleni háborúban szerezhette volna őket. Amikor Roulgarth bemutatott neki, a felém lőtt ellenséges pillantásból arra következtettem, hogy ott lehetett Walvernnél. – Mindegyik húszfős vagy annál is népesebb. Melléd állnak, efelől nincs kétségem. De látniuk kell téged, a saját fülükkel kell hallaniuk a hangodat.

– Fogják is – biztosította róla Roulgarth, és vállon veregette a fickót. – Vannak lovaitok? – kérdeztem. – Vagy tudod-e, hol tudunk szerezni?

Az őrmester keményen összeszorította az ajkát, és csupán akkor volt hajlandó megszólalni, amikor Roulgarth egy bólintással jelzett neki.

– A legtöbb már hónapokkal ezelőtt a kondérba került. A többit összeszedték a boszorkánykirálynő fattyú katonái, és elvitték északra, abba a határ menti halálverembe.

– Halálverembe? A Hölgy-fokra gondolsz?

– Így nevezik a hozzád hasonló alávaló gyilkosok. Nem titok, mi megy ott. A katonák által összeszedett embereket a bányába viszik. Ha egyszer bemennek azon a kapun, többé nem jönnek ki. Már mérföldekről érezni lehet a halál bűzét.

Az őrmester nem hazudott, amennyire meg tudtam állapítani, mégis kétségeim támadtak. Evadine kényszerképzeteiben kegyetlenné vált, de továbbra is ellenálltam a gondolatnak, hogy tömeggyilkosságra vetemedne. A Csapás – jutott eszembe. – A Második Csapás napjait éljük.

– A boszorkánykirálynő verme a fő célpontunk – nyugtatta meg a fickót Roulgarth egy újabb lapogatás kíséretében. – Most menjetek, és pihenjetek. Holnap elvezethettek a testvéreitekhez a hegyekbe.

– Nincs ott – mondtam Roulgarthnak, amikor az őrmester a bütykeit a homlokához nyomva tisztelgett, és elcsattogott. – Legmegbízhatóbb értesüléseim szerint Athiltorban tartózkodik.

– Én pedig azt az értesülést kaptam, hogy a népemet tömegével mészárolják le ebben a veremben.

– A Hölgy-fok jól fel van szerelve egy esetleges támadásra. Nagy árat kell fizetni érte, ha be akarjuk venni.

Roulgarth hajthatatlan volt.

– Mindenesetre én és a caerithjeim, valamint azok az alundiaiak, akik hajlandók velem jönni, oda tartunk. Te mehetsz, ahová szeretnél, írnok.

– A te caerithjeid?

Roulgarth arcizmai elfojtott haragtól rángatóztak, hátat fordított nekem, és indulni készült.

– Persze hogy a Korona Serege veled tart – mondtam neki, mire megtorpant. Az ingerült kifejezés eltűnt a homlokáról, de rögvest visszatért, amikor hozzátettem: – Valószínűleg az lesz az egyetlen hely ebben a kifosztott országban, ahol találhatunk néhány kibaszott lovat. A szag már azelőtt elárulta az igazságot, hogy egyáltalán megláthattuk volna a falakat: a rothadás és az olajtűz egymással keveredő bűze fogadott bennünket. Sötét, vékony füstoszlopok táncoltak a déli hegyeken végigfutó falak fölött. Mögöttük rejtőzött a vár, amelynek védelmében egyszer a véremet ontottam. A halál bűze sok katonának ismerős volt ebben a seregben, és itt éreztük először. A paelithek előreügettek, hogy felmérjék a védelmi vonalat, és szürkületkor azzal a hírrel tértek vissza, hogy gyér a védőállomány.

– Talán csak csel – figyelmeztetett Wilhum, amikor Roulgarth azonnali támadást javasolt. – Talán azt remélik, hogy elhamarkodott lépésre csábíthatnak minket. Éppen olyasmi ez, amivel a mélyen tisztelt tábornagyunk állt volna elő, amikor mi védtük a várat. – Gúnyos vigyor kíséretében intett felém a fejével, amely hamar bánatos, tűnődő szemöldökráncolássá változott. – Olyan, mintha már időtlen időkkel ezelőtt lett volna.

A hadjárathoz Leannor a szokványos fényűző sátra helyett szerényebb szállást választott: két normál méretű sátrat varratott össze. Kényelmetlen tanácstermet eredményezett, ahogy a sereg kapitányai körbeállták a Hölgy-fokról rajzolt vázlatomat.

– Egy ilyen hosszú fal esetén többezernyi katonára lenne szükség, hogy sikeresen visszaverjenek egy eltökélt támadást – húzta végig az ujját Roulgarth a külső védvonalon. – Az embereim azt jelentik, hogy a helyőrség legtöbb katonája már hetekkel ezelőtt északra menekült, és azok, akik itt maradtak, alig merészkednek ki őrjáratra. Úgy sejtem, néhány száznál nem több ember lehet. Akárhogy is – húzódott hátrább, miközben szigorú pillantást vetett először rám, majd Leannorra –, míg alundiaiak szenvednek abban a veremben, nem fogok ölbe tett kézzel ülni.

– Én nem is támogatom a késlekedést, uram – biztosította róla Leannor. – Hiszen a fiam alattvalóiról beszélünk, akiket ennek a seregnek kell megvédenie. Írnok uram, légy olyan jó, és tedd meg a szükséges előkészületeket, aztán támadj, amint lehetséges!

Kétlem, hogy a jelenlévők között lett volna egyetlen olyan személy, aki nem értette, milyen faramuci dolog, hogy egy Algathinet azért vezényli csatába a seregét, hogy megmentse azt a népet, amely ellen a családja még nem is olyan régen háborúzott. Roulgarthnak igaza volt: minő képtelenség is a háború!

A megnövekedett haderőnknek köszönhetően több irányból induló támadást rendeltem el a falak ellen. Három részre osztottam a Korona Seregét, és parancsnokságom alá vettem a legkisebbet, amelybe a legtöbb veteránnal szolgáló kompániák tartoztak. Továbbá meggyőztem Roulgarthot, hogy adjon kölcsön néhány tucatnyi veilisch íjászt a támadásunkhoz. A második és némileg erősebb hadtestet Desmena Lehville felügyeletére bíztam, míg a legnagyobb Wilhum parancsnoksága alá került. Arra utasítottam, hogy vezesse őket a fal legkönnyebben megmászható szakaszára, ahol a hegyek szélesen elnyúló peremet képeztek. Míg ezek az ostromlétrák erdejével felszerelt kompániák a legtöbb védőt magukhoz vonzották, a magam és Desmena különítményei felkapaszkodtak a nyugatra fekvő, nehezebb ösvényeken. Amikor a Korona Serege támadása már megindult, Roulgarth a caeritheket és egyre duzzadó alundiai csapatát széles ívben keletnek vitte, hogy egy nagy faltörő kossal menjenek a kapu ellen. Végül aztán a támadásuk sohasem valósult meg, mert, mint kiderült, a Hölgy-fokot még annál is gyengébb helyőrség védte, mint gondoltuk.

A Korona Serege mindhárom különítménye sikeresen feljutott a falakra, és rövid nyílzápor és egyéb lövedékek ellenében megvetették a lábukat a mellvéden. A párták közti rések közé érve mindössze tucatnyi szövetségi katonával találtam szemközt magam. Egyik sem volt különösképpen jól felfegyverezve, és inkább a kisiparosokra jellemző keményített bőrpáncélt, semmint láncinget vagy lapvértet viseltek. A veilischek lapos íjainak halálosan pontos sortüze elkergette őket a falról, míg páran holtan és sebesülten feküdtek, tollas szárakkal a mellkasukban és a nyakukban. Mégsem rettentek el, és engem látva dacosan üvöltötték ismerős, de balul hangzó dicshimnuszukat: „A Hölgyért élünk! A Hölgyért harcolunk! A Hölgyért halunk!”

Egy ilyen fanatikus egyik kezében kovácspöröllyel, a másikban fokossal rontott nekem. Az ordító arcáról leolvasható gyűlölet hevéből ítélve felismerhette a legfőbb árulót. Izmos és gyors volt, és néhány lépéssel előttem termett, de állati bömbölésének vége szakadt, amikor a kardom álltól homlokig kettéhasította az arcát. Félrerúgtam, és lekaszaboltam egy másik, sokkal kevésbé ijesztő figurát a háta mögött, egy cérnavékony embert, aki inkább lelkesedéssel, semmint szakértelemmel forgatta kampós bárdját. Juhlina és a felderítőosztag többi tagja felmászott mellém, és a rá következő küzdelemnek rövid úton vége lett, habár az ellenségünk nem sok hajlandóságot mutatott arra, hogy megadja magát. Ám amit ezután fedeztünk fel a Hölgy-fokon, az véget nem érő, keserű sajnálkozást ébresztett a szívemben: kár, hogy nem részesítettük őket lassú kínhalálban.

– A Mártírok seggére, ez a bűz! – hörögte Tiler, ahogy végigtekintett a füstfátyolba burkolódzó völgyön. A füst körülbelül tucatnyi hatalmas máglyától származott, amelyeket laza körben állítottak fel az egykor még romos Walvern-vár körül. Az erődítmény kétszer akkorára duzzadt, mint amikor legutoljára itt jártam. A falakat kijavították és külső védművekkel erősítették meg. A központi halom tetején emelkedő torony nagyjából ugyanolyan maradt, még egy ragyogón izzó jelzőfény is égett rajta, mint az ostrom napjaiban.

– Segítséget hívtak – jegyezte meg Juhlina a fény felé intve. – A királynő nem válaszolt.

– Húzzátok fel a létrákat, és haladjunk – mondtam, a füstön át várat nézve. Nem tudtam megállapítani, vannak-e védők a mellvédeken, de ostobaság lett volna azt hinni, hogy ezen a napon már nem kell többet viaskodnunk. A szag még töményebb lett, amikor leereszkedtünk a lejtőkön, és sokan sálat kötöttünk az arcunk elé, hogy valamelyest tompítsuk a bűzt. Csak akkor lett nyilvánvaló, honnan jön a szag, amikor az első máglyához közeledve megláttam a kislányt.

Tizenhárom éves lehetett, egyszerű gyapjúruhában, szalagokkal a hajában, ahogyan az szokás volt Észak-Alundiában. Már akkor tudtam, micsoda, amikor a máglya füstje átszűrődött rajta ahelyett, hogy megkerülte volna. De ha nem így esik, az arcán ülő teljes tanácstalanság akkor is ékesen mesélt volna arról, mi történt itt.

– Nem találom az édesanyámat – szólt. – Azt hiszem, az ott talán ő. – Valamire rábökött a máglya alján. – Vagy talán az. – Az ujja kicsivel odébb mozdult. – De nem tudom pontosan. Segítesz megtalálni?

– Kapitány? – szólt oda Tiler, amikor megtorpantam.

– Egy pillanat – feleltem neki, és odamentem a kislányhoz. Követve kinyújtott karja vonalát egy koponyát vettem észre a tűz parázsló zsarátnoka közepette. Helyenként még üszkös hús tapadt rá, de már felismerhetetlen volt. A többi maradvány úgyszintén, amelyek körülvették a megfeketedett csontok összevisszaságában. A föld a máglya körül olajosán fénylett a kicsorgó zsírtól, az orrfacsaró bűztől öklendezni kezdtem.

– Ő az? – kérdezte a gyapjúruhás lány, és reménykedve nézett fel rám.

– Igen – feleltem neki, és a feltoluló epét visszanyelve mosolyt erőltettem az arcomra. – Rád vár. Menj oda hozzá.

Ünnepélyesen bólintott, és arcvonásait olyan komoly kifejezésbe rendezte, amin egyszer régen még kacagtam volna. Előrelépett, és felemelte a karját, mintha meg akarna ölelni valakit. A kavargó, szürke füstben elveszítettem a nyomát. Hogy követte-e az anyját a helyre, amely a lelkűkre várt, sohasem derült ki.

– Hányán lehetnek? – tűnődött Tiler, és hangját eltompította az orrát és száját takaró kendő.

– Két-háromszázan – mondta Juhlina, és a többi máglya felé vetette a pillantását. – És ez csak egy a sok közül.

– Foglyokat akarok – mondtam, és elfordultam a hamuszínű koponyahalomtól, aztán céltudatosan elindultam a vár felé. Először azt hittem, hogy csalódni fogok, mert a Walvern-vár ellen intézett rohamunk után csak további hullákat találtunk. Tele volt velük a várudvar, ahová egy nyitott és őrizetlen kapun át jutottunk be. További halottakra bukkantunk a raktárakban és a csigalépcsőkön, amikor alapos kutatást rendeltem el. A legtöbben a kisiparosok bőrgúnyáját viselték, mint a védők a külső falakon, de hevertek köztük Esdeklő-köntösbe öltözött férfiak és nők is. Hamar leszűrtem a következtetést, hogy ezek gyáva fanatikusok, akik inkább önkezükkel vetettek véget az életüknek, mintsem hogy a csatában sokkal véresebb halál legyen a jussuk. Néhányan láthatólag mérget ittak, mások felnyitották az ereiket vagy elvágták a saját torkukat. A méregivók közül páran még nem adták meg magukat a halál ölelésének, az egyik fiatal Esdeklő undorral pislogott rám, amikor leguggoltam mellé.

– Mit műveltetek itt? – förmedtem rá.

Lassan pislogott, lomha szemhéja alatt a szeme gyűlölettől izzott.

– A Hölgyért… élünk… áruló… – mormolta, és az arca eltorzult, ahogy megpróbált kiköpni rám, de a halál elragadta, mielőtt a köpetnek sikerült volna elhagyni az ajkát. Úgy ítéltem, biztosan elégedett lélekkel távozott, mert a várban nem találkoztam az árnyával, sem a Nagybecsű Királynő többi szolgájáéval, akik itt pusztultak el. Kénytelen voltam lassan rájönni, hogy a halál szörnyen igazságtalan abban, hogy kit hagy hátra megkínzott jelenésként.

Egyetlen foglyunkra Tiler talált rá. Egy másik felderítővel együtt lerángatták a torony lépcsőjén a fickót, és a lábam elé vetették.

– Úgy látszik, el akarta vágni a csuklóját – jelentette Tiler, és keményen hátba rúgta a férfit. – Nem vágtál elég mélyre, mi? Te semmirekellő szarzsák!

Tilert sokszor láttam már dühösnek, de a haragja most egészen más szintre hevült. Reszketett a dühtől, és az arca eltorzult, mintha sírni készülne.

– Olyasmiket tettek itt, kapitány… – mondta nekem rekedten, és rémült pillantást vetett a válla fölött a toronyra. – Cellákban tartották az embereket… – Elfúlt a hangja, és kellett egy pillanat, hogy összeszedje magát. Száraz torokkal fejezte be: – Gyerekeket is…

Az előttem térdeplő férfira fordítottam a figyelmemet, egy széles vállú alakra, aki jelenleg összetöpörödött nyomorúságában. Az alkarját borító, száradt vér tanúskodott elbaltázott öngyilkosságáról, és kétrét görnyedve, halkan zokogott.

– Nézz rám! – utasítottam. A fogoly reszketve felsóhajtott, és engedelmeskedett. Megmutatta nekünk sovány, beesett arcát, amely az őrület peremén állók vonásait viselte. Annyira megváltozott a kinézete, hogy beletelt egy pillanatba, míg ebben a szánalmas nyomorultban felismertem a korábbi katonát és kőművest, aki a Walvern-váron folyó átalakítási munkálatokat felügyelte.

– Estrik várhadnagy – szólítottam a nevén. – Mit műveltetek itt?

Estrik üres pillantással nézett rám, és arca egyszerre volt tanácstalan és bánatos, miközben a könnyek végigfolytak rajta.

– Amit a Nagybecsű Királynő megparancsolt, uram – felelte suttogva.

Leguggoltam elé, és sokatmondón a képébe bámultam.

– Megparancsolta, hogy ártatlanokat kínozzatok és gyilkoljatok?

– Ártatlanokat? – rázta a fejét. – Nem, uram. Ezek a Maieszitek ivadékai. Egytől egyig. Ő látta bennük a gonoszságot. Ki kell űzni, mondta. Rám bízta a feladatot. Szent kötelességem volt…

A szemem sarkából láttam, ahogy Juhlina ökle elmosódva villan, és belecsapódik Estrik képébe. Vér és törött fogak fröcsköltek szét, ahogy a férfi megtántorodott a csapástól.

– Szent kötelesség! – dühöngött Juhlina, és további csapásokat mért a férfira. – Te rohadék!

Tilernek és nekem csak jelentős erőfeszítések árán sikerült lerángatni őt Estrikről, de addigra már eltörte a fickó állkapcsát. Több választ nem kaphattunk tőle, nem mintha azt reméltem volna, hogy bármi köze is van az értelemnek ahhoz, amiket mond. Azt azonban árulkodó jelnek vettem, hogy a várnagy nem volt képes megölni magát.

– Te tudtad – mondtam neki, mielőtt a felderítőim elvonszolták tőlem, hogy máshol várja meg a régenshercegnő ítéletét. Tiler arra szavazott, hogy ott és akkor lógassuk fel a várfalra, de kijelentettem, hogy jobb, ha Leannor ítélkezik felette. Még a háború mélységes bugyraiban is kell, hogy legyen valami törvény.

A kötelékeiben összerogyó Estrik nem felelt, ezért megfogtam a haját és felrántottam a fejét, aztán mélyen a szemébe néztem.

– Te tudtad, hogy őrült. Tudtad, hogy amit itt műveltek, az nem helyes. Mégis csináltad.

Valamit motyogott ekkor, törött állkapcsát hiábavaló próbálkozással csikorgatta. Mint sokan azok közül, akik az erdei bujkálás idején jöttek el, hogy csatlakozzanak Evadine-hez, Estrik is olyasvalakit keresett, aki méltó a hitére. Az alundiai háború és Evadine királynővé koronázása bizonyára megerősítette a hitében, míg engem kiábrándított. Ha nem így történik, egy napon talán valami hasonló vár parancsnoki posztján találtam volna magam. Bár úgy véltem, nekem lett volna elég lelkierőm elmetszeni a csuklómat, amikor elérkezik az igazságtétel ideje.

♦

Úgy esett, hogy nem Estrik volt az egyetlen túlélő a hölgy-foki helyőrségből, ugyanis Desmena is elfogott néhányat a roham során, és Roulgarth toalischai összetereltek még féltucatnyit. Mielőtt ítéletet hirdetett volna a foglyok felett, Leannor ragaszkodott hozzá, hogy körbevezessék a várban, a toronytömlöcben talált visszataszító maradványoktól a még mindig lángoló máglyákig. Az égett holttestek mellett felfedeztünk még számos sekély tömegsírt a keleti fal mellett. Leannor kérésére Ayin becslést készített a halottak számáról, és egy nyolcezerhez közeli számot kapott. A legtöbben alundiaiak voltak, de nem mind. Néhányan alberisi vagy egyéb hercegségekben megszokott paraszti gúnyát viseltek. Úgy tűnt, Evadine elhatározta, a Hölgy-fokban fogja megkínoztatni és kivégezni az összes ellenségét.

A régenshercegnő ítélete kiszámítható volt, de a kivégzési mód ötlettelensége meglepett.

– Csak akasszátok fel őket – intett kezével szánalmas foglyaink felé. – És a testek kerüljenek a földbe. Elegem van a szagból.

A hangszíne és a tartása szemben állt a szavai érzéketlenségével. Hangjában elfojtott zokogás lapult, és uralkodói testtartása nem tudta leplezni a keze remegését. A testek eltemetése két napba telt a Korona Seregének. A kompániákat műszakok szerint dolgoztattam, gondoskodva arról, hogy mindenki lássa az ellenségünk gonoszságát, de azért is, hogy a borzalmas munka eloszlása egyenletes legyen. Magamat sem kíméltem, gyalázatos vermükből egy sor rendezett árok felé vonszolva a hullákat, ahol egymás mellé kerültek. Nyilvánvalóvá lett, hogy a többségüket megfojtották, a zsinór nyoma még mindig ott éktelenkedett a nyakukon. Habár sokukon felforrósított vasak és szöges korbács nyomai is látszottak. A máglyákból származó hullák mindörökre névtelenek maradtak, de a veremben találtak közül felismertek néhányat a munkára fogott alundiaiak, ami újra meg újra gyászos zokogás kórusához és jajveszékeléshez vezetett. Leannor elrendelte, hogy Ayin készítsen jegyzéket az azonosított halottakról.

Amikor az utolsó testet is nyugovóra helyeztük és az árkokat visszatemettük, a régenshercegnő a Walvern-vár falairól szólott a Korona Serege összegyűlt katonáihoz. Az alundiaiak és jó néhány caerith is odagyűlt, hogy meghallgassa. Leannor azzal kezdte, hogy felolvasta Ayin listáját a felismert áldozatokról, és tiszteletteljes csend telepedett a tömegre, miközben a régenshercegnő folytatta:

– Nem állítom, hogy olyan a hangom, mint egy Mártíré. – Őszinte kijelentés volt, hiszen kiabálnia kellett, hogy a szavai minden jelenlévő fülébe eljussanak. Annak ellenére, hogy nem bírt Evadine szónoki képességeivel, aki egyszerre beszélt könnyedén és lebilincselően, a régenshercegnő aznap esti beszédét annak rendje és módja szerint megéljenezte a tömeg. – A saját hibánkból tanultuk meg, hogy vészt hozunk a saját fejünkre, ha eltűrjük, hogy valaki hamisan istennek hirdesse magát. Itt, az iszonyat várában most láthattuk, hová vezet mindez. Íme a tűrésünk és tunyaságunk ostoba gyümölcse. Igen, szándékosan mondtam, hogy tűrésünk, mert nem fogok úgy tenni, mintha én nem volnék bűnös benne. Már évekkel ezelőtt tudtam, hogy azzal tenném a legnagyobb szolgálatot ennek az országnak, ha megöletném Evadine Courlaint. Mégsem tettem. Ez az én bűnöm. Ebben áll a bolondságom. Most megvallom nektek mindezt, mert ha meg akarjuk nyerni ezt a háborút, igazságnak és bizalomnak kell lennie közöttünk. Nem fogok dicsőségről szólni. Nem kérem, hogy a hitetekhez vagy az uraitokhoz forduljatok útmutatásért, mert most már egyik sem szükséges. Itt, ezen a helyen pontosan láthatjátok, miért harcoltok. A Hamis Királynő a Második Csapásról beszél, pedig éppen hogy ő szabadítja a világra azt. Ő a mi csapásunk, egy métely mindenen, ami él. Ennek megfelelően Arthin király nevében ezennel kimondom Evadine Courlain halálos ítéletét és mindenki másét, aki őt követi. Igazságot teszünk, ha addig élünk is!

Evadine felemelt ököllel vagy levegőbe lendített karddal cifrázta volna a bejelentést. Leannor mindössze dühös hangot ütött meg, mint a beszéde során végig, de ennyi elég is volt. Mély, ijesztő morajlás söpört végig a tömegen, aztán kitartó, ismétlődő kántálássá erősödött.

– Igazság vagy halál! Igazság vagy halál! Igazság vagy halál!

Meglepetésemre még az alundiaiak is rákezdték. Először csak kevesen. De hamarosan már a rongyos, nehéz sorsú csoport minden tagja – azok, akik nem is olyan régen még örvendeztek volna ennek a nőnek a halálán – erővel eltelve kiáltotta:

– IGAZSÁG VAGY HALÁL! IGAZSÁG VAGY HALÁL!

A százegynéhány jelen lévő caerith nem érezte úgy, hogy követniük kell a többi katonát, és arcukon ugyanaz a zord értetlenség ült, amióta csak megérkeztek a borzalmak völgyébe. Amikor a kántálás elkezdődött, elszivárogtak, csak egy tagbaszakadt alak maradt, aki mozdulatlanul állt a megtöltött sírokat szemlélve. Amikor Leannor lejött a falról, és a kiáltozás lassan abbamaradt, a Korona Seregét a táborba menesztettem, és meghagytam a parancsnokaiknak, hogy a részegség általános érvényű tiltását erre az éjszakára felfüggesztem. Egy ilyen megpróbáltatást követően megérdemeltek valami menekülést az iszonyat elől. Az elkerülhetetlen verekedések és általános kavarodás csekély ár volt azért, hogy rémálmok nélkül kipihenhetik magukat.

Amikor a kompániák szétszéledtek, odamentem a virrasztó Eithlisch-hez. Szótlan pislantással köszöntött, én pedig álltam mellette, és egy ideig csak néztem az átforgatott földet. A kőtoll ismét csak meglepett azzal, hogy nem varázsolt elém kísérteteket ezen az éjszakán, amitől bűnös megkönnyebbülés lett úrrá rajtam. Ha minden egyes itt elpusztult megkínzott lélek köztünk kószált volna, megtébolyultan köszöntőm a hajnalt.

Az Eithlisch törte meg a csendet halk kérdésével:

– Így volt akkor is? Az Ealthsamái, megannyi évvel ezelőtt.

– Úgy sejtem – mondtam. – Az alapján, amennyit én láttam belőle. Megrándult az arca, és a szeme belesötétült az emlékezésbe.

– Elmondta nekem, hogy ez az időszak újra vissza fog jönni – szólt, és nem kellett megkérdeznem, kiről beszél. – Amikor annyi évvel ezelőtt elbúcsúztunk. Nem hittem neki. Pedig már akkor is öreg voltam. Most rá kell jönnöm, hogy durcás gyermekként viselkedtem, akit feldühített egyetlen barátja távozása. Sok ostobaságot mondtam neki. Megvádoltam azzal, hogy istennek akar tűnni a határainkon túl élő vadak szemében. Csak egyetlenegyszer láttam könnycseppet hullani a szeméből. Csak akkor. Mégsem dorgált meg, pedig megérdemeltem volna. Csókot nyomott a homlokomra, és így szólt: „Amikor eljön, testvér, akkor eljön, és egyikünk sem menekül a legrosszabb bűnök elől.” Ám a haragom nem csitult, és csak kiáltoztam utána tovább, ahogyan elbaktatott az éjszakába, hogy sohase térjen vissza caerith földre. „Nem fogom magam bűnökkel beszennyezni a te mételyező képzelgéseid miatt!” – kiáltottam utána.

Az Eithlisch szünetet tartott, és üresen kongó kacaj szakadt ki a torkából.

– Mégis beszennyeztem magam, írnok Alwyn.

– A paelithek – értettem meg. – Corieth. Megölted.

Az Eithlisch még mélyebbre horgásztattá a fejét, és széles válla valami láthatatlan súly alatt görnyedt.

– Nem öltem meg, de ez korántsem ment fel. Egy paelah hátán lovagolva felkerestem az összes paelith klánt, hogy személyesen a számból hallják az igazságot, és később ne tagadhassák azt. A klánok elöljáróit megosztották a hírek, keserves küzdelem kezdődött. Néhányan meghallották szavaimban az igazságot, és készek voltak harcosaikat északra küldeni, mások teljesen Corieth befolyása alatt álltak. Az árok csak szélesedett, mígnem megértettem, hogy ha nem oldódik meg, háború lesz a pusztákon. Caerith fogja caerith vérét ontani.

Az Eithlisch letérdelt, és egyik kezét a sírt takaró laza földre tette.

– A ti fajtátok olyan folytonossággal öli egymást, hogy szokásnak, szinte szertartásnak látszik. De a caerithek között egyszer sem történt meg az Ealthsar óta. Ilyesmit nem lehetne elviselni. – Felvett egy maroknyi földet, és hagyta, hogy a talajszemcsék kifussanak az ujjai közül. – Összehívtam a klánok nagygyűlését, látszólag azért, hogy mindenki hallhassa Corieth és az Eithlisch szavát. Ám én más céllal szerveztem meg a tanácskozást, mert tudtam, hogy amíg Corieth szavai annyi elmét rabul ejtenek, a paelithek sohasem fognak kilovagolni és harcolni. Ezért előhívtam az egyetlen képességet, amely megmaradt nekem: magukat a paelah-kat hívtam. Figyelmeztettem az összegyűlt harcosokat, hogy a paelah-knak kellene megítélni Corieth szavainak érdemeit. És ők meg is ítélték.

– Olyan bizonyos volt a saját bölcsességében, széttárt karral állt ott, és azt remélte, hogy a nagy ménes aláveti magát az akaratának. De a paelah-k sohasem alázkodnak meg ember előtt. Mire az utolsó is átvágtázott a holttestén, már csak rongyok és csontok maradtak belőle. Azután egy paelith sem mert a háború ellenében szólni, ugyanis a paelah-k döntésével nem szabad dacolni.

Az Eithlisch kinyitotta a markát, és hagyta, hogy a maradék föld visszafolyjon a sírra.

– Jól tudtam, írnok Alwyn. Tudtam, mit jelent majd apaelah-k ítélete. Coriethnek igaza volt, legalábbis ebben, ha másban nem is. Az Ishlichen-nel szövetkezve beszennyeztük magunkat.

Harmincötödik fejezet

Még öt napot vesztegeltünk a Hölgy-fokon, mert elkerülhetetlen volt, hogy megpihenjünk az egész Alundián át tartó fáradságos menetelés után. Roulgarthnak is esélye nyílott így arra, hogy még több újoncot toborozzon a környező vidékről. A Walvern-várban istálló is volt, tele jól táplált és gondozott lovakkal, amelyeket sebesen befogtunk egy újonnan kialakított, a saját felderítőimet és Wilhum lovasait tömörítő kompániába. A tehetetlenséget nem tűrő paelithek. már a Crowhawl folyó déli partján kalandoztak. Hogy gyors értesüléseket szerezzek, Wilhumékat útnak indítottam keletre azzal a paranccsal, hogy derítsék fel az Alberisbe vezető egyetlen gázló környékét. Juhlina két nap múlva egyedül tért vissza, és a kimerültségtől csaknem leesett a paelah-ja hátáról. Jelentésének lényegét tisztán leolvashattam zord, nyúzott arcáról.

– Hányán vannak? – kérdeztem.

– Csak az előőrsöt láttuk – mondta nyögve, ahogy leszállt a nyeregből. – Három teljes századnyi lovag jön kelet felől.

– Kelet felől? – Azt reméltem, Evadine a Shavine-lápnál tevékenykedik, de mindig is volt némi esélye, hogy félbehagyja bosszúhadjáratát, hogy itt csapjon össze velünk. A gyorsasága meglepett, de a támadás iránya is. – Miért akarna keletről kerülni? – találgattam hangosan.

– A lobogók ismeretlenek voltak – szólt Juhlina. – De Wilhum ismerte őket. Úgy tűnik, Dulsian hercege háborúra fegyverezte fel a seregét.

♦

A sietős átszervezés után képes voltam a Korona Seregét egy napon belül keletnek indítani. Kíméletlen tempót diktáltam, és a napfény összes órájában úton tartottam őket. Megtiltottam, hogy éjszaka tábort verjenek, így tábortüzek körül aludtak csoportokban. A hajnal első pislákolására az őrmesterek és a kapitányok nekiláttak korántsem udvarias ébresztési rutinjuknak, és a menetoszlop folytatta zord útját, míg el nem értük a gázlót. Addigra a paelithek elkezdtek nagy számban visszaszállingózni, így előreküldhettem őket, hogy tartsák az északi partot, míg a sereg nagy része át nem kel. Amint Uthren kivitt a folyóból, meglepve tapasztaltam, hogy a dulsiai had sehol sem látható. Még a legértetlenebb parancsnok is tudhatta, hogy itt kínálkozik a legjobb alkalom a győzelemre. De a nap anélkül telt el, hogy a zászlóik felbukkantak volna a keletre fekvő alacsony hegyek tetején.

Amikor a nap már lebukni készült, a kapitányok összegyűltek egy magaslaton, amely alatt felsorakoztattam a sereget.

– Dulsian hercege mindenekelőtt a kapzsiságáról híres – jegyezte meg Roulgarth. – A kapzsi ember pedig gyakran gyáva is.

– Akkor minek jön haddal ellenünk? – firtattam.

– Alkudozni – felelte Leannor. A Walvern-vár legszebb lován ült, egy hosszú fehér sörényű, magas, szürke kancán, amely megnyerő külseje ellenére nem túl fejedelmi modorban fickándozott alatta. Leannor azonban, úgy tűnt, nem bánja, és a fejét folyamatosan dobáló állat nyakát simogatva tekintetét a keleti látóhatárra függesztette. – Lánykorom óta ismerem Lermin herceget, és soha semmilyen találkozóra nem jön el, ha a másik fél nem kedveskedik neki valami kecsegtető ajándékkal.

– Úgy hiszed tehát, hogy tárgyalni akar, fenség? – érdeklődött Ehlbert.

– Igen, hacsak a Hamis Királynőtől való félelme arra nem készteti, hogy életében most először megkockáztassa az ütközetet. – Leannor Ayinhoz fordult. – Hölgyem, légy olyan jó, és hozasd elő a nagyobbik kincsesládát, aztán ott verjük fel a sátrat, a lobogóval együtt. – Kezével a domb alatti sík terület felé intett. – Ott bevárjuk a herceg követét. Úgy hiszem, hamarosan megérkezik.

♦

Igazából már az ég is jócskán elsötétült, mire a herceg követe megérkezett. Kénytelen voltam a Korona Serege teljes harci készültségét lefújni. A katonák a századaikban maradtak, de tüzet gyújthattak, hogy megfőzzék a vacsorájukat. A két szárnyon a paelithek zavarodottan és idegesen kavarogtak. Már korábban megpróbáltam elmagyarázni a klán elöljáróinak a fegyverszüneti egyezkedés fogalmát, de nem tudták hová tenni a gondolatot, hogy valaki a csata előestéjén beszédbe elegyedjen az ellenséggel. Ennek ellenére megígérték, hogy nem indítanak támadást addig, amíg az Eithlisch jelt nem ad rá. A paelith harcosok masszív hordájának képe, ahogyan szemtől szemben összeütköznek a páncélos lovagok megerősített különítményével, számos megválaszolatlan kérdést vetett fel az elmémben. Nem igazán tudtam elképzelni az összecsapás eredményét, a magas hullahalmokat kivéve.

Kellemes meglepetésemre úgy alakult, hogy a dulsiai követ ismerősnek bizonyult. Nem úgy értve, hogy a legutóbbi találkozásunkkor különösebben élvezetesnek találtam volna Lord Therin Gasalle társaságát. Ráadásul olyan játszi könnyedséggel olvastam az arcán megjelenő érzelmekben, hogy reméltem, hamar kifürkészem a hercege szándékait.

– Milyen nagy öröm elevenen és perzseletlenül viszontlátni önt, uram! – köszöntöttem, amikor lefékezte a lovát a régenshercegnő sátra előtt. – Remélem, a menekülés Couravelből nem volt túlságosan kockázatos.

Lord Therin mindössze felhúzta fél szemöldökét a nemtetszése jeléül, ahogyan egy nemesember tekint egy zsellérre, majd meghajolt Leannor előtt.

– Hölgyem, köszöntőm önt őkegyelmessége, Dulsian hercege, Lord Lermin Aspard nevében…

– Fenség – szólt közbe Ayin, és a hangjában lakozó nyerseségtől Therin szava elakadt. A lány egyenes háttal, higgadtan állt Leannor balján, hermelinszegélyes köpenyében és ezüsttel hímzett, világoskék pamutruhájában. Manapság sokkal természetesebben festett a szép holmikban.

– Mi? – förmedt rá Therin a szemöldökét ráncolva. Ayin udvarhölgy látszatát keltette, de a közember hangján szólalt meg.

– A régenshercegnő helyes megszólítása „fenség” – tudatta vele Ayin. – Az enyém „hölgyem”. Légy oly kedves javítani a beszédeden, jó uram. És emeld fel a segged abból a nyeregből, aztán fejezd ki rendesen a hódolatodat, ha már úgyis belefogtál.

Therin Leannortól csak várakozással teli, üres pillantást kapott, ezért némi hasztalan szemöldökráncolást követően úgy döntött, hogy leszáll a lováról.

– Kegyelmes hercegnő – szólt erőltetett mosollyal, és ismét meghajolt –, nagy megtiszteltetés, hogy személyesen tolmácsolhatom Lermin herceg vacsorameghívását ma estére az asztalához. Lázas reménykedéssel bízik benne, hogy az egészséges, baráti társalgás eloszlatja a jelenlegi félreértéseket, amelyek szükségtelen viszályhoz vezetnének.

Leannor mindössze felhúzta a fél szemöldökét, majd megfelelő választ adott:

– Nem. Menj vissza, és mondd meg az uradnak, hogy egy órán belül húzza ide a kövér valagát. Ha túl gyáva ahhoz, hogy fegyverszünetben szembenézzen velem, megpróbálhatja összeszedni a bátorságát ahhoz, hogy ütközetben találkozzunk. És amennyiben újra az a szerencsétlenség érne engem, hogy személyesen kell találkoznunk, Lord Therin, alapos korbácsolásban részesülsz, ha tiszteletlenül viselkedsz az udvartartásom bármely tagjával. Most pedig takarodj!

♦

A régenshercegnő hívásának engedelmeskedő Lermin herceg előrelátóan magával hozta az egész hadseregét. Leszállt a sötétség, és a félhomályban megjelenő fáklyalángok szélesen elhúzódó, csillámló sort alkottak, mutatva a sereg méretét. Úgy véltem, a herceg megparancsolta, több fáklyát gyújtsanak, mint feltétlenül szükséges volna, hogy nagyobb haderő benyomását keltsék. Én viszont azt az utasítást adtam, hogy a Korona Serege tábortüzeinek a felét oltsák el, és hogy az Eithlisch vigye hátrább a paelitheket a domb mögé. Ha a ma esti eszmecsere csatába torkollna, legjobb volna nem mutatni az ellenségnek a haderőnk valódi méretét.

Lermin herceg sokkal testesebb és szívósabb fickónak nézett ki, mint amire rossz híréből következtetni lehetett. Lenyűgöző, fehér csatalovon ült, és egy teljes páncélososztag vette körbe. Amikor lefékezett, nagydarab szakállas férfit figyeltem meg hosszú köpönyegben, amelynek szegélyét valami messzi országból származó egzotikus állat sárga pöttyös prémjével készítették. Nem ez volt nyilvánvaló gazdagságának egyetlen jele. Amikor leszállt a lóról, a fáklyafény megcsillant a nyakában hordott vaskos aranyláncon, széles törzsét pedig ezüstszállal és drágakövekkel díszített, sötét bőrtunikába bújtatta.

– Te vagy tehát az írnok? – kérdezte nyers hangon és kurtán, és nem bajlódott vele, hogy viszonozza a meghajlásomat.

– Írnok Alwyn, uram – mondtam, aztán félreálltam, és Leannor sátrának nyitott bejárata felé intettem, – A régenshercegnő már vár önre.

– Meglehetősen kicsi, nem? – mordult fel a sátorra hunyorítva. – Ilyen üres a királyi kassza?

– A sátor talán kicsi – mondtam, és hagytam, hogy türelmetlen él kússzon a hangomba –, de a zászló ugyanolyan magasan áll, mint valaha. Ahogyan a seregünk is.

A herceg sandán végigmért, aztán visszafogott bosszankodással szusszant egyet.

– Therin mesélte, hogy egy pimasz csatornakotorék vagy – dörmögte, aztán elviharzott mellettem, és a fejét lehajtva bebújt a sátorba. Leannor úgy határozott, hogy Ayinon kívül csak az én társaságomban fogadja a herceget. Még Ehlbertet is elküldte, sejtésem szerint azért, mert aggódott a lovag mostanában egyre hevesebb vérmérséklete miatt. Továbbá csak Leannor ült le, és nem hozatott széket a látogatójának. Néztem, ahogyan a herceg nyugtázza a sértést, ahogy összehúzott szemmel végigpásztázta a sátor belsejét, feltehetőleg veszélyforrásokat keresve. Úgy tűnt, hogy sem bennem, sem Ayinban nem lát kockázatot, ami sokat elárult a megfigyelőkészségéről, és figyelmének nagy részét lekötötte a Leannor mellett álló, nyitott láda. Egy kapzsi léleknek ellenállhatatlan látványt nyújthatott a ládika, amelyben a Dreol-vár kincsének legválogatottabb darabjai feküdtek. Ékkövek csillogtak ezüst- és aranyfoglalatukban egy igazgyöngyből és antik érmékből álló dombocska tetején. Amikor Lermin herceg fél térdre ereszkedett a régenshercegnő előtt, nem tudtam volna megmondani, hogy a fenségnek vagy a közszemlére tett kincsnek hódol-e igazán.

– Fenség – kezdte, és minden nyersesége a múlté lett. – Kérem, fogadja legalázatosabb bocsánatkérésemet, amiért nem érkeztem korábban. Tudja, hogy a hűségem a királyé és az ön legmagasztosabb személyéé, most és mindörökké.

Összenéztem Ayinnal, és a szemében látott derűs megvetés a sajátomat tükrözte. Egy olyan ember térdepelt előttünk, aki úgy vette, hogy már megvásárolták.

Előbb egy kicsit azért alkudozhatott volna – gondoltam.

– Be kell vallanom, Lord Lermin – szólt Leannor –, hogy hűségfogadalma meglep. Lord Alwyn, nem kaptunk-e biztos értesülést arról, hogy Dulsian hercege hűséget fogadott a szentségtelen trónbitorló Evadine Courlainnek?

– De igen, fenség. Valójában az értesülés úgy szólt, hogy egészen Athiltorig zarándokolt e célból, ráadásul a katedrális oltára előtt leborulva, a Mártírok szent nevére tett fogadalmat örök szolgálatáról.

– Ilyen gyorsan dobja el a szövetségeseit, lordom? – kérdezte a még mindig lehajtott fejű herceget. – Ha pedig így van, milyen biztosítékot nyújt nekem, hogy nem fog rögvest ugyanígy tenni, amint eltűnők a szeme elől?

– Hajlandó vagyok szemtanúk előtt bármilyen esküt letenni, fenség – Ígérte Lermin, és viselkedése most ünnepélyes fogadalmat tükrözött. – Parancsolj velem, hadd bizonyítsam a hűségemet. Nem fogsz csalódni bennem.

– Attól tartok, az a madárka már elrepült, uram. – Leannor elhallgatott, és a mellette álló láda felé nyújtotta a kezét. – Látom, a csecsebecséim felkeltették a figyelmét. Lenyűgöző történetük van, de nem fogom fárasztani vele. Főként, mivel egy ujjal sem érhet ezekhez itt.

Hangos csattanás hallatszott, ahogy Leannor lecsapta a láda tetejét, a herceg pedig szemmel láthatóan összerezzent a vasiakat zörrenésére.

– Nem gondolom – folytatta Leannor –, hogy hírhedt kapzsisága hozta önt ma ide, uram. Úgy hiszem, a félelem volt. Mert találkozott a Hamis Királynővel, amikor megalázkodott előtte. Szentül hiszem, hogy ön ekkor megértette: amennyiben Evadine győzedelmeskedik fölöttem, a következő ember, akire a figyelmét fordítja, ön lesz. Amikor a Hamis Királynő önre tekint, sok kivetnivalót talál, ahogyan én is, de én sohasem akartam önt ezért elpusztítani. És nem csak az ön feje fog a porba hullani. Legjobb becslésem szerint kegyednek nem kevesebb mint hat jogszerű utódja van, no meg tucatnyi fel nem vállalt fattyúja attól az istállónyi szajhától. Félreértés ne essék, a Hamis Királynő minddel végezni fog. Az én fiam ezzel ellentétben nem. Ő kegyességében és nagylelkűségében megengedi, hogy ön megtartsa a hercegségét, a birtokait, a várait és a szajháit. Ám ön, herceg uram, egyetlen hitvány érmét sem fog kapni ebből a kincsből. Valójában a hátralévő élete végéig minden személyes bevételének egytizedét a Koronának fogja befizetni. Ez az ára annak, ha valaki megalázkodik egy trónbitorló előtt, és akkor még engedékeny voltam!

Ekkor felállt, aztán előrelépett, hogy a guggoló Lermin fölé magasodjon. A férfi félve a szemébe nézett, de aztán még mélyebbre hajtotta le a fejét.

– Biztosítékként – mondta Leannor – elfogadom a hadseregét. Ne aggódjon, nem lesz szükség arra, hogy ön vigye harcba őket. Engedélyt adok, hogy visszatérjen a hercegségébe. És amikor megnyerjük ezt a háborút, megkapja az engedélyemet, hogy továbbra is ott éljen, ugyanis különösképpen viszolyogtatónak találom a gondolatot, hogy még egyszer el kelljen viselnem az ön társaságát. Írnok uram, kérlek, kísérd ki a herceget a lovához, és készülj fel, hogy átvegyed a seregei parancsnokságát. Hacsak – hajtotta félre a fejét, és szigorú arccal nézett le Lermin feje búbjára – nincs valami ellenvetése, uram. Abban az esetben mindezt a csatamezőn rendezzük, a nap első sugaránál.

♦

Lermin herceg seregének többsége nyomorult egy bagázs volt. Házi testőrségének három kompániája néhány száz harcedzett veteránból állt, és a lobogója alatt harcoló nyolcvan felesküdött lovagot jól felvértezték és -fegyverezték. A többi azonban kényszertoborzott paraszt volt, akiknek egy része már azelőtt elpárolgott, hogy a hűbéruruk bejelentette volna második húségváltását. Lermin beszéde a csapataihoz rövid volt, és hiányzott belőle mindennemű lelkesítés. Mielőtt hazaiszkolt volna saját határai vélt biztonságába, kinevezte a kellőképpen megütközött Lord Therin Gasalle-t, hogy a távollétében vezesse a seregét. A kinevezés nem sok érdeklődésre tartott számot a csapatok körében, eltekintve néhány halkan eldörmögött szitoktól és becsmérlő füttyentéstől.

Másnap reggelre Ayin kicsivel több mint ezer itt maradt dulsianit számolt, és annak több mint a fele dezertált a rá következő hét során. Amikor Lord Therin a jóslatoknak megfelelően hanyag parancsnoknak bizonyult, Gilferd herceget állítottam a megmaradt csapatok élére, és beolvasztva őket a cordwainiek közé megalkottam a hadsereg harmadik cohorsát. Meglepetésemre Lord Therin zúgolódás nélkül fogadta el hallgatólagos lemondatását. Igazából végig arra számítottam, hogy követi sok katonája példáját, és felhúzza a nyúlcipőt, de ő mindennap zokszó nélkül, ha mégoly rezignáltan is, felült a lovára, hogy a többiekkel együtt vonuljon tovább.

Azért egy jó dolog is származott a dulsianiak jelenlétéből: bőséges ellátmányt hoztak magukkal mindenféle földi jóval megrakott szekereken. Mivel olyan sokan elmenekültek, a többletet szétosztottuk a Korona Serege katonái között, hogy bírják az utat a partig. Olyan menetirányt adtam parancsba, amely a Crowhawl folyó északi partja mentén vitt bennünket, a paelitheket és Wilhum lovasait pedig kiküldtem, hogy a jobbszárnyon fedezzenek minket. Nem sok reményt fűztem ahhoz, hogy jelenlétünket még nem vették észre és nem üzenték meg azon nyomban Evadine-nek. A kérdés árnya, hogy mit tesz, amikor meghallja a hírt, folyamatosan és megválaszolhatatlanul ott lebegett fölöttem. Ha az ő seregének parancsoltam volna, azonnal délnek fordítom a menetet. Jobb megütközni ezzel az új fenyegetéssel és megsemmisíteni, nehogy azok, akik a Nagybecsű Királynő igája alatt nyögnek, még a végén felsorakozzanak az Algathinet-lobogó alá. Evadine azonban mindig is kiszámíthatatlanul cselekedett, és úgy képzeltem, most még inkább így fog tenni.

Azt reméltem, további újoncok csatlakoznak hozzánk a part felé tartó menetelés során, de Wilhum és Juhlina mindennap kiürült tanyákról és falvakról hozott hírt. Néhányat felégettek és kifosztottak, a lakosok pedig vagy elmenekültek, vagy megölték és otthagyták őket elrohadni. Más helységeket egyszerűen elhagytak a zsellérek, akik a Nagybecsű Sereg kegyetlenkedésével szemben inkább a téli vadon bizonytalanságát választották. Egy olyan serege elől menekültek, amelyet én segítettem létrehozni – emlékeztettem magam keserű állandósággal. – Ez az egész ugyanannyira az én művem is, mint az övé.

Persze a holtak sem hiányoztak ennek a menetnek a történetéből, habár bosszantó rendszertelenséggel bukkantak fel és lettek semmivé. Egy napon magányos, homályos alakot vettem észre a Crowhawl partján, aki békésen és némán, a fejébe húzott szellemcsuklyával álldogált. Ezeket még mindig jobb szerettem a családoknál, amelyek olykor a Korona Serege katonái mellett vagy rajtuk keresztül baktattak. Kezdtem megkülönböztetni a holtakat. A régebbi kísértetek leginkább tébolyultak vagy közömbösek voltak, míg az újonnan meggyilkoltak csendesen viselkedtek, kiváltképp a családok. Az anyák felém nyújtották a csecsemőjüket, sötétre ázott és csöpögő pólyában. Az apák magukhoz szorították totyogó gyermekeiket, és figyelmeztető szavakat mormoltak a közömbösen elhaladó katonák felé.

Idővel megtanultam eltitkolni előlük, hogy tudomásom van a jelenlétükről, és nem hívtam fel magamra a figyelmüket. Nem volt könnyű feladat, és a rabkufár trükkjéhez kellett folyamodnom: énekeltem, hogy elnyomjam a hangjukat. Sohasem számítottam jó dalnoknak, és nem ismertem annyi nótát, mint Ayin, ezért hamarosan átváltottam az emlékeimben élő tudományos munkák, költemények és szentírás felmondására. Persze a katonák észrevették, hogy az általuk írnok tábornagynak nevezett fickó magában motyog, és csakhamar, meg nem érdemelt módon, már hithű lélek hírében álltam. A hívők közül néhányan erőt merítettek a szavalásomból, és a Hamis Királynő zsarnoksága alatt eretnekségbe torzult Szövetség egy arra érdemesebb bajnokát látták bennem. A kántálásommal legalább annyit elértem, hogy nem kellett a kísértetek hangját hallgatnom, ha a látványukat nem is tudtam elűzni.

A dulsianiakkal való találkozás után tizenkét nappal elértük a Crowhawl torkolatát, ahol hadrendbe fejlődtünk, és úgy haladtunk előre Yarnsahl kikötővárosába. A Shilva Sahkentől kapott jelentések szerint a város a Nagybecsű Királynő elleni lázadó érzületek valóságos fészke volt, főként a kereskedői réteg miatt. Hetekkel azelőtt Shilva egy levelet szállított le nekik a régenshercegnőtől, amelyben Leannor azt tanácsolta, hogy az elégedetlenek várjanak a nyílt zendüléssel addig, míg meg nem pillantják a Korona Seregét a falak előtt. Úgy tűnt, a helyiek csak részben fogadták meg a figyelmeztetést, ugyanis amikor még egy teljes napnyi távolságban jártunk, apaelithek tüzek és zavargások hírével tértek vissza a városból.

Gilferd herceget megbíztam, hogy vigye előre a lovagokat és lovasságiakat, és nyújtson segítséget a lázadóknak, miközben én erőltetett menetben hajtottam a gyalogosokat a városig. A paelitheket északnak menesztettem, hogy elvágjam Evadine csapatainak esetleg dél felé irányuló útját. Amikor elértük a kikötővárost, füstoszlopokat láttam a falak fölött, de nem olyan sűrűeket, amik a város egészét érintő tűzvészt jeleztek volna, mint Couravelben. Gilferd a főkapunál várt: arca mocsokkal és korommal sávosan beterítve, míg a vaskesztyűjére vérfolt száradt. Fölötte huszonvalahány holttest himbálózott a bokájánál fogva a kaputorony mellvédjéről, mind meztelenre vetkőztetve, a hátukon vörös csíkokkal a nemrégiben elszenvedett kínzások jeleként. A kapun túl az utcák dühödt, eszeveszett kiáltásoktól voltak hangosak.

– Bosszúálló fajta ez a népség – szólt Gilferd magyarázatképpen. – A Hamis Királynő helyőrsége itt maradt és harcolt. Vitézül is csinálták, amíg meg nem érkeztünk. Megerősítették a vámházat, és a városlakók több támadását is visszaverték. A helyieknek nem jutott eszébe, hogy egyszerűen felgyújtsák az egészet. Amikor mi megtettük, a helyőrségiek kitörtek. Nem húzták sokáig. – A himbálózó testek felé intett a fejével. – Ezek itt az adószedők és egypár Feléledő Esdeklő. A dühöngő tömeg még mindig a többieket keresi. – Gilferd állkapcsa megfeszült, ahogy elfojtotta az undorát és haragját. – Próbáltuk lecsendesíteni őket, de mit sem használt.

– Majd mi megoldjuk, uram – mondtam neki. – Jó munkát végeztetek itt. – Tilerhez fordultam, és a hintázó hullákra mutattam. – Vágjátok le őket! Egy századdal biztosítom a kikötőt. A többiekkel tisztítsátok meg az utcákat, és ne legyetek túl udvariasak. Egy lerombolt kikötővárossal nem tudunk mit kezdeni.

♦

Négy gyalogoskompániára és az alabárdnyél meg a korbács használatára volt szükség a forrongások elfojtásához, ám a vérszomjas és bosszúra éhes csőcselék végül felhagyott önnön szórakoztatásával. A kőtoll által felfedett néhány elveszett lélek érteden jajveszékeléséből kitűnt, hogy a legtöbb áldozatot különböző vitás ügyek rendezése miatt pécézték ki maguknak a lázadók, a többieket azonban ártatlanul sodorta el az oktalan erőszak forgószele.

A tűzgyújtási láz több, móló mellé épült raktárt is érintett, amivel a Korona Serege jelentős készlete odaveszett, így várnunk kellett Shilva Sahken flottájának megérkezésére. A következő nyolc nap alatt a tengerjárók egyesével hajóztak be, míg én egyre csak egy bizonyos hajót fürkésztem a horizonton. Amikor a Tengeri Varjú végre feltűnt a reggeli dagály hullámain, szokatlan lomhasággal közeledett a kikötőgáthoz. Amint közelebb ért, láttam, hogy a vitorlái rongyosak, használatban nem lévő kötelei hintáznak, és a hajótest fája helyenként feketére égett. Aggodalomtól eltelve pásztáztam a fedélzetet, mígnem némi megkönnyebbüléssel megpillantottam Toria karcsú alakját.

– Látott már jobb napokat is! – kiáltottam oda neki, amikor kidobták a pányvákat.

Ám Toria aznap semmilyen replikával sem készült, és olyan zord kifejezés ült az arcán, amilyet még sohasem láttam rajta. Gyorsan megszámoltam a legénységét, és csak a felüket találtam a fedélzeten. A megmaradtak között sokan bekötözött fejjel vagy végtagokkal botorkáltak.

– Farinsahlnak vége – mondta Toria, miközben lejött a pallón. Bizonytalan járásából és üres tekintetéből leszűrtem, hogy napok óta nem alszik.

– Vége? – kérdeztem. – Úgy érted, elesett?

– Nem – felelte fáradt türelmetlenséggel. – Úgy értem, hogy vége. Lerombolták. Felgyújtották. Kifosztották és tönkretették. – Toria lehunyta a szemét, és megtántorodott, úgyhogy a kezemet kinyújtva megtámogattam. – A népet is, amennyire meg lehetett állapítani. Azokat, akik nem a tűzben végezték, felsorakoztatták a mólón, és elvágták a torkukat, aztán belökték a kikötő vizébe.

Nyelt egy nagyot, aztán fájdalmas pillantással végigmérte a hajója oldalát.

– Még a rakományt pakoltuk, amikor jöttek. Lorine megparancsolta a kancellárnak, hogy erősítse meg a várost ostrom esetére, de az úgy érezte, inkább a Nagybecsű Királynőnek tartozik hűséggel. Így amikor a Szövetségi Sereg feltűnt a láthatáron, a fickó szélesre tárta a kapukat. Az elbeszélésekből kiderül, hogy őt ölték meg legelőször, aztán nekiláttak az egész városnak. A tébolyult ribancnak állítólag látomása volt, amely szerint Farinsahlt annyira átjárta már a Maieszitek hatása, hogy csakis tűz és vér által tisztulhat meg. A kikötő tele volt Shilva hajóival, ezért lehetetlen volt kifutni, mielőtt odaértek a mólóhoz. Tüzes nyilakkal lőttek minket a kőgátról, és meggyújtották a kötélzetet. Aztán csónakokról támadtak. – Toria feje még mélyebbre bukott. – Keserves küzdelem volt. Az első- és másodtisztem is odaveszett, és még mások is, mire sikerült levakarni a támadókat a hajótestről, és a nyílt tenger felé vettük az irányt. Egyedül kellett idáig elnavigálnom. – Reszketeg kezét végighúzta kócos haján. – Nem volt könnyű.

– Más hajóknak is sikerült elmenekülni?

– Néhánynak. Jó sokat láttam leégni. Úgy gondolom, az ellátmányod most majd jócskán megcsappan, Alwyn.

– Shilva?

– Nem volt ott. Legutoljára azt hallottam, hogy éppen Oversahlban alkudozott valami készletekről. Úgy hírlik, a Testvérkirálynők nem örülnek a Nagybecsű Királynő intézkedéseinek. A híresztelések szerint küldött nekik valami csúnya levelet. Akárhogy is, most talán hajlandók lesznek kereskedni az Algathinet királlyal. Persze magas árakra kell számítani.

– Sikerült eljuttatnod az üzenetemet Lorine-nak?

– Már hetekkel ezelőtt. Csak hát nem kaptam választ. Úgy tűnik, a Hamis Királynő megosztotta a csapatait. Az egyik felét elküldte, hogy dúlják fel a kikötőket megtorlásul azon bűnükért, hogy támogatják az általa Maleszit Hadjáratnak nevezett mozgalmat. A másik fölött meg átvette a parancsnokságot, és legutoljára az Ambris-vár felé vezető úton látták őket. Sajnálom, Alwyn. – Toria elhallgatott, és az arca együttérzőn megrándult. – Úgy sejtem, az anyaróka foglyul esett a saját rókalyukában.

Harminchatodik fejezet

A készletek összegyűjtése végett további késedelmet voltunk kénytelenek elszenvedni Yarnsahlban, amit viharos, csikorgó türelmetlenséggel viseltem. Szörnyű kísértést éreztem, hogy elvigyem az összes lovagot, a lovasságot és a paelitheket, és lóhalálában az Ambris-vár felé vegyem az irányt. Azonban a nagy létszámú haderő életben tartásához szükséges élelmiszer hiánya és az, hogy bizonyosan a Nagybecsű Sereg túlerejével néznénk szembe, arra késztetett, hogy várjak.

Katonai értelemben el kellett fogadnom, hogy a Shavine-lápba való előrenyomulás növelte a Korona Serege esélyeit. Csak Yarnsahlban több száz készséges újonc özönlött az Algathinet-lobogók alá, és napról napra egyre többen érkeztek a közeli falvakból. Persze a csapatok felduzzasztása azt eredményezte, hogy az ellátmányigény is megnövekedett. Az alapvető élelmiszerek iránti szükséglet mellett az újoncok nagy többsége nem rendelkezett megfelelő fegyverzettel. A kovácsaink rekvirálták a kikötői műhelyeket, és a rájuk jellemző szorgalommal nekiláttak legyártani a szükséges bárd- és sarlópengéket, de időbe tellett minden katonát felszerelni, ezért további várakozásra kényszerültem.

Az aggodalmaimat csak súlyosbította, hogy Tilert egy maroknyi felderítővel terepbejárásra küldtem az Ambris-vár környékére.

– Maradjatok az erdőszélen – figyelmeztettem a bajtársamat. – Te ismered az összes jó rejtekhelyei, de neki ott is van szeme, ahol másoknak nincsen, úgyhogy maradj mozgásban. Fél napnál tovább ne melegedj meg egy helyen. Tudnom kell, hányán támadják a várat. Amikor felmérted a haderőt, indulj el dél felé, és keress meg a part menti úton.

Yarnsahli tartózkodásunk alatt Leannor azzal foglalatoskodott, hogy hivatalosabb alapokra helyezze az udvartartását. Egy kivégzett kalmár villáját elfoglalva Ayint kinevezte lajstromvezetőnek, ami azt jelentette, hogy udvarhölgye felügyelte a királyi udvartartás minden ügymenetét. Annak rendje és módja szerint apródokat és szolgálókat toboroztak a városlakók közül vagy azokból, akik már túl idősek vagy még túl fiatalok voltak a katonaélethez. A királyi tekintély fenntartása érdekében Leannor elkezdett panaszokat meghallgatni a helyiektől, és panaszosból akadt bőven. Evadine adószedői nem nézték, mekkora vagyont foglalnak le, és a régenshercegnő nap nap után türelmesen végighallgatta ugyanazt a kárpótlásra vonatkozó kérést, mindig más-más köntösben. Ayin szorgalmasan feljegyezte a kérelmezők adatait, aztán mindegyiket egy királyi ígérvény kíséretében bocsátották útjára, miszerint a Korona a háborúskodás lezárultával kárpótolja a sértetteket. Azoknak, akik fel merték emelni a hangjukat az elhúzódó ügyek miatt, Leannor azzal a csípős megjegyzéssel felelt, hogy hamarabb eljön a kárpótlás napja, ha beállnak a Korona Seregébe.

A harmadik yarnsahli hétvége felé Shilva Sahken széles derekú kereskedőhajója végre befutott a kikötőnkbe. A Tengeri Varjúval szemben a hajóban szemlátomást nem esett kár, de a kapitánya ábrázatát attól még nem lehetett derűsnek nevezni.

– Mostanra már az összes északi kikötőt lezárták, fenség – mesélte Leannornak, amikor a királyi rezidenciába kísérték. – Volt, amelyik ugyanarra a sorsra jutott, mint Farinsahl. Mások kiürültek, mert a lakosság a Szövetségi Sereg érkezésének hírére elmenekült. No de… – szűk, óvatos mosollyal előhúzott egy pergament vastag tengerészkabátja zsebéből. – Jó hírt is hozok, legalábbis részben jót.

Fél térdre ereszkedett, és Leannor felé nyújtotta a pergament.

– Csak mondd, Shilva asszony – intett neki a régenshercegnő. – A lényeget.

– Az ascarliai Testvérkirálynők üdvözletét hozom – tekerte szét a pergament Shilva. – Gratulálnak legújabb győzelmeidhez, és rendkívül körmönfontan fogalmazva a tudtodra adják, hogy szeretnék, ha véget érne a Nagybecsű Királynő uralma. Állítólag amikor diplomáciai úton nyitottak a Feléledő Szövetség felé, szörnyen kedvezőtlen választ kaptak. Hadjáratodat megsegítendő folytonos ellátmányozást ajánlanak fel minden olyan nyersanyag tekintetében, amely biztosítja fenséged gyors és igazságos győzelmét. Jó szándékuk zálogául pedig tucatnyi ascarliai hajó fog befutni hamarosan, tele fegyverekkel és egyéb készletekkel. További hajók is jönnek majd, amennyiben elfogadod a feltételeiket, hiszen a fáradozásaikért cserébe megfelelő ellentételezést várnak, természetesen.

– Természetesen – ismételte Leannor egy fintor kíséretében. – Hadd találjam ki: az Algathinet-dinasztia felhagy minden jogigényével a Fjord Geld irányában, a további készleteket pedig csillagászati összegekkel kell megfizetni?

Shilva mereven, bocsánatkérőn bólintott.

– Próbáltam alkudni, fenség, de…

– Biztos vagyok benne, hogy mindent megtettél. – Leannor Ehlbertre pillantott, majd a lovag lemondó vállrándítására kihúzta magát. – Hölgyem – fordult Ayinhoz –, kérlek, fogalmazz választ a Testvérkirálynőknek, amelyben elfogadod a feltételeiket. Szükségem lesz még egy nemesi adománylevélre Shilva asszonynak, aki mostantól Lady Shilva, a Tengerek Hercegnője és a Királyi Flotta Parancsnoka néven ismeretes.

Mint sokan, akik egész életükben a zsiványságból éltek, Shilva Sahken is cinikus lélek volt. És mégis, amikor Leannor szavainak jelentése elért a tudatáig, láttam, hogy beleborzong az elfojtott érzelmekbe. Sebesen pislogva térdet hajtott, és mélyen megbiccentette a fejét.

– Tisztelettel elfogadom, fenség.

Először Lorine, és most Shilva is – tűnődtem magamban. – Egyik hercegné, a másik hercegnő. Elmosolyodtam a fura kis tényen, hogy Deckin Scarl életében a két legfontosabb nő egyaránt elérte, amit Deckinnek nem sikerült. Arra gondoltam, ha élne, most biztosan megtalálná a lelkierőt, hogy kacagjon egy jót a dolgon.

♦

Az ascarliai hajók megérkeztével a Korona Serege és minden szövetségese végre elegendő készlettel bírt, hogy megindulhasson az északra tartó menet. Leannornak felvetettem, hogy mi lenne, ha a fegyvereken és alapvető készleteken kívül harcosokért is folyamodnánk a Testvérkirálynőkhöz, de gyorsan elutasította az ötletet.

– Erről eszembe jut valami, amit az apám mondott mindig – felelte. – Ha lakomára hívsz egy ascarliait, ki fog enni a házadból és a vagyonodból, aztán azt állítja majd, hogy meglopták. Egyébként is elegendő idegen kóborol már az országunkban, nem értesz egyet, írnok uram?

A hadsereg ismét a part menti úton haladt, és a menetelést megkönnyítette némileg az enyhülő időjárás. A tél fagyos levegője felengedett, ami hóolvadást hozott, de még elég hideget tartogatott ahhoz, hogy az út ne változzon sárdagonyává. Az alundiai menetelés során a hosszú, kanyargó hadoszlop mindössze tíz-tizenkét mérföldet remélhetett megtenni naponta. Most tizenöt volt az átlag. Kísértést éreztem, hogy jobban hajszoljam őket, de attól féltem, hogy kimerültség vesz erőt a félig képzetlen újoncok sokaságán.

A megváltozott időjárás egy másik, kevésbé kedvező hatása az volt, hogy az ötödik napon sűrű köd érkezett a tenger felől. Azt reméltem, hogy estére szétoszlik, de napokig maradt, és elborította a táj nagy részét, lehetetlenné téve a felderítést, és kísérteties búskomorságot okozva a katonáknál. Elrendeltem, hogy lassítsák a menetet, és gyakoribb pihenőket iktattam be, hogy a hadsereg megőrizze a frissességét, ám mindezt könnyebb volt végrehajtatni az albermaine-iekkel, mint a caerithekkel. A paelithek, akik mindig dacoltak az Ishlichen parancsnokság jármával, megszokták, hogy felszívódnak és széles íveket írnak le a környező vidéken. A toalischok és veilischek sem voltak sokkal jobbak: egyes csoportok napokra is eltűntek, hogy vadászzsákmány után nézzenek, vagy mert fel akarták deríteni ezt a különös földet a sövényekkel elválasztott mezőivel és fura kinézetű házaival.

– Ezek harcosok, nem katonák – mondta Roulgarth, válaszul a panaszaimra. – De érezd magad felhatalmazva, hogy korbácsolással fenyegesd őket az engedetlenségükért. Élvezettel nézném végig, milyen választ adnak.

Újra lelassítottunk, amikor odaértünk a Shavine-derék sziklás, kacskaringós partszakaszára. A tenger itt mély öblöcskéket vájt a partvonalba, és a tájat magas szíriekkel és számtalan patakkal szórta tele, amelyek néhol túl mélyek voltak ahhoz, hogy át lehessen lábalni rajtuk. Szerencsére a vidék évek óta Shilva birodalma volt, és az ő felügyelete alá tartozó csempészek ismertek minden titkos öblöt és partraszállóhelyet. Következésképpen a Korona Serége jól ellátmányozott maradt, habár ehhez sokszor meg kellett szakítani a menetelést.

Habár én azon idegeskedtem, hogy a nehéz terepen a számos szakadék és vízmosás miatt könnyen rajtunk üthetnek, a hadsereg baj nélkül küzdötte át magát rajta. Juhlina több őrjáratot vezetett, és nem jelentett ellenséget a közelben, de a makacs köd miatt kételkedett önmagában. Alig vártam már, hogy nyílt síkra jussunk, ezért kiadtam a parancsot a gyorsításra, és délig keményen hajtottam a Korona Seregét. Gilferd herceg veteránokból és kipróbálatlan újoncokból álló, vegyes századai hátramaradtak, és kezdtek szétesni, ezért arra kényszerültem, hogy pihenőt rendeljek el és bevárjuk a csapatokat, hogy összesűrűsödhessenek.

– Bárcsak hagyná, hogy megkorbácsoljak néhányat, írnok uram! – panaszkodott nekem Gilferd lehalkított hangon. Hátralovagoltam a menetoszlop végére, hogy ellenőrizzem a haladásukat. A cordwaini és dulsiani gyalogság megfelelő menetrendben rendeződött el, de a többiek, a fáradt újoncok csapata megroggyant a fegyverek és batyuk súlya alatt, és a kapitányaik éppen azon ügyködtek, hogy nagy hangon összetereljék őket, akármilyen rendezetlen oszlopokba is. – A nagyapám túlzottan spórolt az ostorral, és csaknem az egész hercegségét elveszítette miatta. Ezt a hibát az apám már nem követte el.

– A korbácstól lehet, hogy kihúzzák magukat, uram – feleltem –, de nem fogja megnyerni a szívüket. A zsoldjuk és pálinkaadagjuk megvonása talán eléri a szükséges hatást… – Elhallgattam, ahogy valami felkeltette a figyelmemet: egy magányos alak emelkedett ki a párából. A köd túl sűrűn ült meg, hogy kivegyem az arcát, de az alakja és tartása hideglelősen ismerős lett. Tudnom kellett volna, hogy nyugtalan lélek lesz belőle – sóhajtottam legbelül.

– Látsz valamit, uram? – érdeklődött Gilferd, mert meglepte az, hogy hirtelen megkukulva az örvénylő ködbe bámulok.

Az alak ötvenlépésnyire tőlünk megállt. Arcvonásait még mindig nem láttam, de lerítt róla, hogy komoran várakozik. Úgy tűnt, ezt a találkozót nem kerülhettem el. Úgy éreztem, ha egyszerűen faképnél hagyom és továbblovagolok, addig követne, míg hajlandó nem leszek szóba elegyedni vele.

– Egy pillanat – mondtam, és Uthren hátborzongató módon ismét olvasott a gondolataimban, mert anélkül ügetett el velem, hogy meg kellett volna pattintanom a szárat vagy használni a csizmasarkamat.

– Ezt nevezem, milyen állatod van! – mondta a kísértet, amikor Uthren megállapodott. – Hol loptad?

– Saját jogán ajándékozta magát nekem – feleltem, és meglepve hallottam elcsukló hangomat ezzel a férfival társalogva, aki sohasem számított igazán a barátomnak. Úgy találtam, a holtak gyakran szórakozott bagázs, akik ingatagon és tanácstalanul mozognak az élők világában. Albryn Swain kapitány szelleme azonban kíméletlen, kérlelhetetlen figyelemmel nézett engem, és szigorú tekintetében pontosan látszott, hogy tudja, kicsoda és micsoda volt, nagyjából ugyanúgy, mint életében. Furán nosztalgikus érzés fogott el.

– Ezt nevezed te páncélnak? – folytatta, és maró gúnnyal nézett végig a caerith és albermaine-i láncing és lapvért ötvözetén, amelybe beöltöztem. – Úgy nézel ki, mint egy majom.

– Jó szolgálatot tesz. – Köhintettem, amikor megláttam a vádló tekintetet a szemében, amely választ várt tőlem. – Ofihla – kezdtem, és szemem a ködbe révedt a háta mögött, félve attól, ki fog legközelebb megjelenni. – Nem hagyott nekem más választást…

– Tudom – vágott közbe. – Ne aggódj, írnok, Ofihla a saját balítéleteivel megbékélve halt meg.

– Véget kellett volna vetnem neki – mondtam, kiválasztva egy másik lehetséges okát a felbukkanásának. – Couravelben. Meg kellett volna mentenem téged…

– Nekem kellett volna megmentenem magamat és másokat is. Nem ítélkezni jöttem, írnok. A saját vezeklésem ügyében vagyok itt. Meg kell fizetnem a magamnak hajtogatott hazugságokért, valamint a tehetetlenséghez vezető gyengeségért és gyávaságért.

– Tehát te tudtad, hogy micsoda? Már azelőtt is tudtad, hogy Evadine a Malesziteket szolgálja, hogy én rájöttem volna?

– Tudtam, hogy a közös ügy hazugság. Láttam az egyre növekvő kegyetlenséget egy nőben, akibe minden hitemet vetettem. Láttam, milyen királynő válik majd belőle. És semmit sem tettem.

Uthren zavart nyihogást hallatott, amikor Swain lépett egyet felém. Vajon a paelah-k érzékelték valahogyan a halottakat, vagy a nagy ló csak fokozódó rettegésemet neszelte meg? Ennek ellenére maradt a helyén, miközben a jelenés mellém lépett, és a nyers mohóság és a zord neheztelés keverékével nézett, fel rám.

– Mindketten elbuktunk – mondta nekem. – Én azért, mert hittem benne, te meg a szerelmed miatt. Beleringathatod magad abba a kényszerképzetbe, hogy a szerelem érzése meghalt benned, írnok, de én látom, hogy még ugyanúgy lángol. Az ilyesmi nyilvánvaló a holtak előtt. Ahhoz, hogy véget vess ennek a dolognak, meg kell ölnöd magadban ezt a részt. Mindegy, milyen áron. Akkor is, ha ez azt jelenti, hogy sohasem fogsz újra szeretni. – Meg akarta ragadni a kezemet. Ujjai átsiklottak a páncélkesztyűmön, mintha csak füstből lennének, mégis éreztem érintésének jeges simítását. – Érted?

Próbáltam elhúzni a kezemet, de a marka olyan keményen szorított, mint egy satu. Swain, úgy tűnt, holtában ugyanolyan erős, mint amilyen életében volt. Az érintése keltette zsibbadás felfutott a karomon egészen a mellkasomig, és szörnyű hidege beszivárgott az izmaiba és a vénáimba, a szívem felé nyújtózkodva.

– Érted? – kérdezte követelőn Swain.

– Értem – hörögtem, és a szó reszketve bukott ki összeszorított fogaim közül.

Swain mordult egyet, és eleresztett. Hátralépett, és még egyszer mélyen, alaposan megnézett magának, aztán elfordult.

– Ha már itt tartunk – mondta, miközben beleolvadt a ködbe –, rá kellene nézned a csatasorodra. Viruhlis herceg közeleg, és nagyon szeretne bizonyítani a királynőjének. – Azzal eltűnt, beleveszett a kavargó szürkeségbe. Talán még azóta is kóborol, de Deckinhez hasonlóan a kettőnk ügyét örökre lezárta.

A fülemet hegyezve patadübörgést vagy menetelő lábak trappolását kutattam, de csak Gilferd katonáinak halk elégedetlenkedését hallottam. Uthrennek azonban sokkal élesebb füle volt. A nagy ló éles, morgó prüszkölést hallatott, félig felágaskodott, és elkerekedett orrlyukakkal dobálta a fejét. Ez elég volt ahhoz, hogy szétoszlasson minden gyönge kétséget, és megpördültünk, majd vágtázva tértünk vissza Gilferd rendezetlen századaihoz.

– Fújass csatarendet! – sürgettem a herceget. – Három hadsor, a lovagokkal a jobbszárnyon!

Gilferd csak egy röpke pillanatig tétovázott, mert éles hangom elűzte dermedtségét. Megrángatta a kantárszárát, és végigügetett a parancsnoksága alá vont embereken, fennhangon parancsokat osztogatva, amiket a veteránok ugrottak teljesíteni, az újoncok meg csak bukdácsoltak a nagy összevisszaságban. A dulsiani és cordwaini csapatok hamarosan hármas sorokban álltak, pikásokkal a sarlósok és alabárdosok előtt, mögöttük a tőrrel felfegyverzettekkel.

– Pörge katona! – kiáltottam, amikor észrevettem a zsonglőrt néhány lépésre tőlem. – Lovagolj Lord Wilhumhoz. Mondd meg, hogy hamarosan megtámadnak minket. Vegye át a Korona Serege irányítását, és alkossanak frontvonalat! Amikor készen vannak, vigyék a figyelmeztetést Lord Roulgarthnak és a régenshercegnőnek!

Adlar egy feszes, sápadt biccentéssel felelt, és elvágtázott a ködbe. Szememmel követtem az útját, de a sűrű ködben alig láttam a Korona Serege legközelebb álló századait, és aggasztóan szélesnek ítéltem a rést.

– Ti, ott! – kiáltottam a kavargó újoncok legközelebb eső csapatára. – Húzzátok ki a fejeteket a seggetekből, és alkossatok hadsort! MOST AZONNAL! – tettem hozzá dühödt vakkantással, amitől néhányan valóban nekiindultak.

– Ti, kurafik, azért esküdtetek fel az Algathinet-lobogóra, mert bosszúra vágytatok! – ordítottam tajtékozva a többieknek. – Most eljött a lehetőség! – Folytattam a káromkodásokkal teletűzdelt szóáradatot, miközben a katonák sietve felvették az alakzatot. – Állj egyenesen, te szarevő! – Uthren ügetés közben megállt, hogy rámordulhassak egy vékonydongájú fiatalemberre, aki becsoszogott az első sorba. Izzadó keze foltokat hagyott a lándzsanyélen. Tágra meredt szemmel bámult rám, és bőre olyan beteges színt vett fel, ami azt jelezte, pillanatokon belül kiüríti vagy a gyomra vagy a belei tartalmát. Elfojtottam a késztetést, hogy folytassam a megfélemlítését, ehelyett lehajoltam, és egyik kezemet a láncingbe öltöztetett vállára tettem.

– Kit veszítettél el?

– A-anyámat és a húgomat, uram – felelte, és sárga arcán szégyenteljes kifejezés jelent meg. – A Feléledők bezárták őket a házukba, és fáklyát dobtak a zsúptetőre. Mert elkéstek a napi imákról.

Megszorítottam a vállát.

– Amikor megölöd ezeket a mocskokat, gondolj rájuk! – A fiú bólintott, és kissé kihúzta magát. – Gondolj arra, amit elveszítettél! – folytattam, és felemeltem a hangomat, hogy az egész kompániához szóljak. – Mindenre, amit elloptak! Mindenkire, akit meggyilkoltak! Gondoljatok ezekre, és örvendjetek, mert most esélyetek nyílik fizetséget kapni mindenért, mégpedig vérben!

Nem lehetett félreérteni az elhatározást az éljenzésben, de a hadsor még mindig túlságosan összevissza volt, kiflibe hajlott a veterán cordwaini jobbszárny és a Korona Serege alkotta balszárny között. De legalább a rést betömték, és megálltak a helyükön. Csak abban reménykedhettem, hogy a gyűlöletük átsegíti őket azon, ami rájuk vár.

Uthren ismét prüszkölt, hangosabban, mint előtte, és a ködbe burkolózó üresség felé fordult nyugaton, miközben a patái felkapálták a talajt. Meghallottam a vágtázó lovak nagy tömegének egyenletes dübörgését. Ezek szerint Viruhlis herceg egyetlen dicső rohammal akarta a tengerbe söpörni a királynője ellenségeit. Kardot rántva megpróbáltam Uthrent visszavezényelni a sorhoz. Apaelah-nak azonban esze ágában sem volt moccanni. Még több göröngyöt kapált ki a talajból, és egyre idegesebben rázta a fejét.

– Nyugi – simítottam végig nyaka feszült izmait. – Nem a legjobb helyen vagyunk. – A csípőmet forgatva próbáltam oldalra noszogatni. Uthren felágaskodott, és hangos, harcias nyihogást hallatott. Ennek az lett az eredménye, hogy mögöttem az újoncok újabb dacos éljenzésben törtek ki.

– Veled vagyunk, írnok uram! – kiáltott fel az egyik, és a kiáltások egyetértő kórusa válaszolt rá.

Én feleletképpen egyszerre emeltem a kardomat a fejem fölé és rángattam meg Uthren kantárszárát, persze hiába. A paelah mintha rá sem hederített volna növekvő idegességemre, amiért egy személyben kell szembenéznem egy átfogó lovassági rohammal. Ahogy a közelgő lótestek és páncélok lármája nőttön-nőtt előttem, két választásom maradt: vagy ülök tovább a nyeregben, vagy leugrom Uthren hátáról, és a csatasorban keresek biztonságosabb helyet.

Ekkor felismertem egy alapvető igazságot a gyávasággal és a hősiességgel kapcsolatban: a kettő közötti határvonal olyan vékony, hogy szinte már láthatatlan. A hős legendája többnyire véletlenségből születik meg, amikor az események összejátszása folytán már nincs lehetősége visszavonulni. Így született meg „Az írnok rohama a partmeredély csatájánál” című mese is, nem bátorság, hanem döntésképtelenség révén. Hiszen ahogy Viruhlis herceg hadserege mind közelebb ért, láthatatlanul, de csaknem fülsiketítő, tomboló dühvel, egy másodperccel tovább tétováztam, mint kellett volna, hogy lepattanjak-e Uthren hátáról, és szégyenszemre fogjam-e menekülőre a csatasor viszonylagos menedékéig. A rövid késlekedés pedig azt eredményezte, hogy a paelah döntött helyettem.

Abból, ahogyan meglódultam a nyeregben, amikor a nagy ló vágtázni kezdett, úgy tűnt, mintha parancsolón lóbálnám a kardomat, támadást jelezve a seregnek. Az újoncok még hangosabban éljeneztek, és hátrafordulva azt láttam, hogy megindulnak a nyomomban. Uthrennek köszönhetően lyukat képeztem a Korona Serege csatasorában.

– Állj meg, te ostoba állat’ – dühöngtem, miközben ő röpített a hátán. A nagy ló csak nyerített, és növelte a sebességet. A lárma bal kéz felől felerősödött, tehát Viruhlis rohama elérte a Korona Serege közepét. Az ütközet jól ismert, visszataszító zenéje visszhangzott a ködben. Az egymásnak csapódó testek és fém kakofóniája, amelybe a csata ordítása és sikolyai keveredtek, ellenállhatatlan vonzerővel bírt Uthren számára. Prüszkölve félrefordult, a felrúgott talaj fekete szökőkútként repült fel, majd a ló fékezhetetlen vágtába fogott. Arra számítottam, hogy bármelyik percben beleütközünk a szemközti lovasság falába, de az első ötven lépésnél senkit sem találtunk. Már abba a hitbe ringattam magam, hogy sértetlenül fogunk átszáguldani az egész összecsapáson, de ekkor közvetlenül előttünk a párából felbukkant egy teljes vértezetbe öltözött lovag alakja.

Lenyűgöző méretű, szép csatalovon ült, és lándzsáját vízszintesen tartva rohamozott. Felemelt sisakrostélya mögül feltűnt egy harcra kész ember vicsorgó képe, akinek minden vágya a Nagybecsű Királynő dicsőségének szolgálni. Annyira ennek élt, hogy csak a legutolsó pillanatban vette észre a közeledő Uthrent.

A paelah szinte fékezés nélkül felugrott, és masszív patájával beletaposott a lovag hátasának fejébe. Az összetört koponyájú állat látványos bukást produkált. Mielőtt Uthren továbbvágtázott volna, láttam, hogy a lovag lehull, és a nyaka halálos szögben meghajlik a földdel való érintkezés pillanatában. Újabb alak jelent meg előttem, ennek sikerült felém fordulnia és szemből fogadnia a rohamot. Kihajoltam oldalra, hogy elkerüljem a döfésre készített lándzsát, készen arra, hogy kardommal a lovag fejére húzzak, de Uthren jelentős tömege megdöbbentő erővel sodorta félre a lovat és lovasát, mielőtt lesújthattam volna.

Továbbszáguldottunk, és a paelah további lókoponyákat tört be, és más lovasokat fordított ki a nyeregből, ahogy felbukkantak a ködből. Csak egyetlen lovaggal kerültem csapásváltásba, egy magas fickóval, akire homályosan emlékeztem Viruhlis herceg stonebridge-i kíséretéből. Jó lovas volt, sikerült egyszerre megállítania a hátasát, és rávennie, hogy félretáncoljon, így Uthren csak súrolta az oldalával.

Egy kiáltás kíséretében a magas lovag a fejem felé suhintott a buzogányával, rossz célpontot választva, hiszen ha megöl, azzal még nem menekül meg Uthren haragjától. Akárhogy is, hárítottam az ütést, és villanó hosszúkardom elkapta páncélozott csuklóját, elegendő erővel ahhoz, hogy kirepítse a buzogányt a markából. Hátrahúztam a kardomat, hogy az arcára suhintsak, de Uthren megpördült, mielőtt lecsaphattam volna, és felágaskodva mindkét mellső patájával kalapácsszerűén sújtott az ellenséges ló nyakára. Csontok roppantak, és a kisebb állat pofáján véres hab tört ki. A magas lovag megkísérelt legördülni a nyeregből, de Uthren patája túl gyorsan mozgott. Újra lesújtott, összeroppantva mellvértet és sisakot, és mind lovat, mind lovasát belenyomta a földbe. A paelah tántoríthatatlanul folytatta ugyanebben a szellemben, és addig ágaskodott és taposott, míg már csak görbe fém és széthasadt hús masszája maradt az ellenségünkből.

Csatavágyát pillanatnyilag kielégítve, Uthren elügetett a vérontás helyszínéről, és lehelete felhőkben bodorodott elő az orrából. A párás tájat kémleltem, ellenségek után kutatva, de egyet sem láttam, miközben a csata lármája tovább dühöngött. A zaj nagy része nyugat felől jött, azt jelezve, hogy Viruhlis rohamának döntő súlya a Korona Serege csatasorának közepére összpontosult. Ezt csakis a ködnek tudhattam be, mert még egy ilyen fanatikusságában megveszekedett egyén, mint Rhianvel hercege sem lehetett olyan bolond, hogy lovasságával az ellenség legerősebb pontját támadja.

A hátam mögött felhangzó csizmadobogás keltette fel a figyelmemet, és hátrafordulva megpillantottam újonc katonáim rendezetlen tömegét. Jobbra tőlük a sokkal fegyelmezettebb cordwainiek fordultak be a helyükre. Távolabb Gilferd herceg parancsnokainak kiáltásai és kürtjei nyilvánvalóvá tették, hogy ő is előrehozta a teljes különítményét. Csak kacagni tudtam jó szerencsémen. Uthrennek köszönhetően sikeresen megszerveztem egy csaknem tökéletes bekerítő hadműveletet, amely lehetővé tette az ellenségünk harapófogóba szorítását.

– Igazodj! – kiáltottam az újoncoknak. Miközben néztem, ahogyan megpróbálnak alakzatba fejlődni, tudtam, hogy felesleges időpocséklás volna rávenni őket, hogy balra forduljanak. – Tartsd az alakzatot! – utasítottam őket inkább, és a kardommal a vállam mögé mutattam. – Az ellenség onnan fog jönni. – Azzal ellovagoltam a cordwainiek felé, és a kapitányukat hívtam.

– Az a hadtest a tájékozódási pont – mondtam neki, és az újoncok leheletnyivel rendezettebb soraira böktem. – Egy bal fordulattal kerüljetek az ellenség hátába.

Ahogy elcsattogtak, éreztem, hogy Uthren teste megfeszül alattam. Vérszomját láthatólag még nem sikerült teljesen csillapítania, és megérezte, hogy további zűrzavar ígérkezik. Azt terveztem, hogy megkeresem Gilferdet, és megszervezem, hogyan vágjuk el az ellenség visszavonulási útját, de átadtam magam az elkerülhetetlennek, ahogyan Uthren ismét elvágtázott velem. Néhány számszeríjlövedék, feltehetően a Korona Serege fegyvereiből, zümmögve elsüvített mellettünk, miközben a ködöt hasítva száguldottunk, és a csúcspontjára érő csata lármája most már olyan közelről jött, hogy bántotta a fülemet. Túl sűrű volt a ködfátyol ahhoz, hogy ki tudjam venni, milyen kiterjedésű a küzdelem, amely váratlanul kibontakozott a párából. A látómezőm megtelt a páncélozott alakok és lovak tekergő tömegével, amelyek meghajlították, de még nem tudták áttörni a Korona Serege vonalát. Ám csak egy pillanatra tudtam megszemlélni az egészet, mert Uthren fejjel előre a csetepatéba vetette magát.

A patái összezúztak egy másik lókoponyát, majd a foga közé kapta egy lovag felemelt karját, és elég ideig tartotta ahhoz, hogy kardommal a végtag alatti védtelen résbe vágjak. A lovag hangosan ordított, de hamarosan elhallgatott, ahogy eltűnt a tolongó testek nyomása alatt. Lebuktam egy kardpenge elől, és pengémet a fejem fölött lendítve riposztoztam, behorpasztva a lovag sisakját, aki így összerogyva félig kilógott a nyeregből. Uthren ágaskodva, kapálva vágott utat magának, aztán továbbvitt a dulakodás sűrűje felé. Ami ezután következett, csupán érthetetlen összevisszaság maradt az emlékezetemben, a vadállati küzdelem homályból felmerülő pillanatai, sikoltó emberek és nyerítő lovak, amelyeken mind átiport a fenséges állat, amelynek a hátán ültem. A dicshimnuszok ellenére, amelyek később elárasztottak a csata miatt, nincs bennem szégyenérzet, amikor bevallom, hogy Uthren vérszomja nélkül már egészen bizonyosan az engem gyötrő kísértetek között lennék.

Az erőszaknak döbbenetes hirtelenséggel lett vége. Emlékszem, hogy még éppen kihúztam a kardom hegyét egy lovag rostélyából, érezve vérének forró szökőkútját az arcomon, aztán már egyedül találtam magamat Uthrennel, mert nem maradt más, akivel megküzdhettünk volna. A paelah újabb nyerítést hallatott teli torokból, és körbe-körbe forgott, miközben én a lélekjelenlétemet visszanyerve rájöttem, hogy valójában körbevettek minket. Néhány méternyi választott el minket az ellenség közeledő tömegétől. A talaj elesett lovakkal és lovagokkal volt tele, némelyik még mindig hiábavalóan rángatózott vagy kapálózott szörnyű sérülései ellenére. Valahol mögöttünk tovább dúlt a küzdelem. Feltételeztem, hogy a cordwainiek támadják hátulról a megrekedt lovasságot. Ám a mezőnek ebben az elszigetelt sarkában, ha csak egy pillanatra is, csend honolt.

Levegőt szívtam a tüdőmbe, és erőfeszítéseim jutalmaként éles fájdalom sugárzott szét a testemben a mellkasomtól a lábfejemig. Láttam, hogy Uthren is elszenvedett néhány vágást, és az oldalát fedő tajték fakópiros színben játszott. Nem úgy tűnt, hogy zavarja, kihívón dobálta a fejét, és prüszkölt. A körülöttünk lévő lovagok összerándultak a hangra, néhányan meg is hátráltak. Több dühödt, gyűlölettel telt arcot is láttam a felhúzott rostély alatt. Nem volt időm felvenni a sisakomat, és sokan ismerték az arcomat. A képükön ülő félelem és gyűlölet láttán természetellenes kacaj tolult az ajkamra.

– Mind arra esküdtetek fel, hogy meghaltok érte! – gúnyolódtam, és a kardommal suhintva lefröcsköltem a legközelebb állót vérrel. – Inkább köszönjétek meg, hogy lehetővé teszem nektek, ti őrült kurvapecérek!

Ekkor megmozdultak, ám nem a haragtól, hanem egy harsogó parancsra. A hang egy magas, páncélba öltözött alakra vonta a tekintetemet, aki átpréselte a lovát a tömegen. Az ágaskodó lovas címerét nem lehetett eltéveszteni a sisakján, ahogyan a hangjában lakozó gyűlölködő sürgetést sem.

– Utat! Az áruló az enyém!

Viruhlis Guhlmaine herceg érkezett, hogy igazságot szolgáltasson a királynője nevében.

Harminchetedik fejezet

A nap eseményeiről szóló különböző beszámolók olvasása során mindegyre megütközőm azon, milyen lustán vagy egyenesen hazugan közli azokat sok tehetségtelen, a tudós címét bitorló firkász. A legtöbben nagy magabiztossággal és állítólagos szemtanúkra való hivatkozással mesélnek az írnok és a herceg között lezajlott, lebilincselő fegyveres összecsapásról azokon a véres szírieken. Egyik leírás nagyobb képtelenség, mint a másik, már ami a vágásokat és visszavágásokat illeti. Néhányan azt bizonygatják, hogy a lovaink különböző méreteit látva nemesen felajánlottam, hogy lábon vívok meg Viruhlisszal, nehogy túlzott előnybe kerüljek. Mások ezzel szemben azt szajkózzák, hogy egyetlen suhintással terítettem le a herceget. Mindkét állítás nevetséges. Boldog ujjongással néztem volna végig, ahogy Uthren kásává tapossa azt a bosszantó fanatikust. Továbbá akármilyen rátermett voltam is, kétlem, hogy a kardom egyetlen csapása elég lett volna, hogy leterítse azt a fattyút. Nem, nyájas olvasó, sajnálattal ki kell, hogy ábrándítsalak, ugyanis Viruhlis herceg és én egyáltalán nem harcoltunk aznap. Habár azt kívánom, bárcsak sor került volna rá.

Én megfeszített izmokkal készültem Viruhlisra, aki tovább nyomakodott a tolongó tömegben, Uthren pedig izgatottan toporgott alattam. De mielőtt még a lovag kardtávolságba kerülhetett volna, nagy csődület támadt a háta mögött. Korábban is hallottam már ezt a jellegzetes hangot, és azonnal tudtam, hogy a puffanó testek és a csörgő fém együttes kórusa azt jelzi, a rhianveli csapatok hátvédje egy lovassági roham becsapódását szenvedte el.

Körülöttünk az eddig tétovázó lovagok viszonylagos rendje káoszba fúlt, ahogy próbálták újra irányba fordítani a hátasaikat. A kavarodásban szem elől tévesztettem Viruhlist. Néhány közvetlen csatlósa azonban megpróbált dicsőséget szerezni magának azzal, hogy végez az Áruló írnokkal: az egyik már felemelt szekercével jött nekem, de a meglóduló Uthren félrelökte. A tudatom újra alámerült a csata örvényébe, és a világ bömbölő, feldühödött arcokkal és villogó pengékkel teli, vörös árnyalatú lidércnyomássá változott.

A homlokomon támadt vágás csípős fájdalma térített magamhoz: addigra az ellenségek már jelentősen megritkultak körülöttem. Csontok roppantak Uthren patája alatt, ahogy kivégzett egy nyergéből kilökött lovagot. A hosszúkardom pengéje a markolatától a hegyéig vöröslött, és a fegyverforgató karom elzsibbadt az erőfeszítéstől. Kongó haranghoz hasonló zengésre fordítottam pillantásomat Sir Ehlbert Bauldryra, aki éppen egy rhianveli sisakjába és fejébe mélyesztette bele a kardját, tucatnyi lépésre tőlem. A nyomában maradt holttestekből nyilvánvaló lett, hogy a király bajnoka halálos ösvényt nyírt az ellenségbe, úgy került mellém. Mögötte a csetepaté folytatódott, és lovasok sűrű csomója olyan dühvel csépelte egymást, ami újra feltüzelte Uthren vérszomját. Azonban mielőtt apaelah újra rohamozhatott volna, a küzdelem abbamaradt, mert a rhianveliek az ütközet kellős közepén megálltak, mintha csak valami vezényszóra tennék. Akármi volt a jelzés, láthatólag elvette a maradék bátorságukat is, ugyanis menekülőre fogták.

Uthren vágtázva az üldözésükre indult, nem törődve a húszegynéhány vérző sebbel az oldalán. Ahogy közelebb értünk a félbehagyott dulakodás helyszínéhez, rögvest nyilvánvaló lett, miért menekült el az ellenség. Rhianvel hercegi lobogója a sárban feküdt szakadtán és mocskosán, vérrel behintve. Mellette hevert a herceg maga, a hasában egy törött lándzsával, amely egészen felnyársalta. A holtteste láttán érzett zord megelégedésem azonban teljes kétségbeesésbe fordult, amikor észrevettem, ki fekszik az elesett herceg mellett.

Mivel Uthren esze még mindig a mészárláson járt, kénytelen voltam leszállni a hátáról, és kemény puffanással estem az oldalamra, de szinte alig éreztem. Talpra kényszerítettem magam, és vörös pocsolyákon gázoltam át, hogy odaérjek a földön fekvő alakhoz. Viruhlis karja a mellén feküdt, ezért félrelöktem. Alatta a mellvértet véres csíkok csúfították.

– A rohadék… hónaljon kapott – köpte Wilhum, és vörös fogai kivillantak, ahogy rám vigyorgott. – Lándzsával… egészen keresztüldöftem… mégis maradt… benne élet…

Sivító, rémült hang kiáltott felcserért, és csak akkor ismertem fel a saját hangomat, amikor a torkom belesajdult.

– Feküdj nyugodtan – recsegtem, amikor Wilhum erőtlenül megpróbált feltápászkodni. Némi gyors vizsgálódásból kiderült, hogy a sebe mély, és még mindig ömlik belőle a vér. A lovag leesett lobogójáért nyúltam, letéptem egy csíkot, hogy elállítsam a vérzést, majd a sebbe gyömöszöltem, amitől Wilhum fájdalmasan felkiáltott.

– Jobb szeretnék… – nyögte – …nem a… sárban meghalni… eléggé méltóságon… alulinak találom.

– Nem fogsz meghalni, a kurva mindenit! – dörrentem rá, aztán folytattam a gyógyítóért való kiáltozást.

– Majd mi ellátjuk – jelent meg Wilhum mellett Juhlina, mögötte Adlar állt. Első látásra az Özvegy úgy nézett ki, mint akinek magának is felcserre volna szüksége, ugyanis arcát csúf vörösesbarnára festette valami. Közelebbről megnézve megkönnyebbülten sóhajtottam fel; nem az ő vére volt. Adlar nem járt ilyen szerencsével: a nyakát és zekéjét vörösre színezte az állán esett mély vágás.

– Írnok uram. – A halk, de határozott hangra megfordultam. Sir Ehlbert sziluettje magasodott fölém. – A harcnak még nincs vége. A katonáid a parancsaidat várják.

A ködbe burkolt mező felé biccentett északkeleten, ahonnan menetelő lábak kitartó dübörgése hallatszott. A rhianveli herceget és a lovagjait legyőztük, de a gyalogság láthatólag nem rendült meg. Hallottam a rémületes, gyűlöletes kántálást a ködfüggönyből: „A Hölgyért élünk! A Hölgyért harcolunk!…”

Első, ösztönös reakcióm az volt, hogy valami sértést vágok Ehlbert fejéhez, mert abban a pillanatban csak Wilhum révedő tekintetét és egyre sápadtabb arcát láttam. Azonban Juhlinának volt orvossága elvont figyelmemre.

– Ébredj! – csattant fel, és a tenyerével keményen a homlokomra csapott. – Te intézd, amit kell – intett a fejével hátrafelé, aztán odament, és megfogta Wilhum karját. – Mi pedig gondját viseljük Wilhumnek.

Néztem, ahogyan Adlarral ketten elviszik. Sebéből még mindig szivárgott a vér, és lecsorgott a feltúrt, testekkel teleszórt harcmezőre. Ehlbert sokatmondón köhintett.

– Szedd össze a lovasaidat! – hagytam meg neki. – Fejlődjetek fel a jobbszárnyon. Gondoskodom a gyalogságról. Tudod, merre van Roulgarth?

Ehlbert a fejét rázta, de megdermedt, amikor közelgő ellenségünk kántálása hirtelen kakofón riadalomba csapott át. Semmit sem láttam a küzdelemből, de a ködből nagy tömegben kilőtt nyílvesszők fütyülése visszhangzott, amit csakhamar az ütközet visszataszító csörömpölése követett.

– Azt hiszem, van elképzelésem, hogy merre lehet – jegyezte meg Ehlbert szárazon.

A Korona Serege gyalogságának csatasorba állítása sokkal tovább tartott, mint kellett volna, és türelmem fogytán kiosztottam jó néhány pofont a legtunyábbaknak. Haragom persze rossz célpontot választott magának, és jogtalanul töltöttem ki a katonáimon, akik éppen az imént álltak ki egy páncélosrohamot anélkül, hogy a csatasor megtört volna. Sokan adták az életüket ezért, és az alakzatba hajszolt katonák többsége vérző sebekkel bizonyította, milyen vitézül küzdött. Csakhogy Wilhum elterülő testének látványa szörnyű részletességgel derengett lelki szemem előtt, és alig vártam, hogy pontot tegyünk az ügy végére. Szerencsére mire el tudtam indítani a katonáimat, Lord Roulgarth és a toalischok már elvégezték helyettünk a munkát.

Később megtudtam, hogy a caeritheknek sikerült viszonylag fegyelmezett alakzatban, hátulról megközelíteni a rhianveli csatavonalat. A veilisch íjászok előrekerültek, és a köd dacára szörnyű mennyiségű áldozatot szedtek. Amikor a két hadsor összeütközött, minden rend eltűnt, és általános dulakodás vette kezdetét, ami éppen megfelelt a toalischoknak. Mire a Korona Serege elérte a helyszínt, csak néhány fürtnyi megátalkodott rhianveli maradt talpon, és azok is sebesen fogyatkoztak a caerith nyilak kitartó záporában. Amikor észrevettem egy különösen nagy és makacsul ellenálló szigetet a közelben, két századot vezényeltem ellenük. Ezek a rhianveliek eltökélt bagázsnak bizonyultak, ajkukon még mindig a Felkent Hölgyhöz szóló énekkel, várfalszilárdságú csatasorokban. Mielőtt azonban megütközhettünk volna velük, a caerithek a nyílvesszők valóságos felhőjével korbácsolták végig őket. A toalischok ezután tömegével rontottak a megritkult rhianveli sorokra, és rövid úton le is kaszabolták őket.

A Korona Seregét újabb negyed mérföldön vittem előre, de csak hullákat és földön kúszó sebesülteket találtunk. A hangulatomat olyan komorrá tette az aggodalom Wilhumért, hogy nem tiltakoztam, amikor a katonák megálltak, és tőrükkel vagy nyeles sarlójukkal végeztek ezekkel a szerencsétlenekkel. Amikor végül hullamentes, füves terepre értünk, megálljt vezényeltem. Győzedelmes felismerés vonult végig a csapatokon, és ujjongásbán törtek ki, először töredezetten, de egyre lármásabban, mígnem messze visszhangzott üdvrivalgásuk a ködbe borult tájon. Mintha csak válaszként tenné, a pára ritkulni kezdett, és mögüle előtűnt a nap fátyolos, ám aranyosan csillogó fáklyája. A hívő katonák ezt jelnek vették, hogy a Szerafilok a kegyeikbe fogadtak minket. Ha ez így van – tűnődtem keserűen –, akkor sokkal hamarabb is segíthettek volna.

Miközben az éljenzés folytatódott, Uthren ügetett ki egy gyérülő párafelhő mögül. A szőre összeragadt a száradt vértől, de a fejét ugyanolyan büszkén tartotta, mint mindig. Amikor felmásztam a hátára, a Korona Serege még egyértelműbben adott hangot a tetszésének. A pikák és nyeles bárdok a levegőbe emelkedtek, és a katonák ugyanúgy kántálták a nevemet, mint a Nagybecsű Sereg Evadine-ét. Szinte gyűlöltem őket érte.

♦

Wilhum Dornmahl prémekből emelt ágyon feküdt, a szirtek tetején felállított sátorban. A vászon csattogott a szélben, és a hullámok látványosan verték az alant domborodó sziklákat. Wilhum nem volt hajlandó magához venni a gyógyító által kikevert különféle fájdaloműző kotyvalékokat, és ingerülten elhessentette a fickót, mert eltökélte, hogy tiszta tudattal fogadja majd a végzetét. A fáradt, vérfoltos gyógyító, a tiszta hitű Szövetség korábbi Esdeklője, aki az évek hosszú sora alatt számtalan csatát látott már, a szakmájához illő szenvtelenséggel viselte dühöngő átkozódásomat.

– Csak egy egyszerű szúrás! – sziszegtem rá kétségbeesetten suttogva. – Láttam már embereket rosszabból is felépülni!

– Egy egyszerű szúrás, amely két létfontosságú véredényét is átvágta, uram – felelte a gyógyító halk és óvatos hangon. – Ezek mélyen a test belsejében fekszenek, így nem érem el, és sajnos összeölteni sem tudom őket. Sajnálom. – Meghajolt, és tett egy lépést hátrafelé. – Most, ha megbocsátasz, más lelkeknek is szüksége van még a gondozásomra.

– Esdeklő Delric meg tudta volna menteni – feleltem egyre növekvő dühvel. – Ha töredéknyire is lennél olyan ügyes, mint ő…

– Hagyd békén a szegény ördögöt… Alwyn – szólt közbe Wilhum rekedten és erőtlenül. – Máshol van rá… szükség.

A gyógyító ismét meghajolt, és egy üvegcsét nyomott a kezembe.

– Ha rosszabbodna a fájdalom – suttogta a férfi –, ez megkönnyíti a távozását.

Az üvegcsét a zsebembe tettem, és lerogytam Wilhum mellé, aztán csak néztem, ahogy Juhlina rongyot tesz a homlokára. Nem tudtam, mi értelme van, de az Özvegyen látszott, hogy tennie kell valamit. Ayin nem talált ilyen elfoglaltságot, amivel elterelhetné a gondolatait, ezért folyamatosan fel-alá járkált, és néha összefűzte a karját, máskor meg szétnyitotta. A felderítők és Wilhum lovasai, azok, akik túlélték a rhianveli lovagokkal való összecsapást, kicsivel odébb ültek, és egy palackot adogattak körbe. Ránézésre Pörge Adlar már részeg volt, de így legalább nem érezte a fülétől az álláig húzódó, összeöltött sebbel járó fájdalmat.

– Győztünk… gondolom? – kérdezte Wilhum, aznap este már harmadjára.

– Győztünk bizony – felelte neki Juhlina. – Fényes győzelmet arattunk. Hála neked.

– A herceg… – Wilhum tekintete elhomályosult egy pillanatra, majd pislantott, és folytatta. – Remélem… megfelelő tiszteletadással… temették el.

Ezt is megkérdezte már egyszer. Nem bírtam rájönni, miért aggasztotta ez ennyire.

– Igen – feleltem, és meglapogattam az alkarját. – Ahogy kell. – Valójában Leannor elrendelte, hogy az áruló herceg fejét csapják le és szúrják lándzsára, aztán a Korona elkobozta minden birtokát, vagyonát és címét. A törvény értelmében legalábbis Rhianvel hercegsége mostantól az Algathinet-dinasztia tulajdonát képezte. Hogy az ott élő nép ezt elfogadja-e, az egy másik kérdés, és nem volt kedvem ezen töprengeni. Egy háború elég volt egyszerre.

– Emlékszel… arra a napra a Walvern-várnál, Alwyn? – kérdezte Wilhum, és tompa tekintettel pislogott rám. – Amikor hozták a nagy kost… a fal ellen?

– Emlékszem.

– Már azon… voltam, hogy menekülök… tudod. – Megnyalta az ajkát, és fanyar mosoly jelent meg rajta. – Felnyergeltem a lovamat… meg minden. Ha a fal leomlik…

– Nem omlott – vágtam közbe. – És sohasem futottál volna el.

Összevonta a szemöldökét, és látszólag vitázni akart az állítással, de láttam, hogy a pillanat kicsúszik a szorításából, és mélyebbre süppedt a prémek közé. Egy percig csak lebegett a kábulat és az éberség között, és a szavai egyre jobban elmosódtak, ahogyan a közös időnkről beszélt.

– Az a rejtélyes ascarliai barom… minek is nevezte magát?

– Margnus Gruinskard – mondtam. – Tielwaldnak.

– Igen, igen. Volt benne egy csipetnyi… valami rossz… valami titokzatos.

– Több, mint csipetnyi. Én úgy mondanám, nyakig benne volt a dologban. Annak segítségével foglalta el Olversahlt.

– Olversahlt. – Wilhum komor kacaj gyanánt fújt egyet. – Micsoda éjszaka volt! Megmentettük Evadine-t, a Mártírok verjenek meg miatta!

– Nem tudtuk.

– Nem? – Egy másodpercre tiszta értelem csillant felém fordított tekintetében. – Vagy csak… nem akartuk tudni?

Csak annyit tehettem, hogy némán viszonzom a tekintetét, a tehetetlen harag és bűntudat örvényében.

– Nos – pislantott, és elfordult. – Legalább én úgy halok meg… hogy megváltást nyerek. Remélem, a Szerafilok észrevették… – Elhallgatott, mert a figyelmét felkeltette valaki, aki újonnan érkezett erre a különös, még-nem-halottnak rendezett virrasztásra. Desmena Lehville mereven, tétovázó léptekkel közelített a szirtfokhoz, köpönyegébe szorosan beburkolózva a nagy szélben. Arca az ütközetben szerzett foltokkal és karmolásokkal kifejezéstelen álarcnak tűnt, ami nagy önfegyelemről tanúskodott.

– Eljöttél – szólt Wilhum, és sikerült üdvözlésre emelnie a kezét. – Köszönöm.

Desmena néhány lépésnyire megállt, és nagyjából ugyanazzal az izzó nemtetszéssel nézett Wilhum szemébe, amit mindig is mutatott iránta.

– A fivérem… – kezdte, és köhintett, mielőtt kipréselhette volna a többit. – A fivérem azt akarta volna, hogy itt legyek.

– Gondolom. – Wilhum közelebb intette. – Jöjj! Mondani akarok… neked valamit.

Juhlina hátralépett, amikor Desmena odajött Wilhumhoz, és az arca most távolságtartást és rémületet tükrözött. Felkeltem, hogy távozzam, mert rájöttem, hogy négyszemközt kell beszélniük, de Wilhum intett, hogy maradjak.

– Szeretnék… egy tanút a haldokló… testamentumához. Desmenához visszafordulva Wilhum mély, reszketeg lélegzetet vett.

– Én, Wilhum Dornmahl, Lord Arther Dornmahl kegyvesztett és kitagadott fia, íme, elmondom testamentumomat. Szeretném, ha mindenki tudná, hogy fiúként elárultam az apámnak, hol lelhető fel egy bizonyos Wildar Redmaine nevezetű egyén, a harcművészetek mestere, Aldric Redmaine és Desmena Lehville apja és apám háztartásának korábbi szolgálója, akit árulásért köröztek. Lopva követtem Aldricot és a nővérét a házba, ahol apjuk, sebesülten egy csetepaté után, elrejtőzött. Amikor átadtam ezeket az értesüléseket az apámnak, Redmaine mestert elfogták… – Wilhum megállt, köhögött, és az ajka vörös lett. Vízzel kínáltam, de elhessentett, és akadozó, gurgulázó hangon folytatta: – És… a Korona törvényének megfelelően kivégezték. Azt reméltem… – zokogás keveredett Wilhum hangjába, és vér csörgött a szája széléről –, …hogy ezzel elnyerem az apám elismerését. Ebben… persze, mint mindig, nagyot kellett csalódnom. Tudom… hogy a fivér és a nővér egymásra gyanakodott… ezzel a gaztettel kapcsolatban, ezért ezzel a testamentummal… mindenki elé tárom az igazságot.

Zihálva feküdt tovább, Desmena pedig némán meredt rá.

– Soha – szólalt meg végül –, soha, egyszer sem gyanakodtam a fivéremre. De rád mindig is gyanakodtam.

Wilhum ajka halovány mosolyt formált.

– Igazad volt…

Desmena baljós morgást hallatott, és az ágy felé lépett, de megtorpant, amikor a kardom csikorogva kiszaladt a hüvelyéből.

– Megköszönném, ha hátralépne, hölgyem – tartottam a pengét a torka elé.

Gyilkos pillantást vetett rám, aztán visszavitte izzó tekintetét Wilhumra.

– Te semmirekellő, aljas nyomorult! – sziszegte rekedten. – Hányszor könyörögtem a fivéremnek, hogy vágjon le a családról, mint egy mételyes végtagot! Örömmel fogok a halálodra gondolni! – Azzal sarkon fordult, és dühös léptekkel elmasírozott.

– Valójában – dünnyögte Wilhum –, jobban fogadta… mint gondoltam. Leírod… az egészet, ugye, Alwyn?

– Ha úgy kívánod. – Odanyúltam és megragadtam a kezét, de hideg volt, és tudtam, hogy hamarosan még hidegebb lesz. – Homloka vékony ráncát látva elmosolyodtam. – Aldric volt az, nemde? Ő mondta el apádnak, hol találja Redmaine-t. Egy kicsit sok volt a verés, gondolom.

– Nem csak a verés. Aldric… elég idős lett ahhoz, hogy… felismerje, Redmaine érdeklődése a lánya iránt… távolról sem… természetes. Fura, hogy egy ilyen bátor lélek miként lehet… szörnyeteg. De hát – megint köhögött, és vérpettyek festették be a takaróját – ezt a leckét… mi mindketten túl későn… tanultuk meg, nem igaz?

Egész testében remegni kezdett ekkor, és az arcába felfutott az a kevés vér, amit a szíve össze tudott még gyűjteni.

– Azt hiszem – hörögte –, mégiscsak megkóstolom… a gyógyító itókáját… ha lehet.

Az ajkához tartottam, és ő az utolsó cseppig kiitta, aztán elcsendesedett, és erejének utolsó cseppje is elfolyt. Csak rövid ideig maradt így, aztán a fény kihunyt a szemében, de előtte még egyszer, utoljára kibomlott benne az élet. A virágzást kísérő szavak olyan halkan jöttek, hogy az ajkához kellett tennem a fülemet, hogy halljam.

– Tudod… hogy meg kell ölnöd őt, ugye? Még ha… ha a… fiad életébe… is kerül.

Harmincnyolcadik fejezet

Egy tömegsírban helyeztük végső nyugalomra Wilhumot, a rohamban elesett lovasok mellé. Összesen tizenketten voltak. Tiszta hitű Esdeklők mondtak beszédet, amelyet alig hallottam, miután rájuk lapátoltuk a földet, hogy befedjük őket. Ez is csak egy volt a sok hasonló sír közül, amelyeket aznap este ástunk, habár a legtöbbet rhianveli hullákkal töltöttük meg. Ayin a Korona Serege halottait közel négyszázra tette. Az ellenségeinkét közel háromszázra. A caerithekét nem lehetett megszámolni, hiszen a toalischók sebesen elvitték őket a legközelebbi erdőségbe, és a fák között helyezték őket nyugalomra. Az ezt követő éjszakát ők is és a hadsereg nagy része is tompa dermedtségben töltötte. Korábban már említettem, hogy a győztes hadseregek hajlamosak a halálról való merengésbe menekülni, amikor a dicsőség első izgalma elmúlik. A. paelithek azonban nem osztoztak ebben a csendességben, ugyanis nagy máglyák körül gyülekeztek, és vadul kiáltoztak.

– Mit ünnepelnek? – kérdeztem az Eithlischt. – Nem emlékszem, hogy bármelyiküket is láttam volna a csatamezőn. – Kíváncsiságtól hajtva kóboroltam el a paelith tábor közelébe, ott találtam rá az Eithlischre, aki egyedül állt abban a sávban, ahol a tűz fénye a sötétséggel találkozott.

– Nem ünnepelnek – mondta. – Amit itt látsz, az a szégyen rítusa.

Visszafordultam a legközelebbi máglya és az azt körbeálló sokaság felé. A legtöbben félmeztelenre vagy anyaszült meztelenre vetkőztek, és mintha késeket fogtak volna a kezükben. Az egyik paelith harcos fogait dühödten kivicsorítva bekiáltott valamit egy olyan nyelvjárásban, amit nem teljesen értettem. Ám amikor a fickó folytatta, elcsíptem a „kötelesség” és „gyalázat” szavakat. Amikor végzett a kirohanásával, a harcos rézsútos vágást ejtett a mellkasán, és térdre esett.

– Fogadalmat tett, hogy a halált fogja keresni a csatában – magyarázta az Eithlisch. – Mind így tesznek. Nagy folt esett a becsületükön azzal, hogy későn érkeztek a csatamezőre, és talán egész életükben keresni fogják a módját, hogyan mossák tisztára a nevüket. – A szögletes vonásain ülő zordon kifejezésből rájöttem, hogy a saját bűntudata is nyomasztja. Hiszen a síkságok caerithjei ugyanúgy caerithnek számítottak.

– Akkor – mondtam, mert jottányit sem érdekelt a bánata – a jövőben remélem, méltóztatnak a hadsereggel maradni.

Összehúzta a szemét, amikor meghallotta a nyilvánvaló szemrehányást a hangomban, de nem jött az ajkára válasz, hiába vártam egy visszavágást. Ehelyett észak felé fordította a tekintetét.

– Te is érzed, írnok Alwyn? – kérdezte halk hangon, amelyben aggasztó bizonyosság bujkált. Minden hibája ellenére olyan még nem volt, hogy az Eithlisch ne lett volna biztos valamiben.

– Mit? – Magam is a környező mezőkre összpontosítottam. Mint mindig, a kőtoll átka nem gyötört folytonosan, és eddig nem mutatott kóborló holtakat, de nem tudhattam, megúszom-e ezt az éjszakát valamiféle látogatás nélkül. Kérlek – könyörögtem a tollnak. – Csak ne Wilhumot…

– Nehéz elmagyarázni – mondta az Eithlisch. Elhallgatott, és a homloka rettegéssel határos szörnyülködéssel gyűrődött össze. – Valami történik északra innen. Vaerith gyülekezik.

– Evadine-nek van ilyen hatalma, te is jól tudod. A Maieszitek erejét birtokolja, és várja a jöttünket. Napokon belül a hadunk összecsap a Nagybecsű Sereggel. – Hosszú, fáradt sóhajt hallattam. – Micsoda véres nap lesz az!

– Érzem félelmes asszonyodat, írnok Alwyn, és még mindig nem értem, hogyhogy nem láttad, milyen mélységes gonoszság lakozik benne. De most valami mást is érzek. Az ösvények Összefutnak, és egy keresztutat érzékelek, ahol az egyik végzet egy másikkal találkozik, és eldől, merrefelé folytatódik a jövő. Csak azt nem tudom, hogyan fog végződni.

Most már rettegés ült az arcán, és elkerekedő szemmel nézett rám. Olyannyira más volt, mint amire számítottam tőle, hogy önkéntelenül elhátráltam.

– Sohasem volt még háború, amelynek bizonyos lett volna a végkimenetele – mondtam neki. – De sokan vagyunk, és kitartunk. Nem tudtam biztosan, állja-e a sarat ez a hadsereg, amikor felvirrad az ütközet napja, de ma megkaptam a választ. Az Ambris-várhoz menetelünk, megverjük az ellenséget, és ott magamhoz veszem a fiamat. – Biccentettem, és elindultam visszafelé. – Azonban egyelőre igencsak erős késztetést érzek, hogy lerészegedjem…

– Nem említetted, hogyan fogod megölni a nőt – jegyezte meg az Eithlisch. Nem voltam hajlandó megállni, hanem öles léptekkel elmasíroztam az éjszakába, és reméltem, hogy a sátramhoz és a pálinkámhoz vezető úton egyetlen kísértet sem fog megzavarni.

♦

A következő nap vége felé az északi horizonton feltűnt a Shavine-erdő hosszú, zöld paplanja. Tiler és a két másik felderítő nem sokkal később megjelent az úton, a Nagybecsű Királynő Ambris-vári berendezkedésének híreivel.

– Összesen úgy tizenöt-húszezren lehetnek – mondta Tiler. – A vár körül táboroznak. Többnyire gyalogság, már amennyire meg tudtuk ítélni. Mindenféle szerzet van köztük. Jobbára képzetlen parasztok népes csőcseléke vasvillákkal, fejszékkel meg ilyenekkel, de vannak szövetségi veteránok is.

– Az ostromállapot? – kérdeztem.

– Nincsenek gépek, de serényen ássák az árkokat. A falak körül heverő holttestekből ítélve úgy néz ki, túl korán akarták lerohanni a helyet, és ez nagy árat követelt. – Tiler sovány képére komor kifejezés ült ki. – Aztán ott vannak a bitók.

– Bitók?

– Tucatnyi akasztófa egy emelvényen, a főkaputól nyíllövésnyi távolságra. Mindegyikről egy holttest lóg. Állítólag a Hamis Királynő foglyul ejtett egy csomó, Lorine hercegnéhez hűséges zsellért. Naponta tizenkettőt felakasztat belőlük, amióta az ostrom elkezdődött.

A küldetésünk túlmutat rajtunk – mondta nekem egyszer. Vajon még mindig így hitte, vagy az elméje valahogyan elmerült a bosszúálló őrületben?

– Jól van – mondtam Tilernek. – Pihenjetek egy keveset…

– Van itt, ööö – vetett jelentőségteljes pillantást az erdőre – még valami, kapitány. Találtunk egy követet ott, ahol az út az erdővel találkozik. Azt a rhianveli Esdeklő ribancot. Egyes-egyedül, képzeld csak el! Fehér zászlóval vonult, máskülönben ott helyben végeztem volna vele.

– Mi az üzenete? – kérdeztem.

– Aszongya, csak az írnokkal beszél.

– Nos, jól van. – Uthrenhez indultam. – Akár meg is hallgathatom, mi mondanivalója van.

– Nem lesz jó, akármi is az – figyelmeztetett Juhlina. – Legjobb lenne, ha hagynád, hogy menjek és megöljem.

– Ilyet nem tesz egy úr, aki igazságos hadjáratban vonuló hadseregnek parancsol. – Felültem Uthrenre, és melléléptettem, miközben ő is felmászott a paelah-ja hátára. – De – tettem hozzá közelebb hajolva – ha bármely pillanatban megvakarnám az államat, egészen nyugodtan zúzd szét a koponyáját.

♦

Esdeklő Ildette merev testtartása és dacos, szúrós pillantása sokkal hatásosabb lett volna, ha a lova, amely megijedt a paelah-któl, nem toporgott volna csillapíthatatlan idegességgel. Nem éreztem szükségét udvariaskodásnak, sem az ilyen helyzetekben szokványos, szertartásos társalgásnak. De a nő sem. Arcára volt írva a gyűlölet, amelyet a testvérét megölő embernek tartogatott. Habár, ismerve mélységesen fanatikus ragaszkodását Evadine-hez, nem hittem, hogy enyhébb lett volna az arckifejezése, ha annak idején élni hagyom a kurafit.

– Ki vele! Mit akarsz? – kezdtem, a kezemet Uthren nyeregkápáján nyugtatva.

– A királynőm ajándékot küldött – felelte, és ajkát élvezettel húzta el, ahogy az ölében vitt valamiért nyúlt. Túl sebesen mozgott a keze, és Juhlina ösztönösen cselekedett. A paelah-ja meglódult, és társam végzetes csapásra emelte a pörölyét. Ildette már így is rettegő lova még azelőtt felágaskodott, hogy a gyilkos csapás célba ért volna, és kivetette a lovasát a nyeregből, majd megfordult, és elvágtázott az erdőbe.

– Állj! – dörrentem rá Juhlinára, amikor hátrahúzta a karját, hogy a gyalogos Ildette felé suhintson. Láttam, hogy a nő kezében nincs fegyver. Egy apró vászonbatyut fogott. – Hozd azt ide.

Ildette és Juhlina váltott egy kölcsönösen gyűlölködő pillantást, miközben az Özvegy a harci pörölyének hegyét használva elkapta a batyut, és kiemelte az Esdeklő kezéből. Már azelőtt, hogy kibontottam volna, émelyítő bizonyossággal tudtam, mit fogok benne találni. Vaerith gyülekezik – mondta az Eithlisch, és mint mindig, most sem tévedett. A vászon leesett, és egy durva, házi szövésű zsák került elő, amelybe két lyukat vágtak, kezdetleges álarcot alkotva.

– Ha az írnok nem jelentkezik egyedül az Ambris-várban tíz napon belül – mondta Ildette talpra állva –, a banya meghal. Ha a hadsereg belép a Shavine-erdőbe, a banya meghal.

– Hogyan… – A hangom cserben hagyott, mielőtt sikerült volna összeszednem az akaraterőmet, hogy kipréseljem a szavakat. – Hogyan fogtátok el?

– Tőlem nem kapsz válaszokat, áruló – felelte Ildette. – A királynőm hívat. Gyere el vagy ne gyere! Én a magam részéről nagyon is szívesen végignézném, ahogy megégetik. – Bemutatott egy utolsó, gúnyos meghajlást, aztán elindult visszafelé a Király útján az erdő homályos menedékébe. Utólag büszke vagyok rá, hogy nem utasítottam Juhlinát, hozza el nekem a fejét.

♦

– Megtiltanám – tűnődött Leannor –, ha azt gondolnám, hogy uraságod hallgat rám.

A kora hajnali órákban akartam elosonni, de Ildette távozását követően Juhlina egyenesen a régenshercegnőhöz ment a tárgyalásunk részletes beszámolójával.

– Azért csak tiltsa! – szólt közbe Ayin, és feldúltságában még az etikettről is megfeledkezett. Ellépett Leannor mellől, és olyan mélységesen aggodalmas arccal meredt rám, hogy alig bírtam ránézni.

– Mennem kell – mondtam neki, a hangomban lágy kérleléssel, de csúfos kudarcot vallottam, mert a félelmeit nem sikerült eloszlatni.

– Meg fog ölni! – Ayin egyikünkről a másikunkra nézett, támogatást várva. – Hisz mindannyian tudjuk ezt!

– Nem nagyon tudok vitába szállni az állítással, írnok – vélte Roulgarth. – És ez a hadsereg igencsak ragaszkodik a parancsnokához.

– Biztos vagyok benne, hogy ön ugyanúgy jó lesz nekik, uram.

Roulgarth arca sokkal inkább elkomorult a halálom eshetőségétől, mint számítottam rá.

– Kétlem. A szirtek tetején művelt veszedelmes mutatvány után nehéz lesz versenyre kelni egy legendával. Aztán meg nem sok eséllyel tudjuk majd itt tartani őket, ha ön ellovagol a biztos kivégzés felé.

– A caerithek is el fognak menni – dörmögte az Eithlisch. Hatalmas testével elfoglalta a királyi sátor nagy részét, és még így is le kellett görnyednie, hogy ne nyomja ki a vásznat. Most először vett részt haditanácson, és különös, sőt, kacagtató látvány volt, hogy milyen kényelmetlenül érzi magát. – Amint megtudják, hogy a Doenlisch a félelmes asszony karmai közé került, óhatatlanul a segítségére fognak sietni.

– Akkor ne mondd el nekik.

Hervasztó pillantást vetett rám.

– Nem csak nekem van itt vaerithem. Mások is megérezték, amit én. Nem kell hozzá sok, és megértik az okát is. Mellesleg, sohasem hazudok a népemnek. Azt meghagyom a te fajtádnak.

– Ha nem tudod megállítani, legalább késleltesd őket – mondtam, és visszafordultam Leannorhoz. – A Korona Seregét is tartsd vissza, ameddig csak lehet. Csupán ennyit kérek, fenség. Ami pedig a halálom bizonyosságát illeti, nem hiszem, hogy az a Hamis Királynő célja.

– Ha nem megölni akar – szúrt keresztül vádló pillantásával Juhlina –, akkor mire készül?

– Megkísérel átállítani maga mellé. Amikor pedig nem jár sikerrel – rándítottam meg a vállam –, nos, akkor igazából nem tudom, mitévő lesz. Azt viszont tudom, hogy megöli a Doenlischt, ha nem vagyok ott, hogy megakadályozzam, és ezt nem engedhetem.

– Ez a Doenlisch, akiről beszélsz – tűnődött hangosan Leannor. – A mi népünk Zsákbanya néven ismeri, nemde?

– De igen, fenség. Mi bűbájok és gyógyitalok készítőjeként ismertük, de a caeritheknek sokkal többet jelent ennél. – Az Eithlischre pillantottam. – Ha bármi baja esik, a caerithek válasza… igen szélsőséges lehet.

– És az életedet akarod adni az övéért cserébe? Ilyen sokkal tartozol neki?

– Ez nem tartozás vagy kötelesség kérdése. – Tétováztam. A köztem és a Zsákbanya között létező kötelék mibenlétét nehéz lett volna elmagyaráznom, még magamnak is. – Úgy hiszem, hogy jót tesz a világgal. Egy ilyen lelket meg kell óvni.

Leannor felsóhajtott, és visszatelepedett trónszerű ülésébe. Egyszerű, tömör alkalmatosság volt, a Korona Seregében szolgáló egyik ügyesebb kezű ács faragta, de hiányzott belőle az a pompa és ékesség, amely Leannor fivérének egykori ülőhelyét jellemezte. Mégis úgy éreztem, a hercegnő sokkal méltóbb jelenléttel bír azon a széken ebben a kis sátorban, mint amilyennel Tomas király valaha is bírt a legfenségesebb termében, aranyban dúskáló pompája közepette. Nem is valami belső tulajdonsága tette, hanem a sok vész és balszerencse révén felgyülemlett tekintély és tapasztalat. Eddig a pillanatig praktikus okokból szolgáltam ezt a nőt, mert közös volt a célunk. Most először éreztem azt, hogy talán valóban felérhet a feladathoz, és békés kormányzást hozhat erre az örökké zaklatott országra. Akaratos fia már egészen más tészta volt, de miatta ráértünk később aggódni.

– Nos, jó – engedett a régenshercegnő. – Lord Alwyn, ezennel megbízlak, hogy királyi üzenetet vigyél Evadine Courlainnek, a Hamis Királynőnek. Megparancsolom neki, hogy szerelje le a hadseregét, és önként jelentkezzen, hogy a Korona Törvényének értelmében bíróság elé állhasson felségárulás és tömeggyilkosság vádjával. A küldetésed hírét egy nappal a távozásodat követően bejelentjük a Korona Seregének. Azután már nem ígérhetek semmit: nem tudom, hány nap alatt érnek majd oda az Ambris-várhoz, a jóváhagyásommal vagy anélkül.

Bólintottam, és az Eithlischhez fordultam.

– Vissza tudod tartani a caeritheket egyetlen napig?

– Miféle biztosítékot kapok arra, hogy ha így teszek, megmented a Doenlisch életét?

– Semmilyet, kivéve az ígéretet, hogy mindent megteszek az érdekében.

Széles képén megfeszültek az izmok, és egy ér lüktetett a halántékán, valami kíméletlen belső vihar jeleként.

– Egyetlen napig – mondta, miközben csaknem keresztülszúrt a pillantásával. – De vedd tudomásul, hogy amikor az a nap lejár, a caerithek a lehető legsietősebben elindulnak utánad. A toalischek gyorsak, de & paelithek. náluk is gyorsabbak, még akkor is, ha erdőn kell átkelniük. És én is velük fogok tartani.

♦

Még aznap éjjel útnak indultam, mert ki akartam használni minden, rendelkezésemre álló időt. Juhlina, Ayin és a felderítők ragaszkodtak hozzá, hogy bekísérjenek az erdőbe. Uthren egyenletes, de nem túl sietős iramban haladt, míg az ég teljesen be nem sötétedett. Ekkor tábort vertünk. A hangulat a tűz körül érthetően gyászos volt, és csak rontott rajta az, hogy Ayin lépten-nyomon könnyekben tört ki. Egyszerre találtam ijesztőnek és bosszantónak.

– Nem énekelnél inkább? – kérdeztem, miközben a lány nyomorult arccal guggolt, és a tábortűzbe bámult.

– Nem! – vetette oda, és nemrégiben felvett udvarhölgyi tartását ifjonti duzzogás váltotta fel. Dühödten törölgetve a szemét felkelt, és elkóborolt a félhomályba vesző fák közé.

– Nem érti, miért csinálod – mondta Juhlina. – Persze én sem.

– Ugyanazért csinálom, amiért te egyszer lerugdaltál egy egész sor embert egy mellvédről, hogy eltörd a nyakukat. – Azonnal megbántam a hangnemet és a szavakat, amint elhagyták a számat, és egy arcrándulással nyugtáztam az arcára kiülő sértettséget. – Sajnálom – sóhajtottam, és közelebb húzódtam. – Igazából azt hiszem, mindig is tudtam, hogy így lesz. Nincs más választásom, mint végigmenni az úton.

– Amit a caerithek Cairhnak hívnak. – Vonakodó, keserű megadást hallottam a hangjában, a bizonyosságot, hogy úgysem lehet letéríteni engem erről az ösvényről. – Mész, és találkozol a sorsoddal.

– Így is mondhatjuk. – Benyúltam a zekémbe, és kivettem az odarejtett, bőrbe csomagolt kis batyut. – Meg kell kérjelek, hogy tegyél meg nekem valamit, valamit, ami nagyon nehéz lesz.

Azt hittem, megretten a kőtoll látványától, de ahogy kibontottam a csomag bőrszíjait, csupán tanácstalanságot láttam az arcán.

– Úgy hittem, hogy el kell vinned neki – szólt. – Talán azért, hogy megöld vele.

– A közelébe sem kerülhetnék. Az őrei úgyis átkutatnának. Azt hiszem, az lenne a legjobb, ha semmiképpen sem kerülne az ő kezébe. Egyébként meg… – Próbaképpen hozzáérintettem egyik ujjamat a tüskés vitorlákhoz, és azon tűnődtem, hogyan lehet egy ilyen nagy hatalmú valami ennyire hétköznapi. – Talán már elvégezte a dolgát a partmeredély csatájában.

Juhlina bólintott, és a toll felé nyúlt, de megállt a keze, amikor megszólaltam.

– Nem könnyű magadnál tartani. Talán nem úgy fog hatni rád, ahogyan rám. Nem tudom. De ha igen…

– Akkor igen – mormolta, és elvette a tollat és a batyut. Rövid, óvatos pillantással végigmérte, aztán bebugyolálta és a csomagjába rejtette.

– Ha… nem jönnék vissza, hogy visszavegyem – mondtam a szemébe nézve, hogy lássa komoly szándékomat –, Toria vigyen el az óceán általa ismert legmélyebb pontjára, és ott dobd be a vízbe.

Közelebb hajoltam, és csókot nyomtam az ajkára. Nem húzódott el, de nem is viszonozta. Akkor sem szólt semmit, amikor felkeltem, hogy felüljek Uthrenre.

– Még mindig órák vannak hajnalig, kapitány – szólt oda Tiler.

– Órák, amelyeket ki kell használnom – feleltem. Fura volt elnézni ezt a férfit, akit nem is olyan régen még megvetettem, ahogy fészkelődik és a búcsúszavakat keresi olyasvalakinek, akit talán sohasem láthat újra, legalábbis élve nem.

– Apaelithek úgyis hamarosan a nyomomban lesznek – mondtam neki szaporán, hogy megkíméljem a búcsútól. Lecsatoltam a kardomat, és odadobtam neki. – Tarts velük, és hozd el nekem ezt az Ambris-várhoz!

– Úgy lesz, kapitány. – A többi felderítővel együtt fél térdre ereszkedtek, és mindegyik mélyen meghajtotta a fejét.

– Akármi is lesz innentől kezdve – mondtam –, vegyétek úgy, hogy tisztára mostátok magatokat a velem együtt elkövetett bűnöktől. Olyan tiszták vagytok, amilyenek egyáltalán lehettek.

Elmosolyodtam, és Uthren elindult az erdei út felé. Ekkor Ayin kiszaladt a sötétből, és megölelte a lábamat.

– Írtam neked egy dalt – nézett fel rám könnytől csillogó szemmel. – Úgyhogy vissza kell jönnöd. Máskülönben sohasem fogod hallani.

Lenyújtottam a karomat, egyik kezemmel megfogtam az arcát, és a hüvelykemmel letöröltem a könnyeit.

– Énekeld el akkor is, ha nem jövök. Valószínűleg az lesz az egyetlen testamentum, ami jut nekem.

Ekkor Uthren megugrott, és vágtázni kezdett, elrántva engem a lánytól, aztán végigdübörgött a sötétbe hajló Király útján.

Harminckilencedik fejezet

Uthrent már eddig is roppant erejű élőlénynek ismertem, de a sebesség, amellyel az Ambris-vár felé vitt engem, minden eddigi tapasztalatomon túltett. Többmérföldnyi sötét erdőség olvadt össze egyetlen elmosódott, fekete folttá, amely szürkére váltott, amikor a hajnal fénye végigsimította a fákat. Csak találgathattam, mennyit tud vagy ért ez a bestia a küldetésünkből. Miközben Uthren órákon át vágtázott a fáradtság legkisebb jele nélkül, egyre inkább eluralkodott rajtam az érzés, mintha húznának, nem pedig repülnénk. Valami vonzotta Uthrent az úti célunk felé. Eszembe jutott, mit mondott az Eithlisch a paelah-k caerithekkel ápolt kapcsolatáról, hogy a kötelék eredete mindig is rejtély maradt. Most azt gyanítottam, a Doenlischnek lehetett hozzá köze. A misztikus valódi életkorát nem lehetett kifürkészni, és eredete talán egészen a Csapás utáni napokig nyúlt vissza. Ha ez igaz, a vaerithje elegendő erővel bírt ahhoz, hogy az egymást követő nemzedékeken keresztül beszivároghasson a vérébe ezeknek a nagy lovaknak.

Uthren természetellenes sebességének köszönhetően az utazás, amelynek még kemény vágtában is három teljes napig kellett volna tartania, alig tartott tovább egynél. Amikor a hold ragyogó tányérként felemelkedett az égre, a fákon át megpillantottam a Szövetségi Sereg tábortüzeit. Habár a lovam fáradhatatlannak tűnt, én nem voltam az. Többször eszméltem arra, hogy bizonyára megadtam magam a kimerültségnek. Uthrennek azonban minden alkalommal sikerült valahogy a nyeregben tartania. Most, hogy úti célunk ilyen közel került, elkezdtem rángatni a szárát, és ezúttal legalábbis tényleg hajlandó volt megállni.

Amikor lemásztam a hátáról, Uthren felágaskodott, és elégedetlen prüszkölést hallatott. Kinyújtottam a kezemet, hogy meglapogassam a szőrét, és éreztem, hogy izmai rángatóznak, amikor pedig felnéztem rá, zavarodott csillámlást láttam a szemében. Hátraléptem, és ő elindult, majd visszakozott néhány lépésnyit, aztán csak rázta a fejét ingerülten, mintha valami láthatatlan akadály megállítaná.

– Nem akarja, hogy közelebb gyere, mi? – kérdeztem, és fejemmel a tábortüzek felé intettem.

Uthren megint prüszkölt, és kaparta a talajt a patájával, majd egy utolsó rám vetett pillantás után megfordult, és elvágtázott a sötétségbe.

♦

Az Ambris-vár köré vont ostromgyűrűt még éjszaka is könnyű volt észrevenni, mert a mellvédeken lángoló számos fáklya jól bevilágította. Ahogy közelebb kerültem, egy nemrégiben indított támadás árulkodó nyomait is kivehettem: fekete sávok éktelenkedtek a falakon, és az árkok és a fal közötti szakaszt a csata maradványai csúfították. Létrák hevertek törötten a hullákkal teleszórt mezőn, és a holttesteken egész erdőnyi nyílvessző tollazata világított. A masszív vas és tölgy kapu sértetlennek tűnt, és a Blousset család címere magasan lobogott a falak fölött, jelezve, hogy a Shavine-hercegség büszke székhelye még közel sem esett el. Könnyen azonosítottam a Tiler mesélte bitókat is, amelyeken hullák hintáztak az esti szellőben. Többnyire felnőttek voltak, de két kisebb test jobban kilengett.

Ám a jelenet legkülönösebb összetevője, amely annál jobban erősödött, minél inkább megközelítettem a Szövetségi Sereg külső határát, a szag volt. Minden csatamező bűzlik valamennyire. Azok, amelyek nyílt terepen vannak, általában a felforgatott földtől és az emberi és lótrágyától szaglanak, majd később beléjük ivódik a rothadás émelyítő bűze. Az ostromoknál a füst, a trágya és a főzőtüzek aromái keverednek. Csakhogy ez, itt most más szag volt; a couraveli szegénynegyedekre emlékeztetett, a mosdatlan testek és fedetlen latrinák átható, kellemetlen ötvözetére. Olyan ápolatlanságról mesélt, amelyet látva Swain a korbácsáért nyúlt volna.

A bűz forrása hamar nyilvánvaló lett, amikor összetalálkoztam az első őrszemekkel, két alabárdossal, akiknek szaga csak azt jelezhette, hogy heteket töltöttek ugyanabban a vastag, páncélozott öltözékben. Bozontos szakálluk és ápolatlan hajuk zsíros csigákban kandikált ki a sisakjuk pereme alól. Ennek ellenére katonákhoz híven, éberen teljesítették a feladatukat. Mindketten azonnal felém fordították a fegyvereiket, amint megjelentem a fáklyájuk fénykörében. Abból, ahogyan acsarogtak rám, rájöttem, hogy nem kell bemutatkoznom.

– Áruló mocsok! – köszöntött a nagyobbik, és kilépett, hogy fenyegetően felém döfjön az alabárdjával. A társa mellé lépett, óvatosabban, de ugyanolyan ellenségesen.

– Írnok Alwyn vagyok – szóltam udvarias meghajlással. – A Nagybecsű Királynő hívására jöttem. Úgy hiszem, már vár rám.

A hátam mögé kötötték a kezemet, szorosabban, mint hogy kényelmes volna, de máskülönben nagyon ügyeltek rá, hogy ne okozzanak sérülést. További katonákat hívtak kíséretnek, és azok egytől egyig éppolyan bűzösek és ápolatlanok voltak, mint az első két őrszem.

– Nem bajlódtok manapság körletszemlével, mi? – kérdeztem undorodva, de csak egy torokhangú választ kaptam az őrmestertől.

– Az áruló befogja a mocskos száját, vagy én fogom be neki!

Erőteljes fickó volt, akire homályosan emlékeztem az Athiltor elleni támadásról, amely mintha időtlen időkkel ezelőtt történt volna. Az orromat ráncolva tűrtem egy darabig a szájszagát, amikor vészjósló tekintettel és kivicsorított sárga fogakkal közel hajolt hozzám, aztán homlokommal az orrába fejeltem. Amikor hátratántorodott, kutató pillantást vetettem a többi katonára. Az alabárdot gyilkos döfésre készen tartották, de egyik sem készült rá komolyan, hogy használja is. A fegyverük nyelével is leverhettek volna, de azt sem tették. Még az őrmester sem. Amikor végzett a harákolással és már nem köpött több vért, csak nézett tovább dölyfösen ahelyett, hogy ütések záporoztak volna rám, ahogy vártam.

– Az Áruló írnoknak nem eshet bántódása, mi? – kérdeztem, és erőltetett vigyorgással lepleztem az aggodalmamat. Nem vettem jó jelnek, hogy ennyire köti őket Evadine parancsa. Minden gyűlöletük ellenére fura fényt láttam ezeknek a férfiaknak a szemében. Ugyanaz a csillogás volt, amit már a Felkent Hölgy korai prédikációi idején is megfigyeltem az áhítatba belefeledkezett hívek arcán. Akkor még pillanatnyi benyomás volt, és a prédikáció végeztével a hallgatóságba visszatért valamiféle értelem. Most már úgy tűnt, hogy a rajongás örökre beköltözött a Nagybecsű Sereg katonáiba. Ezért bűzlöttek ennyire? Még a katonai élet légalapvetőbb tisztálkodási szabályai is elvonták volna a figyelmüket a Mártír Királynőjük iránti odaadásról.

– Elég a piszmogásból – szóltam parancsoló, pattogó hangon. – Érjünk már oda, ahová megyünk!

A tábor, amelyen átkeltünk, kátyús, sáros ösvények bűzös mocsarát alkotta az összevissza felvert sátrak között. Koszos, borotválatlan férfiak és zilált hajú nők álltak az út mellett, és felemelt hangjuk rosszalló káromkodások kórusát zúdította rám. Ám az engem közrefogó katonákhoz hasonlóan haragjuk nem torkollt erőszakba, olyannyira átadták magukat a Feltámadt Mártír parancsainak.

– Égni fogsz, áruló! – sivította nekem egy nő. Rongyos blúzából kilátszott a melle, nem mintha ez jottányit is zavarta volna. Mások még ennél is rosszabbul voltak felöltözve: félmeztelen férfiak és nők gyűltek oda, hogy hallassák a hangjukat az egyre erősödő lármában.

– Eretnek! Hitszegő! Égessék meg!

Eszeveszett gyűlöletük olyan magaslatokba hágott, hogy már attól féltem, felülkerekedik az Evadine-nek fogadott engedelmességükön. Kísérőimnek többször is hátrább kellett lökni a lelkesebb becsmérlőimet, és a katonák kordonja összeszűkült körülöttem, ahogy a csőcselék sokasodott, és zajos gyűlölködésük elkerülhetetlen módon kántálásba olvadt.

– Égesd meg! Égesd meg! ÉGESD MEG!

Aztán megrendítő hirtelenséggel az egésznek vége szakadt. A kántálást mintha két szó között elvágták volna, és a körülöttem lévők, katonák és bámészkodók, egyaránt térdre estek. Elértünk egy pontot a tábor közepén, ahol nagy sátor állt egy alacsony domb tetején. Egyetlen alak várakozott ott köpönyegben és csuklyában, de minden jelenlévő magán érezte súlyos tekintetét. Semmit sem szólt, és nem is intett, mindössze megfordult, és eltűnt a sátrában, de azután a csőcselék térdepelve maradt, míg az őrök az egész lényükben meghunyászkodók szótlan csendjével kísértek tovább.

A sátrat elérve az őrmester, még mindig vértől szivárgó orral, félrehúzta a sátorponyvát, és a fejével intett, hogy menjek be. Észrevettem, hogy gondosan elfordítja a fejét, nehogy benézzen. Újra elfintorodtam, amikor elmentem bűzös személye mellett. Odabenn Evadine már levette a köpenyét, és egy nagy, díszesen faragott bölcső mellett állt. A figyelmét az ágyacska lakójára fordította, és nem nézett fel, amikor beléptem. A katonáival ellentétben tiszta volt, könnyű pamutinge foltoktól mentes. Ennek ellenére ráncokat figyeltem meg az arcán, amelyek még nem voltak ott, amikor elváltunk: apró, ám észrevehető keménység ült a szája szélén és a szeme körül. Mint az ő esetében mindig, ezek az apró jelek, ha lehet, még vonzóbbá tették. Evadine Courlain még számtalan bűnével együtt sem lehetett más, mint gyönyörű.

– A katonáid szégyent hoznak rád – tudattam vele.

Evadine nem válaszolt azonnal, csak ringatta tovább a bölcsőt, és az odabenn fekvő lény felé fordított tekintetben inkább tettetett áhítat ült, mint szeretet.

– Nem kívánod látni a fiunkat, Alwyn? – érdeklődött. Hangja éles ellentétben állt a legutóbbi, couraveli találkozásunkkor tapasztalt megkínzott, rekedt dühvel. Most nyugodt töprengéssel beszélt, amelybe árnyalatnyi, kiábrándultsággal határos fáradtság vegyült.

– Óvatosan – figyelmeztettem, és tapodtat se mozdultam. – Még a végén az elmebajos gyülekezeted is meghallja. – Valójában nagyon is meg akartam nézni a gyermeket abban a bölcsőben, de abban a pillanatban már tudtam, hogy a fiunk is csupán egy újabb eszköz ennek a nőnek a fegyvertárában. Benne látta a kulcsot a hűségem visszaszerzéséhez. – Nem lenne jó, ha tudnák, hogy méhednek gyümölcse valójában egy zsivány fattya, ugye?

– Csak azt tudják, amit én jónak látok, hogy tudjanak, és sohasem kérdőjelezik meg a tudást. – Most először felém fordította a szemét, és meglepve láttam, hogy mosollyal fogad. Szomorú mosoly volt, bánkódással teli, amit őszintének gondoltam. – Fáraszt, Alwyn… hogy nem kérdőjeleznek meg. Te sohasem riadtál vissza ettől. Most tehát itt az utolsó lehetőséged, hogy megtedd. Kérdezz bármit, és én megpróbálok válaszolni. De először, kérlek, nézd meg a fiadat.

Bizonytalan léptekkel közelítettem a bölcsőhöz, de nem azért, mert hosszú órákat töltöttem el Uthren rázkódó hátán. Nem tudtam, mire számítsak, amikor először megpillantom közös gyermekünket. Valamiféle szörnyetegre talán? Egy alávaló teremtményre, amelyet eltorzított az anyja lelkében lakozó gonoszság? Mindezek helyett csupán egy szendergő kisdedet láttam, aki egyik kezével a takaróját fogta, míg a másik apró hüvelykjét a szájába dugta. Csak egy csecsemőt, számtalan másikhoz hasonlót, ám abban a pillanatban nekem a legtökéletesebb és legszebb dolog volt, amit valaha láttam.

– Jól alszik – folytatta Evadine. – Nem sokat nyűgösködik, de amikor a hangulat elragadja, olyan hangosan ordít, hogy képes lenne felébreszteni a holtakat. És okos, már ilyen fiatalon is látom rajta. Ahogyan mindenre rátekint, olyan értelmes, olyan kíváncsi. Valami csodálatosat hoztunk létre, nem, Alwyn?

Nekifeszültem a kötelékeimnek, annyira be akartam nyúlni a kiságyba, hozzáérni a gyermek takarót markoló kezéhez, érezni, ahogyan megszorítja. Tudtam, hogy Evadine látja rajtam a vágyat, de egy mozdulatot sem tett, hogy levágja a béklyót a csuklómról. Bánatos volt, de a gonoszság nem állt messze tőle. Így hát csak nézhettem a gyermeket, elveszve a csodában, hogy a miénkhez hasonló tökéletlen nászból valami ilyen tökéletes születhetett.

– Igen – leheltem. – Igen, így van.

– Akkor hát meg kell kérdeznem, miért fordultál el tőlünk. Miért szövetkeztél az ellenségeinkkel?

Felnéztem, és az arcán ugyanaz a gyász ült, de a vonásai valamelyest megszilárdultak, a vád első csillogása megjelent a szemében.

– Azt ígérted, hogy én kérdezhetek – mondtam.

Megdermedt, és vonásai tovább keményedtek.

– Akkor kérdezz!

– Hol van a Zsákbanya?

Gúnyosan és meglepetten húzta fel a fél szemöldökét.

– Úgy, tehát tényleg csak egy caerith bűbájos kedvéért adtad át magad nekem?

– Ő több ennél, és azt hiszem, ezt te is tudod. Újra kérdezem, hol van?

– Biztonságosan megkötözve, őrizet alatt, sértetlenül. Az, hogy így marad-e, nagyban rajtad áll.

– Hogyan fogtad el?

Ezúttal mindkét szemöldöke felszaladt, és halk kacaj hagyta el a száját.

– Elfogni, én? Csak nem képzeled, hogy hónapokig kajtattam a birodalmat egyetlen eretnek után! Nem én fogtam el, Alwyn. Ő sétált be ebbe a táborba két hete, és audienciát kért a Nagybecsű Királynőtől.

– Felteszem, nem teljesítetted a kérését.

A derűje elpárolgott, és kényelmetlen rezdülést láttam a homlokán.

– Sokkal sürgetőbb ügyeim vannak, mint hogy egy caerith misztikussal locsogjak…

– Nem – szóltam közbe. – Nem ezért volt. Féltél, vagy inkább valami legbelül félt szembenézni vele. Úgy hiszem, még egyetlen pillanatot sem töltöttél a jelenlétében.

Evadine arca ismét összerándult, ezúttal vadabbul.

– Most már érzed, nem igaz? – Kitartottam a kérdezősködésben, és közelebb léptem hozzá. – Azt a valamit, ami parancsol neked. Valószínűleg mindig is érezted, de bemesélted magadnak, hogy egy Szerafil, annak dacára, hogy milyen ocsmány érzést kelt benned, annak dacára, hogy az ereje csak nőtt minden egyes bűntettel, amit elkövettél, minden véres lépéssel, ami ide vezetett…

Evadine mindig is erős nőnek és képzett harcosnak számított, de az ütés, amit ebben a pillanatban kaptam tőle, elárulta, hogy megváltozott. A keze egy faltörő kos erejével csapódott a mellkasomba. Szerencsére nem zárta ökölbe a tenyerét, máskülönben nem hiszem, hogy túléltem volna. Éreztem, hogy a lábam elhagyja a szőnyeget és minden levegő kiszalad a tüdőmből, aztán a következő pillanatban a hátamon értem földet többméternyire onnan, lélegzet után kapkodva, elhomályosult tekintettel. Sokszor ütöttek már meg életemben, de eddig csak Sir Althus járt ennyire közel ahhoz, hogy egyetlen csapással végezzen velem.

A gyermek hangos jajveszékelésével a fülemben és éles, égető fájdalommal a mellkasomban tértem magamhoz. Kiköptem a számból a gyomrom tartalmát, és felültem. Evadine a kezében fogta a gyermekünket, és neheztelés ült összevont szemöldökén.

– Felzaklattad – mondta, akárcsak egy korholó feleség a férjének. Ha addig volt is bármi kétségem az őrülete teljességéről, az egy pillanat alatt semmivé vált. Az általam régen ismert Evadine Courlain mostanra eltűnt, és a helyén egy tébolyult lélek maradt, aki isteni erők szolgálatában álló, igazságos királynőnek képzelte magát. Tudtam, hogy a képzelgés fala, amelyet maga köré emelt, túl erős akadály ahhoz, hogy puszta szavakkal meg lehessen törni, mégis meg kellett próbálnom.

– Soh… – kezdtem brekegve és rekedten. Köptem egyet, és újra megpróbáltam. – Sohasem jut eszedbe az a sok halál, amit okoztál? A sok hulla, amit a hátad mögött hagytál? A felégetett Couravel és Farinsahl, meg a Mártírok tudják, hány falu? Végignézted a mészárlást, amit elrendeltél a Hölgy-foknál, vagy megelégedtél azzal is, hogy messziről szervezted a gyilkolást? Gyermekeket öltél, Evadine…

– Azt tettem, amit a Szerafilok kívántak tőlem! – csattant fel elég hangosan ahhoz, hogy a karjában tartott gyermek kétszer olyan hangosan sivalkodjon. Bosszankodva felsóhajtott, közelebb vonta magához, és lágyan ringatta jobbra-balra, miközben megnyugtató szavakat suttogott: – Csitt, Stevan! Anya és apa csak játszik.

Hirtelen iszonytatónak találtam a látványt, ahogy a kezében fogja a gyermeket – az anyaság visszataszító gúnyrajzának.

– Mit fogsz mesélni neki? – vetettem oda, miközben nyögve feltápászkodtam. – Majd évek múltán? Hogy az anyja indította útjára a Második Csapást, amelynek a magakadályozására felesküdött?

– Nem – felelte kimért, de nyugodt hangon. – Az igazat mondom majd. Hogy az apja egyszer jó ember volt, de a pogány caerithek csellel gonosz mesterkedésekre vették rá. És ezért tűzzel-vassal büntettem őket: amiért elvették tőlem a szeretett férfit, és amiért a gonosz Malesziteket szolgálják. És azzal a banyával fogom kezdeni, akiért annyira odavagy.

Fáradt kétségbeeséssel rogytam le, és a fejemet ráztam.

– Csak a saját pusztulásodat készíted elő. Te nem tudod, ő micsoda, hogy mit tesznek a caerithek, ha bántani mered. Wilhum meghalt, hogy végezzen Viruhlisszal, tudtad? Érdekel egyáltalán? Minden lépéssel, amit a káosz felé vezető úton teszel, bosszúszomjas ellenségeket szerzel magadnak. Vége van, Evadine, csak te még nem jöttél rá.

Szánakozással és lemondással vegyes pillantást vetett rám, és közben tovább ringatta karjában a gyermeket, akinek a sírása abbamaradt.

– Elfelejted, Alwyn, hogy láttam, mi következik. Láttam égni a boszorkányt. Láttam olyan seregeket, amelyek mellett eltörpül a Nagybecsű Sereg, és amelyek az én lobogóm alatt menetelnek, több ezer mérföldnyi, igazságos hódításban. Ascarlia, a keleti királyságok, a déltengereken túli földek, minden egyesülni fog a Szövetség égisze alatt. Az ő küldetése lesz idővel. – Felemelte Stevant, és a takarója félrehullt. Feltűnt alóla egy boldog kis arc, aki feledte már a néhány perccel ezelőtti óbégatását. Pufók orcája ragyogott, ahogy kuncogott, és felém lóbálta kis karját. – És láttalak az ő oldalán. Úgyhogy nem foglak megölni, Alwyn. Nem is hiszem, hogy meg tudnálak, mert az én szerelmem nem hal meg olyan könnyen, mint a tiéd.

Bárcsak anyám is itt lehetne, hogy lássa mindezt…

– Soha! – sziszegtem, miközben a vízióba belesajdult a fejem. Eszembe jutott, hogy az a bepillantás a jövőbe talán csak az övének a tükörképe volt. De ahol ő csodálatos dicsőséget látott, én olyan sorsot, amelyet eltökéltem, hogy elkerülök. – Nem lesz részem semmilyen hódító hadjáratban. Azon az úton már végigmentem egyszer, és ide vezetett minket.

– Igen, a dicsőséghez. – Evadine komor mosolyt villantott, csókot nyomott Stevan kezére, és letette a kiságyába. – A dicsőséghez, amely idővel az övé lesz.

Kihúzta magát, megfordult, és egy parancsot harsogott, amire a törött orrú őrmester sietve félrehúzta a sátorlapot.

– Vidd az írnok urat a boszorkányához! Még egy magafajta alávaló ribancnak is jár a barátok vigaszt nyújtó társasága a kivégzése előtt. És amikor megrakjátok a máglyát, magasra építsétek. Hajnalban megégetjük.

Negyvenedik fejezet

A Zsákbanyát a megfeketedett és félig beomlott tetejű fogadóban börtönözték be, az egyetlen épületben, amely még állt Ambriside feldúlt falvában. A többi kunyhót és műhelyt vagy felégették, vagy az alapokig lerombolták, az utcákat mindenütt törött cserepek és bútorok borították. Nem láttam holttesteket, ami azt jelentette, hogy Lorine bölcsen arra utasította a lakosokat, hogy a várban keressenek menedéket. Legnagyobb meglepetésemre amikor belöktek a fogadó félhomályos, rendetlen belső terébe, fény csillant meg a pult mögött álló, sorba rakott palackokon. Bármilyen más hadsereg ellopta és megitta volna az italokat, de a Nagybecsű Sereg nem így tett.

– Parancsot kaptunk, hogy ne ontsuk a véredet, áruló – morogta nekem a törött orrú őrmester, és a fenyegetést tompította némileg az orrhangja –, de ez nem jelenti azt, hogy nem fogom kalapáccsal eltörni a lábfejedet, ha egyetlen lépést merészelsz tenni a falakon kívülre.

– Holnap nagy valószínűséggel meghalsz – mondtam neki, és elfintorodtam a mellkasomban érzett fájdalomtól –, úgyhogy erre gondolj majd, miközben a máglyát rakod.

Felmordult, és tehetetlenül kihátrált az ajtón, aztán becsapta maga mögött. Amikor végignéztem a különböző árnyékokon, nem láttam mozgást, ami azt jelezte volna, hogy más is van odabenn, és rémület fogott el. Ha már halott... De ekkor ruha halk suhogását hallottam, és szememet a kihűlt, üres kandalló melletti árnyékokra szegeztem. Közelebb menve egy széken ülve találtam rá, békés pózban. Velem ellentétben őt nem kötözték meg: a keze az ölében nyugodott, és fedetlen arca szívélyes viszontlátással köszöntött.

– Alwyn – szólt. Ahogy mosolygott, foltokat láttam, amelyek elszínezték a vonásait.

– Megveretett – léptem oda hozzá, és melléguggoltam.

– Igazából nem – felelte. – A követői kissé felizgatták magukat, amikor megjelentem. A kapitányainak kellett megmenteniük. Elvégre mire jó egy halott túsz? – Újra elmosolyodott, és a háta mögötti árnyékok felé intett. – Van ott, valahol hátul egy másik szék, ha szeretnél csatlakozni hozzám.

– Szeretnék. De előbb… – felkeltem és odamentem a pulthoz – …kell egy ital.

Több próbálkozás után sikerült meglazítanom az egyik pult mögötti palackot, aztán letérdepelve megkötözött kezemmel felvettem egy üvegszilánkot.

– Most jut eszembe – nyögtem, miközben a szilánk élét végighúzgáltam a csuklómat szorító köteléken –, hogy sohasem mondtad meg a nevedet. Kissé sértőnek gondolom a Zsákbanya kifejezést, és az túlzottan hivatalos lenne, ha Doenlischnek szólítanálak.

– Egyszer volt nevem – felelte –, de ma már semmit sem jelent. Nyugodtan nevezz, ahogy akarsz.

– Nem. – Megkönnyebbülten felszisszentem, amikor az üveg elvégezte a feladatát, és a zsinór leesett. – Az nem lesz jó. – Felálltam, és a palackokat vizsgálgattam, majd a dugókat kihúzgálva addig szagolgattam a tartalmukat, míg meg nem találtam a legkevésbé fanyar illatú pálinkát. A földről két serleggel tértem vissza a kandallóhoz.

– Élsz ilyesmivel? – kérdeztem, aztán letettem a két kelyhet a kandallóra, és töltöttem beléjük.

– Már… – elhallgatott, és összeráncolt szemöldökkel számolgatott – …legalább két évszázada nem ittam szeszt. Az íze vajon javult azóta?

– Kétlem – nyújtottam neki az egyik kelyhet, aztán elmentem a székért, amit említett. Rosszul megalkotott, rozoga valami volt, és nyikorgott a súlyom alatt. Mégis hálás voltam érte az egész napos megpróbáltatás után. Egy darabig csendben iszogattunk. A Zsákbanya elhúzta az orrát az első korty után, mégsem tette le a pálinkát. Hamarosan kiürítettem a kelyhemet, és a palack után nyúltam.

– Azt hittem – mondta –, hogy sok kérdésed lesz hozzám.

– Van is, de belefáradtam a semmitmondó válaszokba. – A székem cincogva tiltakozott, amikor hátradőltem rajta. – Kiderítettem, honnan származott az a könyv, de azt hiszem, ezt úgyis tudod. Még mindig megvan?

– Biztonságos helyen van, messze innen. Úgy gondoltam, a legjobb lesz távol tartani a gyermeked anyjától.

Jól hallottam az enyhén maró gúnyt a hangjában? A számonkérés hangját?

– Tudtad, hogy mindez meg fog történni – szegeztem neki. – Mind le van írva a könyvben, nem igaz?

– A legnagyobb része. De nem minden. Néhány dolog más lett. Korábban már meséltem neked a sors szeszélyeiről.

– Ez itt szerepel a lapokon? – A környezetünk felé intettem. – Te és én, ebben a pillanatban? A közelgő halálod, úgy értem.

– Igen. – Kortyolt még a pálinkájából, és ezúttal már nem fintorgott annyira.

– Mégis eljöttél.

– Némely végzetet nem lehet elkerülni. Vannak csomók a világ láthatatlan fonatában, amelyek úgyis csapdába ejtenek, akármilyen keményen küzdesz.

– Sok mindent elkerülhettem volna, ha elolvashatom azt a könyvet. Sok ember még ma is élhetne.

– Még mindig ilyen naiv vagy, Alwyn? A trónra kerülése így is, úgy is elkerülhetetlen volt, de a fiad megszületése nem.

A szavai most különös súlyt hordoztak, és a nyomaték arra késztetett, hogy előrehajoljak, miközben a szemöldököm összehúzódott a hirtelen felismeréstől.

– Stevan. Miatta rejtetted el előlem a könyvet. Azt akartad, hogy megszülessen.

A szemembe fúrta a tekintetét, és arcán látszott, kényszeríti magát, hogy szembenézzen a jól megérdemelt bírálattal.

– Sohasem akarat kérdése volt, Alwyn, hanem a szükségszerűségé. Ha már itt tartunk, a fiadnak szüksége lesz az útmutatásodra ahhoz, ami következik.

– És mi következik?

– Biztosan nem fogod elhinni nekem, de egész egyszerűen nem tudom. Csak annyit mondhatok, hogy a világ az ő sorsán fog megfordulni, ahogyan megfordult annyi évvel ezelőtt, amikor a világok közötti fátyol átszakadt.

– Azt várod tőlem, hogy végignézzem, ahogy megégsz, és maradjak Evadine mellett?

– Mindketten tudjuk, hogy nem maradnál, akárhogyan is végződjenek a holnapi események. De igen, azt akarom, hogy nézd végig, ahogy megégek. Úgyhogy kérlek, dobj sutba minden, a megmentésemre vonatkozó tervet, amit dédelgetsz. – Újra ivott, és elképedve néztem, hogy a kehely reszket a kezében.

– Te félsz. Miért fél valaki, aki nem tud meghalni?

– Miből gondolod, hogy nem tudok meghalni? Azért vállaltad ezt a veszélyt, hogy megments, nemde? Vagy volt valami más oka annak, hogy eljöttél?

– Érted jöttem! – Heves válaszom közepette rosszul mozdultam a székemen, és meggyengült lábai feladták. Felugrottam róla, mielőtt a seggemre ejtett volna, és félrerúgtam az áruló fatákolmányt. Mostanra kiürült kelyhemet eldobtam, és a palackért nyúltam, majd a karomat megtámasztottam a kandalló fölötti párkányon, és nagyot húztam az üvegből. A Zsákbanya hagyta, hogy vedeljek, aztán újra megszólalt.

– Gyűlölsz engem, Alwyn?

A kezemben lévő palackra néztem, amely már csak félig volt, pedig szemernyire sem éreztem magam részegnek. Elnyomtam az orrom alatt egy káromkodást, majd a fogadó sötét sarkába dobtam az üveget, és hallottam, ahogy szilánkokra törik.

– Számítana bármit, ha gyűlölnélek? Mert érzésem szerint olyan volna gyűlölni téged, mintha az esőt vagy a szelet gyűlölném. Te egyszerűen csak létezel.

Felkelt, odajött hozzám, és mostanra lágyabb hangjában a megértés vágya zengett.

– Olyan hosszú ideje kerestelek már, és mindig azon tűnődtem, ki leszel. Egy király? Egy herceg? Egy nagyszerű harcos, aki egyaránt ismert kíméletességéről és szenvedélyességéről? Bevallom, sohasem számítottam arra, hogy zsivány leszel, ráadásul olyan, akit első találkozásunkkor fel akarnak majd lógatni egy fára.

– Sajnálom, hogy csalódást okoztam.

– Nem, Alwyn. – Megfogta a kezemet, és erősen megszorította. – Azt sohasem.

Nyílt, kérlelő arcára pillantva ismét megütköztem szépségén, amely kortalan volt, és még a verés kék foltjai sem tudták elcsúfítani.

– Van némi fogalmam arról, micsoda az Eithlisch – szóltam. – Ő csupán gyermek hozzád képest. De arról fogalmam sincs, te mi lehetsz valójában.

Ismét megszorította a kezemet, majd visszasüppedt a székébe.

– Erre a kérdésre holnap választ kapsz. – Az ajkához emelte a kelyhet, és szemöldökráncolva üresnek találta. – Most már nem bánt annyira, mint egykor bántott. Találsz még nekem ilyet?

Ezután csak üldögéltünk és iddogáltunk együtt, és mindenféléről társalogtunk. Most már nem tűnt helyénvalónak, sőt egyenesen sértőnek gondoltam, hogy kérdésekkel nyaggassam. Ehelyett mesélt azokról a vidékekről, ahol járt hosszú élete során. Néhányuk békés volt és csodákkal teli, mások még Albermaine-nél is forrongóbbak és nyomorúságosabbak, habár mindegy, milyen messzire ment, egyvalamit minden kultúrában ugyanolyannak talált.

– A Bukást – mondta. – A caerithek Ealthsarnak nevezik. Ti Csapásnak. Az Uhlmeshi Szatrapaságban úgy hívják, a Széthasadás. Ishtakarban a saluhtán levéltárában egy egész terem van, ahol leírásokat őriznek arról, amit a tudósaik az Árnyékkor Hajnalának hívnak. Megtanultam azt a fontos leckét, hogy ha van egy dolog, ami egyesíti az emberiséget, az a katasztrófa.

Habár ellenálltam a további kérdezősködésnek, volt egy kérdés, amit egyszerűen nem tudtam magamban tartani.

– Ott voltál? Tanúja voltál a Csapásnak?

– Azért olyan öreg még én sem vagyok. Nem, én a rá következő években születtem, amikor a caerithek még egy megtört, szétszórt nép voltak. Egy megalázott, szellemben és népességben megfogyatkozott nép. Ámde láttam a maradványait annak, amik egykoron voltunk, és azt, hogy mivé válhatunk újra. Évtizedekig tartott vezetni őket, mert nagyon mélyre süllyedtek a tudatlanság mocsarába. Idővel, amikor már másokat is találtam, akikben szintén megvoltak az én különleges képességeim, a caerithek változtak, és többek lettek. És úgy okoskodtam, ha ez lehetséges a caerithek számára, miért ne volna lehetséges az egész világ számára? De nem készültem fel egészen arra, hogy mit találok majd, amikor kimerészkedem a világba. Bölcsnek gondoltam magam – tán nem voltam ősöreg és tudással telt? Mégis kiderült, hogy egy ártatlan vagyok, aki eltévedt egy széles és zavaros óceánon. Megértettem, hogy a küldetésem képtelenség, a gyermeki és tudatlan önhittség terméke, de erre ráébredve felfedeztem egy mélyebb igazságot. Miközben én a világ újraalkotásán munkálkodtam, valami más azon szorgoskodott, hogy újra lerombolja.

– A Maleszit. – Áthelyeztem a testsúlyomat a romok közt talált sámlin, amelyen ültem, mert eszembe jutottak a megkövült erdőn túl, a kráterben látott összeölelkező, nem emberi holttestek. – Hogyan lehetett életben? Láttam a holttestét.

– Egy gyertyaláng füstje a láng kioltása után is megmarad.

– Tehát egy kísértet, mint oly sok más, amit nemrégiben láttam. Ha már itt tartunk, szép dolog lett volna, ha figyelmeztetsz, mivel jár magammal vinni a kőtollat.

– Magaddal vitted volna, ha tudod? És ha nem viszed, itt lehetnél-e most velem?

Semmit sem feleltem, mert az arcán nem láttam bűnbánatot. Ekkor megértettem, hogy a kíméletlensége az együttérzésével egyenértékű, talán meg is haladja azt. Tudtam, hogy félt engem. De abban is biztos voltam, hogy ha a tervei megkövetelnék, azonnal feláldozná az életemet.

– Tehát a Maleszit még itt van – mondtam, és elfordítottam az arcomat. – Alaktalan, mégis elég erős ahhoz, hogy felhasználja Evadine-t a saját céljaira.

A Zsákbanya bólintott.

– Nemzedékeken keresztül vadásztam rá, de csak a nyomait láttam. Olyan messzire vándorolt, mint én, ám mindig testetlenül, és kellett neki egy porhüvely, amelyben megvalósíthatta a terveit. Aztán két évtizede talált egyet: őt.

Gondolatban visszatértem a pillanathoz, amikor Evadine a bölcsőben Stevanra meredt. A szemében egyszerre izzott szeretet és mohóság.

– A fiam… Benne is megvan? A Maleszit lényege. A lelke.

– A vére az anyjáé, de a tiéd is ugyanúgy, Alwyn. Éppen ezért holnapután mellette kell maradnod. Csak te tarthatod rajta az úton, amelyet követnie kell.

– Milyen úton? Hová?

A Zsákbanya szomorú mosollyal csóválta a fejét.

– Én is csak homályos képeket kaptam. Olyan, mint egy hegyet nézni a messzi távolban, amelyet tudod, hogy meg kell másznod, de az oda vezető út és a cél rejtve marad.

– És ha a fiam nem tudja megmászni? Ha letér az útról?

A mosoly lehervadt a Doenlisch ajkáról, és elfordította a fejét. Nem is kellett más válasz.

– Az egész világot hagynám romba dőlni, mielőtt ilyet tennék – mondtam neki, és a szavaim keményen pattogtak. – A te feladatodat te választottad. Én ebből az egészből semmit sem önként választottam.

– Úgy döntöttél, hogy figyelmen kívül hagyod a bizonyítékokat. Hogy mivé készül válni. Úgy döntöttél, hogy az oldalán egyik szükségtelen háborúba menetelsz a másik után. Úgy döntöttél, hogy szeretni fogod. A fiad ezen döntéseknek az eredménye. Vannak felelősségek, amelyek alól nem lehet kibújni, Alwyn.

– Mikor bújtam én ki bármi alól is? Érted is eljöttem, pedig arra számítok, hogy a halál lesz a jutalmam.

– Tétlenül nézted, ahogy Deckin Scarl megkínozta a foglyait, nem? Olykor halálra kínozta őket. Megloptad a koldusokat és a szűkölködőket csak azért, hogy a bandád teli hassal legyen egész télen. És gyilkoltál is a parancsára.

– Árva fattyú voltam, akit kidobtak egy erdőben. Gyerek, aki nem tudta, hogy van annál jobb is.

– Valóban? Egy ilyen okos, ilyen mélyre látó fiú? Egy okos fiú talált volna más megoldást, nem?

Forróság feszítette a keblemet, és haragos pillantást vetettem rá, de egyetlen szót sem cáfolhattam.

– Ha én bűnös vagyok, akkor te is. Mi mentettük meg az életét, emlékszel? Én nem tudtam, mivé fog átváltozni, de te igen. Akkor meg miért?

– Mert a fiadnak meg kellett születnie. Az ő jelenléte ebben a világban megéri mindazt a vért, ami a cselekedetünk miatt kiömlött. Idővel majd megérted. De elfogadom a haragodat, mert megérdemlem.

Hirtelen kimerültnek nézett ki, összeesett ültében, és a serleg lelógott erőtlen kezéből. Fáradtan pislogott rám, amikor elvettem a kezéből a poharat, és letettem. Egy másodpercre megpillantottam a valódi életkorát azokban a szemekben: a tapasztalat és tudás fényesen ragyogott bennük.

– Ezért jöttél? – kérdeztem tőle. – Hogy elfogadd a büntetést, amit érdemelsz?

– Ahogyan te jöttél el értem – nyúlt ki a kezével, hogy végigsimítsa az arcomat. – Úgy jöttem én el teérted. – Összegubózott a székén, és kezét a köntöse ujjába rejtette. – Azt hiszem, alszom egyet. Már nagyon régen nem aludtam.

Páni félelem ragadott el ekkor, a kétségbeesett felismerés: nem engedhetem, hogy több bántódása essen.

– Ki tudlak juttatni innen, magammal együtt – ragadtam meg a karját. – Azt az agyalágyult őrmestert nem lesz nehéz leütni. Tüzet gyújthatunk idebent, a füst majd elleplezi a menekülésünket…

– Nem. – Ősöreg szeme a bensőmbe bámult, és olyan eltökéltséggel szakította félbe a mesterkedésemet, amivel nem lehetett vitába szállni. Kétségbeesésem biztosan meglátszott az arcomon, mert ismét elmosolyodott. – Csak hagyj aludni, Alwyn. – Visszatelepedett, és lehunyta a szemét, a hangja pedig halk mormolássá csendesedett. – Kíváncsi vagyok, látok-e valami álmot…

♦

Esdeklő Ildette bukkant fel néhány órával azután, hogy a hajnal első fénye bekukucskált a fogadó redőnyözött ablakain. Az ajtó nagy zajjal kivágódott a rúgásától, aztán besétált, két lehetetlenül magas szövetségi katona társaságában. Az Esdeklő és kísérete jelentősen tisztábbnak tűnt, mint a mosdatlan csőcselék, amelyen át az előző éjszaka vezetett az utam. Fényesített mellvértjükön ismeretlen címer szerepelt: fehér pajzs, mellette két lángoszloppal. A Hölgy pajzsa – emlékeztem Evadine szavaira, amikor ez a fanatikus meg a fivére felbukkant Athiltorban. – A Nagybecsű Királynőnek megvan a saját személyes testőrsége. A rhianveli nő arcán látott mohó várakozást látva’ levontam a következtetést. Ezeknek más szerepük is van a hadseregben: ők a királynő hóhérai.

– Kötözzétek meg az árulót! – harsogta, mert rögvest észrevette a béklyóktól mentes csuklómat. – És a boszorkát is!

A társam addig aludt, míg fel nem ébresztette a csapódó ajtó zaja, míg én a köztes órákban a reménytelen, dühödt kétségbeeséstől a rémült tervezgetésig jutottam. Sokszor léptem oda hozzá azzal a szándékkal, hogy felébresztem és rákényszerítem, hogy kövessen, majd mindkettőnket kimenekítem. Ám minden alkalommal, amikor kinyújtottam felé a kezemet, olyan vad reszketés jött rám, hogy el kellett halasztanom a próbálkozást. Nem tudtam, vajon ő okozza-e valami ősi varázslattal, vagy egyszerűen nem tudok az akarata ellen tenni. Eltökélte, hogy ezen a napon a tűzbe megy, és semmit sem tehettem, hogy megakadályozzam.

Csak álltam, és hagytam, hogy újra megkötözzék a csuklómat, ezúttal elöl, és néztem, ahogy Ildette egyik őre kötelet hurkol a Zsákbanya karcsú testére. Olyan erősen húzta meg a csomót, hogy a nő lélegzete elakadt, mire én acsarkodva és káromkodva felé lendültem, ám a bajtársa kirúgta alólam a lábam.

– Viselkedj most már rendesen, írnok – dorombolta Ildette a fülembe, amikor mellém guggolt. – A királynő elrendelte, hogy nem eshet bántódásod, de ez nem jelenti azt, hogy nem peckelhetem ki azt a mocskos szádat. – Hátrább lépett, kurta utasításokat adva az őröknek. – Rángassátok fel őket, és haladjunk! Használhatjátok a pengéket, ha az a horda odakint túlzottan kellemetlenkedik.

A fogadó előtt a Hölgy Pajzsának húszfős különítménye várt minket kivont kardokkal. Ambriside romjain túl, az ostromzár előtti területen már mozdulni sem lehetett az emberektől, és a levegő néma várakozástól volt terhes. Egy magas, gúla alakú farakás emelkedett a tömegek fölé, melynek közepéből cölöp állt ki. Láttam, hogy a munkások serényen locsolják a fát olajjal, és gyújtóst dugdosnak a résekbe.

A Zsákbanya felé fordulva sem azt a békés nyugalmat nem láttam rajta, amit vártam, sem az iszonyatot, amitől féltem. Viselkedése inkább feszült érdeklődést tükrözött, és úgy nézte a jelenetet, mintha később minden részletet vissza akarna idézni. Ha a kezem szabadon maradt volna, tudom, hogy abban a pillanatban kikapok egy tőrt az egyik őr övéből, és a Doenlisch szívébe szúrom. Jobb lett volna, mint az a halál, amely a máglya tetején várt rá.

– Még mindig véget vethetsz mindennek – mondtam neki, és nem érdekelt, hogy a kétségbeeséstől vékonyka a hangom. – Tudom, hogy képes vagy rá. Kérlek!

– Van valami varázslat a tarsolyodban, mi, boszorka? – érdeklődött Ildette éles kacajjal. – Azt képzeled, hogy nekünk, akik a Feltámadt Mártír fényében fürdünk, van bármi félnivalónk a trükkjeidtől?

A Zsákbanya vetett rá egy ingerült pillantást, aztán a várakozó tömeg felé biccentett.

– Ne várakoztassuk őket.

Láttam, hogy Ildette arcán a derű haragba dermed, aztán megragadta a kötelet a Zsákbanya törzsénél, majd megrántotta, és térdre lökte őt.

– Ne is – sziszegte –, tényleg ne! – Felrángatta a foglyot, aztán tovább taszigálta, és hangos parancsot rikkantott: – Utat az eretneknek!

Az előző éjszaka lármás gyűlölködésével ellentétben a Szövetségi Sereg összegyűlt tömege ezúttal néma volt. Panasz vagy bekiabálás, köpetzápor nélkül váltak szét a menet előtt. Mégis éreztem a vérszomjukat, ugyanolyan sűrűn és áthatóan lebegett a fejük felett, mint mosdatlan testük bűze. Olyan nagy számban jelentek meg, hogy úgy képzeltem, aznapra még az ostromgyűrűt is otthagyták. A csendességük oka nyilvánvaló lett a Nagybecsű Királynő személyében. Evadine Ulstan hátán ült, és egy dombháti magaslatról szemlélte az eseményeket, ahol a lobogója egy magas rúdon verdesett. Teljes páncélzatba öltözött, ragyogó ellentétet képezve katonás gyülekezeti tagjainak mocskos csőcselékével. Mellvértjéhez apró, fehér gyolcsba tekert batyut szorított.

A renyhe elme gyakran úgy képzeli, hogy a szeretet és a gyűlölet csupán ugyanannak a pengének a két különböző éle. Én úgy gondolok rájuk, mint egy változatos partvonalú tengerre. A jobb napokon a hullámok lágyan nyaldossák a nap csókolta fövenyt a tiszta, azúrkék égbolt alatt. Amikor azonban elkerülhetetlenül megérkezik a viszály, a hullámok sziklás öblöket és meredek, eső korbácsolta szirteket ütlegelnek és támadnak. Olykor sikerül visszanyerni a békét, máskor nem. A fiam látványa egy olyan nő karjában, aki hátborzongató gyilkosságot készül elkövetni, mindörökre megváltoztatta azt, ami valaha létezett közöttem és Evadine Courlain között. Csak egy emberi lelkiismeretéből kivetkőzött lélek lehetett képes arra, hogy gyermeket, akármilyen korú gyermeket is, hozzon ki magával erre a szörnyű rémtettre. A tétovázásom maradékai, amelyek Couravel lerombolása óta egyszer sem hagyták érvényesülni gyilkos szándékomat, abban a pillanatban semmivé lettek. Mostantól csak viharok lehettek kettőnk között.

A Hölgy Pajzsának őrei álltak a felhalmozott tűzifa körül, és üres sávot biztosítottak a tömeg és a máglya között. A kordont elérve Ildette lökött egy utolsót a Zsákbanyán, újra térdre taszítva a nőt, amire a tömeg éhes morajlást hallatott.

– Kössétek a cölöphöz! – utasította a két strázsát, akik kötelességtudóan lehajoltak, hogy talpra rántsák a foglyot. Azonban amint a kezük megérintette a gyapjúruhát, mindketten megdermedtek. Egy pillanatra ugyanebben a görnyedt pózban maradtak, és arcuk beteges sápadtra váltott. Aztán kéretlenül, remegő végtagokkal tettek néhány lépést hátrafelé. A szívem reménykedve nagyot dobbant a látványra. Végre a Doenlisch kész volt szabadjára engedni az erejét. Ám ehelyett egyszerűen csak felkelt, és nekilátott felmászni az összerakott máglyára.

– Mit művelsz? – kérdeztem tőle, mire Ildette-től kaptam egy öklöst a hasamba. Az Esdeklő, akit szemmel láthatóan feldühített katonái fura viselkedése, hátravonta vaskesztyűs öklét egy második, arcomra irányuló ütésre, de megtorpant, amikor a Nagybecsű Királynő hangja most először megszólalt.

– Tarts ki hitedben, Esdeklő! – Mint mindig, Evadine szavait mindenki jól hallotta, pedig úgy tűnt, még csak fel sem emelte a hangját. Hangneme ráadásul kellemes volt, inkább dorgáló, mint kritikus. Ildette azonban rögtön leejtette a karját, és az ábrázatára a reszkető őrökéhez hasonlatos kifejezés ült ki.

Tudtam, hogy valami titokzatos dolog történik, és alig éreztem a fájdalmat a hasamban, miközben egész figyelmemmel a Zsákbanyára összpontosítottam. Lekötözött karja ellenére is gyorsan haladt felfelé a máglya tetejére. Amikor elérte a cölöpöt, megfordult, és a hátával nekidőlt, aztán pillantását végighordozta a lenyűgözött, bámuló tömegeken a lába előtt. Azt hittem, mondani fog valamit, bírálatot vagy bölcs tanácsot oszt nekik. Egyiket sem tette, csak ráncolta a szemöldökét szomorúan, majd a lovon ülő nőre emelte a pillantását, és az arcán zord, csaknem számonkérőn várakozó kifejezés jelent meg.

Ha Evadine-t zavarta is, hogy áldozatából hiányzik a félelem, ez nem látszott rajta, habár azt észrevettem, hogyan dobálja a fejét és prüszköl Ulsten. A Nagybecsű Királynő sokatmondó szenvtelenséggel viszonozta a Zsákbanya pillantását, az arca fagyosabb és szoborszerűbb lett, mint amilyennek valaha láttam. Aztán rezzenéstelen ábrázattal a gyülekezete felé fordult.

– Tekintsetek erre a nőre, barátaim – mondta, kezét a Zsákbanya felé lökve. – Mit láttok? Egy eretneket? Bizonyosan, hiszen a caerith fajtához tartozik, és ezért sohasem érinti meg a Mártírok példája és a Szerafilok kegye. Vagy egy boszorkát? Ha igen, akkor ismét igazatok van, mert ő is egy azok közül, akik varázsmütyürökkel és értelmetlen zsolozsmákkal szédítenek másokat. Vajon ezekért a bűnökért rendeltem el igazságos kivégzését? Nem, barátaim, dehogy. Ti ránéztek, és csupán valami emberit láttok. Alávaló és pogány embert, de mégiscsak egy hozzánk hasonló, halandó testet. Ebben azonban tévedtek. Nagyon nagyot tévedtek.

Ekkor a gyermek felsírt a karjában, hangos óbégatásban tört ki, ami sokat elárult apró tüdeje erejéről. Evadine közelebb húzta a mellvértjéhez, és addig ringatta, míg a jajveszékelése elcsitult. A közönségének biztosan nem tűnt fel, de én a vonásai pillanatnyi megfeszülését láttam, miközben elcsendesítette Stevant, egy olyan mutatványos neheztelését és ingerültségét, akit bosszant valami kelletlen, zavaró körülmény. Ám már annak idején, tisztább napjaiban sem mulasztotta el, hogy kihasználja a kínálkozó lehetőséget.

– Látjátok, hogy zavarja a fiamat ennek a teremtménynek a közelsége? – folytatta. – Mert teremtmény a javából, barátaim. Ez itt nem egy közönséges nő. Nem egyszerű boszorkány. Ez, félreértés ne essék, egy megtestesült Maleszit. A fiam, aki a Szerafilok isteni fényéből született, érzi ennek a lénynek a gonoszságát és a vágyát, hogy ártson neki. Mert ez az ő küldetése itt, barátaim. Ezért láncolta magához csábítással, testi vággyal, álnok szavak suttogásával a legbizalmasabb kapitányomat.

Újabb moraj futott végig a tömegen, és minden szempár felém fordult. Meglepő módon több gyűlöletet láttam egyesült tekintetükben, mint amit a Zsákbanyának tartogattak. Talán könnyebb volt gyűlölni engem a Maleszit gonoszságának emberi közvetítőjeként. De úgy éreztem, inkább az árulónak szól a dolog. Ezeknek az embereknek a nagy része az én útmutatásom alatt gyakorlatozott, néhányan még csatába is követtek. Én hoztam tető alá a Felkent Hölgy győzelmeit, mellette álltam mindvégig a felemelkedését kísérő megpróbáltatások alatt. Az árulás mindig fájdalmasabb, ha egy addig hűséges lélek követi el.

– Igen, ez az ember lealacsonyodott a Szerafilok szemében – folytatta Evadine. – És tudom, hogy sokan egyszerű igazságtételnek tartanák, ha a tűzre vetném a csábítójával együtt. De királynőként és Feltámadt Mártírként felette kell állnom a kicsinyes bosszúnak. Ugyanis kinyilatkoztatást kaptam, hogy ez az ember megmenthető, a sötétségből visszafordítható a fény felé. Évek kemény munkájába, véres verejtékbe kerül majd, de nem fogok meghátrálni a feladat elől. És az üdvözülés felé vezető út itt és most kezdődik: Esdeklő Ildette, munkára!

Ildette meghajolt a királynője előtt, és kezét az egyik őr felé nyújtotta, aki átadott neki egy meggyújtatlan fáklyát. Egyik karja alatt tartva kovával tüzet csiholt, és a fáklya végét borító olajos rongy első csapásra tüzes életre kelt. Gondolkodás nélkül rávetettem magam, hogy kiverjem a fáklyát a markából. De a hátam mögött álló őrök gyorsabban voltak, és a karomat megragadva a helyemen tartottak. Azt vártam, hogy Ildette a máglyára veti a fáklyát, de ehelyett felém fordult, majd odalépett hozzám, és a megkötözött markomba nyomta.

– Elment az a mocskos eszed! – mondtam neki, és azonnal eldobtam a lángoló szerszámot.

Ildette parancsára a karomat lefogó őrök térdre kényszerítettek.

– Királynőnk végtelen kegyelmességében lehetőséget kínál neked a feloldozásra, áruló – szólt az Esdeklő olyan halkan, hogy a tömeg ne hallhassa. – Azt javaslom, hogy fogadd el.

A fejemet felemelve gyilkos dühvel bámultam mosolygó arcába. Szemlátomást élvezte a pillanatot.

– A fivéredet könnyű volt megölni – mondtam neki. – Mintha csak egy disznót böktem volna meg. Vajon te milyen könnyen halsz majd?

A mosolya semmivé lett, és elliluló képe azt jelezte, mindennél szívesebben ártana nekem, de köti a királynőjének adott szava.

– Vedd fel! – parancsolta rekedt hangon és elfojtott erőszakkal. – Gyújtsd meg a tüzet.

– Te vedd fel – válaszoltam, és olyan nyomatéket vittem a szavakba, amennyit csak tudtam. Nem hittem, hogy a tömeget meghatja a dacolásom, de elhatároztam magam: nem hagyom, hogy ez a groteszk kis színjáték úgy alakuljon, ahogyan ők tervezték. – És baszd meg magad vele! És basszátok meg ti is! – ordítottam rájuk, majd minden erőmet összeszedve talpra ugrottam. – Ti szánni való idióták! Nem látjátok, micsoda őrület ez az egész? Az a nő ott nem királynő! – Megkötözött kezemet Evadine felé löktem, mielőtt az őrök újra megragadhatták volna. – Nem a Szerafilok élesztették fel a halálból! A gyermeke pedig nem holmi istenséggel való nászból született…

Ez már túl sok volt az őröknek. Szó nélkül, dühödten hörögve a földre kényszerítettek, és csontroppantó súllyal nyomták a fejemet a sárba. Akkor éreztem meg: a morajlást a földben, alig érzékelhetően, távolról jött, de tagadhatatlanul ott volt, és egyre növekedett. Nem számítottam elég jó nyomkövetőnek, hogy megállapítsam az irányát, de azt tudtam, hogy a forrása nem lehet messze.

– Alwyn! – Azt hittem, Evadine hangja vágott át a Szövetségi Sereg hirtelen kialakult, nyugtalan morajlásán, de ez a hang kevésbé pattogott, ha mégoly parancsoló volt is.

A nyomás a fejemen enyhült, és felpillanthattam. A Zsákbanya engem nézett a máglya tetejéről. Arcáról nem hiányzott a rémület, és könnyeket láttam csillogni a szemében, de bizonytalanságot szemernyit sem.

– Védd fel a fáklyát – mondta nekem. – Gyújtsd meg a tüzet!

Az őrök talpra rángattak, és Ildette ismét a kezembe nyomta a fáklyát. Keményen megragadtam, és nagy volt a kísértés, hogy lángoló végét az arcába vágjam. Még mindig éreztem a remegést a lábam alatt, és csak remélni tudtam, hogy ezek az agyatlan fanatikusok nem érzik. Tétova botladozással a máglyához mentem, abban bízva, hogy hamarabb kirobban a zűrzavar, mint hogy elérhetném, de nem így történt. Újra felnéztem a Zsákbanyára, és feszült arcot láttam, amelyen azonban továbbra sem ült semennyi kétség sem. Amikor reménytelen kérleléssel felemeltem a szemöldökömet, ő bólintott.

Így hát reszketeg kézzel a farakás felé nyújtottam a fáklyát, és a gyújtóshoz érintettem a lángját.

Negyvenegyedik fejezet

A tűz gyorsan elterjedt, az olajba áztatott gyújtós éles fénnyel lángolt fel, és azonnal füstfátylat böfögött. Fa ropogott, és lángnyelvek nyaldosták a máglya kusza dombját. Alig vettem néhány köhögő, fuldokló lélegzetet a fanyar miazmában, a láng máris a máglya alapjától a tetejéig szaladt. A hirtelen belobbanó tűztől hátratántorodtam, ahogyan Ildette és a Hölgy Pajzsának katonái is. Kétségbeesetten bámultam a füstbe, azt remélve, hátha a Zsákbanya eltűnt a kavargásban. Aztán szörnyülködve megpillantottam, ahogy ott áll, homályos, ám mozdulatlan sziluettként, egyenesen és eltökélten akkor is, amikor a lángok már a lábát nyaldosták. Ha sikoltott volna is, kétlem, hogy meghallom a tűz egyre növekvő bömbölése mellett, de tudom, hogy nem sikoltott.

– Nézd, áruló! Nézd meg a saját szemeddel a caerith ribancod végzetét!

A dévaj rikkantásra megfordultam, és azt láttam, hogy Ildette a gomolygó szürkésfekete felhők között felém indul. Olyan sűrű volt a füst, hogy eltakarta Evadine-t, ami azt jelentette, hogy ő sem látott minket. Ildette-re visszapillantva észrevettem, hogy kivonta a kardját, és felhúzott vállal, gyilkos szándékkal közelít.

– A királynőd parancsa ilyen keveset számít tehát? – kérdeztem, miközben készültségben hátrahúzott pengével közelített.

– Együttérzése elvakítja. – Torkából hörgés támadt, amelyben szinte erotikus vágyakozás lüktetett. – Meg kell óvnom tőle. Majd én megteszem azt, amire ő képtelen.

A föld most már félreérthetetlen rezgéssel morajlott, és páni rémület vett erőt az összegyűlt katonákon. A kiáltások és aggodalmas parancsszavak közepette nagyszámú lópata mennydörgése ütötte meg a fülemet. Jól ismertem, milyen egy rohamozó lovasság lármája, ám ez most másféle rendet jelzett: egyszerre tűnt kaotikusabbnak, ugyanakkor baljósabbnak is a rengeteg lótest puszta tömege folytán.

– Akkor jobb, ha sietsz – tanácsoltam Ildette-nek –, mert úgy hiszem, a királynőd el fog esni.

Az Esdeklő jobban áhítozott a bosszúra annál, semhogy hagyja, hogy a dübörgés megzavarja, és egy ocsmányul diadalittas rikoltás kíséretében rám vetette magát. Tudtam, hogy ért a fegyverekhez, de valódi harcban nem lehetett túl sok tapasztalata. Döfése ügyetlenre sikerült, túlságosan kinyújtotta a karját, ezért még megkötött kézzel is könnyen hárítottam. Testemet ívben meghajtottam, hogy elkerüljem a pengét, de hagytam Ildette kardjának, hogy becsússzon az összekötözött karjaim közti résbe. Két csuklómat összenyomva foglyul ejtettem a kardforgató karját, és megpördültem, aztán csípőmmel beleszaladtam a rekeszizmába. Összevissza piruettben forogtunk együtt, mire sikerült a földre tepernem. Kapálózott a súlyom alatt, és próbált ledobni magáról. A figyelmemet arra összpontosítottam, hogy kiüssem a kezéből a kardot. Könyökömmel az arcába vertem, elkábítva őt, aztán egész tömegemmel a kardforgató karjára ugrottam egyszer, majd még egyszer. A kard kiszabadult, és én legördültem Ildette-ről, aztán felkaptam a kardot, és éppen időben pördültem meg ahhoz, hogy hárítsak egy magas vágást az egyik őrtől. A katona még annyira sem értett a dologhoz, mint az Esdeklő, ezért simán bevette az arca felé irányuló cselt, amellyel megijesztettem, emiatt pedig nem sikerült kivédenie a bal lábára irányuló csapást. Elég vastag páncélt viselt, hogy megvédje a csonkítástól, de attól nem, hogy összetörjem a csontját. Ordítva fél térdre esett, mire a fedetlen fejére célzott, koponyát megnyitó csapással kivégeztem.

Vadul forgattam a fejem. Mostanra minden zűrzavarba fulladt. A gyülekezet füstben kavargó testek tömegévé változott, míg mögöttük még kevésbé kivehető alakok jelentek meg. A szélirány röpke változása elhessegette a füstfátylat annyi időre, hogy felfedjen egy nem meglepő, ám még így is lenyűgöző látványt: paelithek hosszú fala rohamozta szemből a Szövetségi Sereget. Mindkét oldalon egyre többet láttam kiözönleni az erdőből, és a paelahpaták ordító vihara felerősödött.

Bal kéz felől acsargó hang figyelmeztetett, hogy guggoljak le, így elkerültem a tőrt, amely az üres levegőbe döfött a fejem fölött. Ildette tántoríthatatlanul újra támadott, őrjöngő dühvel, sziszegve hasított az arcom felé. A gyűlölet érthetetlen szavai ömlöttek a szájából köpetfelhővel együtt, és a szeme pislogás nélkül tágra meredt, jelezve a mindent elemésztő bosszú őrületébe veszett lelket. Amikor a kardom hegye átlyukasztotta a torkát, és csaknem ugyanúgy kettévágta a nyakát, mint korábban a fivéréét, már kegyelemdöfésnek éreztem, számára mindenképpen, de talán a világ számára is.

Még mindig rángatózó testét lerúgtam a pengéről, és visszafordultam a máglyához, amely mostanra tűzbe borult heggyé változott. A lángok magasra csaptak, és füsttel koszorúzták a csúcsot. Értelmen túli késztetéssel, hogy találjak valamilyen megoldást, amivel megmenthetem a Zsákbanyát, a lángok felé indultam, de csak néhány lépésig jutottam, kénytelen voltam visszahőkölni. Valahol a máglya belsejében egy eleddig érintetlen tüzelőanyag most begyúlt, és nagy robbanással sárgásvörös virágot bontott, én pedig salaktörmelék közepette a hátamon találtam magamat.

Dühös, egybehangzó kiáltások ütötték meg a fülemet nem messze onnan, úgyhogy feltérdeltem, aztán a kardot a földbe nyomva a pengén fűrészeltem a kötelékeimet. A Hölgy Pajzsának megmaradt katonái éppen akkor értek el, amikor a zsinór elszakadt. A kardot a földből kirántva lebuktam egy lendülő alabárd elől, hárítottam egy kardot, és felhasítottam a forgatójának az arcát. Az őrszemek kicsit hátratáncoltak, és rám irányított fegyverekkel és gyűlölettől izzó képpel kört képeztek körülöttem. Kacagtam volna rajtuk, ha nem vonja el a figyelmem egy újabb lángkitörés a máglyából. A még mindig füstbe vesző csúcsra néztem, és kalapáló szívvel tudtam, hogy semmi sem élhetett túl egy ilyen hőörvényt.

Azt akarom, hogy nézd végig, ahogy megégek – mondta nekem.

– Miért? – kérdeztem hangosan, és kardtartó karom elgyengült, ahogy erőt vett rajtam a kétségbeesés. Ha valamiféle harci lázat akart gyújtani bennem, akkor nem járt sikerrel. Abban a pillanatban csak a gyász és a bűntudat mindent átjáró fáradtságát éreztem.

A körben álló katonák egyszerre kiáltottak fel, és nekikészültek a gyilkos döféseknek, amelyek véget vetnek majd áruló életemnek. Ám még mielőtt sikerült volna a pengéjüket a húsomba mártani, újabb szélfuvallat szórt zsarátnokesőt a mezőre, és egy-két lépést hátra kellett lépniük, miközben karjukkal a szemüket takarták. Még erősebb szélroham csapott le, és forró léghullám söpört végig a mezőn, elsodorva csaknem az összes füstöt. Mélyen meggörnyedve, sziszegve tűrtem a szikrák tűszúrásait a bőrömön, amikor a közelben hangos, éles sikoly csattant. A karomat az arcom elől elvéve azt láttam, hogy a hang az egyik őrtől származott. A széles, zömök ember, egy őszes, sebhelyes képű veterán felfelé bámult, és arcát egészen gyermekivé változtatta az értetlen, reszkető borzadály. Az alabárdját a markából kiejtve térdre esett, aztán csak sikoltozott tovább, és könnyek folytak végig az arcán. A két oldalán álló bajtársai elhátráltak, és némelyiken hasonló félelem tükröződött, míg a többiek arca egészen elsápadt a döbbenettől.

Újabb szélroham támadt, és a félig megégett tűzifa darabjai csatlakoztak a zsarátnokesőhöz, ami elég volt ahhoz, hogy ezek a korábban gyilkos kedvű katonák a Hölgy Pajzsának kötelékéből menekülőre fogják. Nem úgy a sikoltozó. Nem úgy tűnt, mintha a fickó egyhamar befejezné a jajveszékelést, és továbbra is felfelé bámult kimeredt szemmel. Amikor megfordultam, hogy kövessem a pillantását, majd megláttam az iszonyata tárgyát, talán nem csatlakoztam hozzá a sikoltozásban, de már nem is okoltam miatta.

– Szárnyak. – Emlékszem, ezt mondtam, leginkább azért, mert a teljes letaglózottság pillanatában semmi egyéb nem jutott az eszembe. – Szárnyai vannak.

Két lángoló ív gyanánt nőttek ki belőle, és hat méterre vagy még magasabbra emelkedtek a levegőbe, mielőtt újra lefelé csaptak volna, hogy még több füstöt szétoszlatva megmutassák őt teljes valójában. A testét korábban megbéklyózó kötelek már leégtek a köntösével és a hajával együtt, de egyébként a Zsákbanya teljesen sértetlennek tűnt. A következő szárnycsapás még magasabbra vitte, és már a máglya fölött lebegett. Két fehér fénypontot láttam ott, ahol a szemének kellett volna lennie, és a pillantás, amit végighordozott a páni félelemben menekülő sokaságon, a prédát kereső sólyom nézése volt. Egy pillanatra az izzó szemgolyók megállapodtak rajtam, és éreztem a tekintete melegét, mintha valami lágyan megérintette volna a szívemet, valami, ami megértést hoz. A szárnyak alakja ismerős volt, mert már láttam őket valahol: vénségesen vén, kicsavarodott csontok formájában, és nem lángoló ívekként.

– A Maleszit szelleme talált egy porhüvelyt – motyogtam, miközben megigézve bámultam az odafent lebegő lényre. – De a Szerafilé úgyszintén.

A tekintet tüzes csillogása elhalványult, aztán másfelé irányult, és a szárnyak ezúttal a Szövetségi Sereg káoszba fulladó tömege felé lendítették a teremtményt. Többen sikoltoztak, mások csak álltak döbbenetükben a földbe gyökerezve, és még annál is többen menekültek. Voltak, akik – nem lévén tudatában sorsuk gyökeres megváltozásának – megpróbáltak századokba tömörülni, hogy visszaverjék &paelithek sebesen közeledő rohamát. Amikor a lovak és harcosok összetalálkoztak az ostromló sereg külső vonalával, az odafent lebegő lény összehajtotta a szárnyát, és lezúdult a magasból.

A paelith roham becsapódásának visszataszító zaját azonnal elnyelte az újonnan születő tűzvész bömbölése, ugyanis a Zsákbanya szárnya fellángolt, és amint alacsonyan elhúzott a szövetséges katonák vonagló tömege fölött, lángfolyó tört ki a nyomában. A Nagybecsű Királynő kialakuló csatasora, amely egyszerre szembesült a szemből támadó paelithek haragjával és a hátába került lángpokollal, egykettőre szétesett. A paelithek kaszaboltak és döfködtek, miközben a lovaik felágaskodva taposták az előttük álló katonák tömegét, és mély folyosókat vájtak az ellenség soraiba.

Katonák rohantak el mellettem, amíg én megpróbáltam megtalálni Evadine-t az egész zűrzavar kellős közepén. A dombtető felé igyekeztem, amelyet korábban elfoglalt. Csakhogy a menekülő vagy megveszett emberek árja túl sűrűvé vált, és át kellett vágnom magam rajta. De így is túl sokan voltak, és csakhamar egy összegabalyodott csőcselék kellős közepén találtam magam, köztük megégett és minden értelmüket vesztett egyénekkel, akik ordítva ütlegelték egymást és engem. Csuklóból lecsaptam egy kezet, amely ujjait a combomba vájta, és addig ütöttem újra és újra egy vicsorgó, értelmetlenül hadováló arcot, míg el nem tűnt a szemem elől. A nyomás erősödött, miközben fegyveremet egy felhólyagosodott, füstölgő mellkasba szúrtam, és beszorultam egy hullámzó örvénybe, amely kipréselte a levegőt a tüdőmből, és felemelte a lábamat a földről.

Megdöbbentő hirtelenséggel eresztettek el: a testekből álló prés elfúló sikolyok és nedves puffanások vihara közepette vált szét. Zihálva megkerestem lábam alatt a talajt, és csak rángatóztam, míg a látásomat elhomályosító vörös köd elszállt. Valami egyszerre kemény és nedves ért földet mellettem, és meleg folyadékkal csapott le, ismerős vasas íze többek között a számba is belekerült. Amikor kiköptem a vért és felemeltem a tekintetemet, egy szörnyeteget pillantottam meg.

Vörös, húscafatokkal tarkított nyálka borította be az Eithlisch lemeztelenedéit felsőtestét a feje búbjától a derekáig. Sokkal nagyobbra duzzadt, mint amilyennek valaha is láttam azelőtt, a szemérmetlenül megnagyobbodott izmokat kötélszerű erek fonták be, amelyek úgy néztek ki, mintha bármelyik másodpercben szétrobbanhatnának. Az arcára nézve a harc őrületével járó vicsorgásra számítottam, de ehelyett sötét hátsó szándék ült összehúzott szemében. Megfog ölni – figyelmeztetett a szellemfiú a megkövült erdőben. Most újra egyértelmű bizonyítékot kaptam rá, hogy a halottak önkéntelenül is igazat beszélnek.

– Féltékenység? – kérdeztem. – Vagy valami annál érdemesebb? – Megfordultam, és sokatmondó pillantást vetettem a tűzszárnyú teremtményre, aki újra odafent lebegett. – Nem tudom, mit hiszel, hogy mivel tartozik neked, de elmondom: semmivel sem tartozik. Ha mindig is tudtad róla, hogy micsoda, akkor ezt is tudod.

A szeme tovább szűkült, és tudtam, hogy ha most megölne, csak a tébolyultak lennének a szemtanúi, ugyanis a Doenlisch figyelme éppen máshol járt. Aztán egy mordulás kíséretében összecsípte a vállamat masszív kezével, és talpra rántott.

– Félelmes asszonyod hol van, írnok Alwyn? – szegezte nekem a kérdést.

Meglepetésemre még mindig nálam volt a lopott kard, ezért a domb irányába mutattam vele. A tömeg megritkult körülöttünk, a földön mindenfelé holttestek hevertek a szétszakítottság vagy megcsonkítottság különböző állapotaiban. Azonban a Szövetségi Sereg mintha megkísérelt volna újra összeverődni Evadine körül. Éppen megpillantottam magas, páncélos alakját az alabárdok és pikák erdeje fölött, és a gyomrom émelyítő idegességgel szorult össze, amikor megláttam a babát a karjában.

– Kövess, ne maradj le! – mordult fel az Eithlisch, és a hangjában most valami vadállati, nem emberi eredetű orgánum acsarkodott. Masszív vállát leeresztve az előttünk egyre sűrűbbre dagadó soroknak vetette magát. Érthető módon a katonáknak, akik Lassan visszanyerték a bátorságuk maradékát, újra inukba szállt a vitézségük, amikor szembekerültek egy ilyen teremtménnyel. Az okosabbak és az iszonyodók szétszaladtak előle, míg a bolondságig vakmerők megkíséreltek ellenállni neki, és elbuktak. A szörnyeteg tucatnyi lépéssel tucatnyi ellenséget söpört félre behorpadó páncélok és csontropogás közepette, miközben ösvényt vágott közöttük. Olyan közel maradtam hozzá, amennyire csak merészeltem, nehogy valamelyik karját hátrakapva bezúzza a koponyámat. Néhány ravasz lélek, akik bölcsen utat engedtek a gyilkos óriásnak, de közben az áruló vérét is szerették volna kiontani, nekem rontott, amikor ő már elhaladt, így kénytelen voltam magam is öldökölni.

Mire elkezdtünk felkapaszkodni az emelkedőn, már tisztán láttam Evadine-t. Magasra emelte a kardját, és buzdító szavakat kiáltozott azoknak a megtévesztett híveinek, akik továbbra is rajta csüggtek.

– Acélozzátok meg a szíveteket a boszorka látomásai ellen! Tudjátok, hogy a Szerafilok áldása csakis bennem lakozik!

A szavaiban még mindig nagy erő rejlett, mert az Eithlisch haladása lelassult, és a támadói száma mindkét oldalon megnövekedett. Szurkáló alabárdok és lándzsák tövisbozótját kellett hárítanom. Mások úgy fellelkesültek a királynőjük buzdításától, hogy a szörnyetegre vetették magukat. A pengék szinte meg sem kottyantak a bőrének, vágások helyett sekély karcolásokat ejtettek rajta, miközben ő elmosódó karlendítésekkel harcolt. A katonák úgy borultak körülötte, mint a kuglibábuk, vagy felrepültek a levegőbe az ütéseitől, de továbbra is elállták az útját. Rikoltozó, elkerekedő szemű hívek rontottak rá rajokban, és rám is, miközben falszerű hátának préselődve vadul suhogtattam a kardomat.

Egymás után kaszaboltam a kihívóan rám meredő, ordító arcokat, miközben az Eithlisch koponyákat zúzott és testeket aprított, de előrehaladásunk megrekedt. A kétségbeesésből nyert energiával a kardforgató karom fáradhatatlanul végezte véres munkáját, mígnem félőrült kezek ragadták meg a pengét, nem is törődve azzal, hány ujjukat veszítik el közben. Hiába próbáltam visszarántani a fegyvert, hiába rugdaltam, ütlegeltem az üvöltő tömeget. Egy inas figura hajlandó volt lazítani a szorítását a pengén, de csak azért, hogy rám vethesse magát. Nem volt nála fegyver, de véres kezével esett neki az arcomnak, csattogó állkapoccsal került közelebb, és megpróbálta a fogait a húsomba mélyeszteni. Kézzel elkaptam a nyakát, és hátrafelé és felfelé kényszerítettem a fejét, aztán megéreztem, hogy összerándul, amikor egy számszeríjlövedék acélhegye bukkant elő az orrnyergéből.

A célba találó lövedékeső jól ismert fütyülése és koppanásai arra késztettek, hogy lebukjak és pajzsként tartsam magam elé az inas fickót. Egy másik lövedék az oldalát találta el, miközben alatta guggoltam, és a katonák fűszálakként dőltek körülöttünk a halálos jégesőben. Amikor a vihar megszűnt, lelöktem magamról a hullát, és felállva azt láttam, hogy három, tömött gyalogsági század halad a domb felé a számszeríjászok sora mögött. A sorok fölött a Blousset család zászlaja lobogott. Mögöttük az Ambris-vár kapuja nyitva állt, és még több hercegségi katona özönlött belőle. Lorine-t nem úgy ismertem, mint aki kihagyna egy ilyen lehetőséget. Bal kéz felől a Nagybecsű Sereg szárnyát teljesen szétverték: a paelithek ott forgolódtak a mészárlás nyomai között, és újabb rohamra gyülekeztek. A hátam mögötti csörgés-csattogásból ítélve a dombon túl még mindig kíméletlen küzdelem zajlott.

Megkíséreltem kipillantani az Eithlisch testének megrekedt tömege mögül, és azt láttam, hogy előtte a terep porrá zúzott holttestekkel van tele, de a tetőre vezető úton most nem vártak védők. Evadine azonban a helyén maradt, éppolyan tántoríthatatlanul, mint valaha. Előre-hátra forgatta Ulstant, buzdító kiáltásokat vetett oda a csapatainak, és egyetlen pillanat erejéig találkozott a tekintetünk. Azt hittem, gyűlöletet fogok látni benne, ám ehelyett egy isteni küldetéssel bíró harcos királynő szigorú eltökéltsége változott valami sokkal emberibbé. Abban a néhány röpke pillanatban, mielőtt elfordult volna, egy reményvesztett nőt láttam, akinek meghasadt a szíve az árulástól, amelyet elszenvedett. Aztán ahogyan újabb hőhullám csapott le odafentről, az ég felé fordította az arcát, és az emberség minden megmaradt kifejezése kiveszett belőle. Csak a feneketlen, vicsorgó gyűlölet maradt a helyén.

Felnéztem, és láttam, ahogy a szárnyas lény izzó nyílként zuhan lefelé, és megszülető lángjai ragyogó ívben söpörnek végig a Nagybecsű Sereg megmaradt sorain. Evadine ordítását elnyelte a gyülekezeti katonákat felemésztő lángpokol dübörgése. A tűz ocsmány, sárga és narancsszín fallá fejlődött, amely hamar fekete füstfelhővé változott. Ahogy a fanyar felhő végigsöpört a csatamezőn, szem elől veszíttettem Evadine-t, így az utolsó esélyemet megragadva kiléptem az Eithlisch árnyékából, és teljes erőből a dombtető felé iramodtam.

Összezúzott és megégett hullákon botladoztam át, a szememet csípte a füst, lecsaptam egy kezet, amely kinyúlt a testek szőnyegéből, és rákulcsolódott a bokámra. Mire felértem a tetőre, a füst már elült. Vadállati ordítást hallattam Evadine láttán, aki a messzeségben sebesen távolodott Ulstan hátán, a fiamat még mindig a melléhez szorítva. A csataló átvágtatott és átugratott a vérfagyasztó jelenetekkel teli, felégetett mezőn, és az erdő felé vette az irányt, miközben odafent a Zsákbanya a szárnyát elfordítva követte.

Negyvenkettedik fejezet

A kimerültség és a rettegés idegőrlő keverékétől remegve, botladozó iramban tudtam csak követni Evadine-t, de elterültem, mert a lábam beleakadt egy szénné égett hullába. Térdre kényszerítettem magam, és beleüvöltöttem a világba tehetetlen dühömet, amikor azt láttam, hogy a nő eltűnik az erdő hívogató sötétjében. Odafent a Zsákbanya összehajtott szárnnyal a fák fölé bukott, és lángfolyó gyűlt a nyomában. Vajon azt tervezi, hogy mindkettőt megöli? – tűnődtem, de nehezemre esett elhinni. – Szüksége lesz az útmutatásodra – mondta nekem a fogságban. Miért akarná éppen most elpusztítani? Hacsak nem olyan erős a Szerafil gyűlölete a Maleszit iránt, hogy kizárt minden egyéb megfontolást.

Patadobogást hallottam, de nem találtam magamban annyi erőt, hogy megforduljak. Csak akkor tért vissza a lélekjelenlétem, amikor megéreztem egy paelah forró leheletét a nyakamon. Felnéztem, és Uthrent láttam, aki türelmetlenül, sürgetőn dobálta a fejét. Nem vitt nyerget, az oldalát a csata foltjai csíkozták, és néhány kisebb vágásból vér csörgött rajta, elsötétítve a mocskot. Prüszkölve térdre ereszkedett, lehajtotta a fejét. Megragadtam a sörényét, és felrántottam magam a hátára.

Belekapaszkodtam Uthren nyakába, miközben felállt, és ekkor megpillantottam az Eithlisch vérrel szennyezett, tagbaszakadt testét. Olyan rosszallás sütött felém összehúzott szeméből homlokának gránitlapja alól, hogy azt gondoltam, talán már meg is bánta, hogy nem ölt meg.

– Meg kell halnia, írnok Alwyn! – mondta, és a hangjában még mindig vadállati acsargás lakozott.

Semmit sem szóltam, csak még szorosabban megragadtam Uthren sörényét, miközben a ló felágaskodott, és teljes vágtában az erdő felé indult. Bármely más lófajta bizonyosan visszariadt volna a lángoló erdőség látványától, de Uthren reszketés és félsz nélkül száguldott végig a felperzselt talajon, majd bevetette magát a lángoló fák közé. A zsarátnokok mérges darazsakként kavarogtak, és a levegő megtelt fullasztó gőzökkel, de a nagy ló ugyanazzal a sebességgel vitt a fekete fatörzsek közt, mint egy nappal azelőtt. Egy ideig az erdő elmosódott, narancsos zöld folttá vált, miközben Uthren sörényébe kapaszkodtam, kardomat oldalt lelógatva, de végül megpillantottam egy vágtázó ló és lovasa homályos sziluettjét.

Ulstannál nemesebb tenyésztésű és gyorsabb csataló kevés járta Albermaine csatamezeit, de Uthrenhez képest erőtlen csikónak tűnt. A padah dicsőségében nyihogva még hosszabbakat ugrott, hogy csökkentse a közte és a prédája közt lévő távolságot. Mielőtt villanó patákkal felágaskodott volna, hogy a másikra vesse magát, Evadine hátranézett rám, és elsápadt ábrázata gyászos, vádló álarcként villant.

Ulstan két hátsó lába úgy pattant el Uthren patája alatt, mintha két gally volna, és a csataló a hasára rogyott. A szívem páni félelemmel dobbant egy nagyot, amikor Evadine lerepült a hátáról, még mindig a fiammal a karjában. Látva, hogy a kis csomag kicsúszik a kezéből, amikor az anyja az erdő talajába csapódik, leugrottam Uthrenről. A gyermek ijedt óbégatása késként hasított belém, ahogy végiggurult a földön, és megállapodott egy lángoló nyírfa lábánál. Amint a talpam leért a földre, rohanvást indultam felé, de meg kellett torpannom, mert Evadine kardja végighasított a zekémen. Kettévágta a keményített bőrt, de alatta nem sértette fel a bőrömet.

– Vissza, Alwyn! – figyelmeztetett az utamba lépve, párbajra készen. Mögötte a gyermek tovább jajveszékelt, ahogy a lángoló fa mindenféle égő törmeléket szórt. – Nem neked szánom.

– Meg fog égni! – hörögtem vadul, és előrevetettem magam, kardommal a fejére célozva. Ügyetlen csapás volt, csak arra szolgált, hogy félrelökjem, de könnyűszerrel kivédte.

– Vissza! – kiáltotta ismét, és lehetetlen sebességgel mozogva nyitott tenyérrel a mellkasom közepére csapott. A levegő kiszaladt a tüdőmből, ahogy felrepültem, és méterekre onnan állapodtam meg. – Ő az enyém! – jelentette ki Evadine, és támadón felém indult. Az arcán pillanatokkal azelőtt látott fájdalom egy eltorzított nő sötét, megkeményedett ábrázatává változott. Mielőtt odaért volna hozzám, az a bizarr gondolatom támadt, hogy őrületében mindezt talán szerelmesek közti civódásnak éli meg.

Hangos, dühös prüszkölést hallottam balról, ahogy Uthren, aki véres péppé taposta Ulstant, rohamozva érkezett a füstön át. Evadine felé lendült, hogy szemből fogadja, de vastag faág ropogott, lángok surrantak, és egy magas fenyő borult Uthren útjába. Lángnyelvek csaptak ki belőle, miközben lezúdult, és túl magasra, túl szélesre hágtak ahhoz, hogy akár ez a nagy ló is átugorja őket.

Ki akartam használni a figyelemelterelést, ezért nagy kortyot szíva a torkot kaparóan füstös levegőből feltápászkodtam, és ismét Stevan felé iramodtam.

– NEM! – A szemem sarkából láttam Evadine villanó kardját, ezért fejjel előrefelé vetődve félregördültem a penge elől. – Eljátszottad a jogodat hozzá, amikor összeszövetkeztél azzal a caerith mocsokkal! – Közelebb jött, és kényszerített, hogy kiálljak vele. – Hazug! – köpte felém, miközben a pengéink összecsörrentek. – Áruló!

Félreléptem egy döfés elől, és megkíséreltem riposztként a szeme közé csapni a kardommal, Roulgarth egyik kedvenc cselével. Emberfeletti sebességgel félreütötte a pengémet, és széles ívben, a feje fölött suhintott felém. Rögök és hamu robbant ki a talajból, ahogy félreugrottam a csapás elől, elég gyorsan ahhoz, hogy megóvjam magam a biztos haláltól, de nem elég gyorsan ahhoz, hogy megmeneküljek a fejemre mért visszakezes ütéstől.

A világ megpördült velem együtt, és a csapás hatására bemutattam egy korántsem kecses piruettet. Csak néhány másodperc telt el, de akár órák is lehettek volna, miközben zsibbasztó, fekete ürességet érzékeltem. Amikor visszatértek az érzékeim, hamu ízét éreztem a nyelvemen és lüktető sajgást a halántékomon. Az ujjaim rángatóztak, a talajt kaparták, de nem a kardmarkolat keményfáját.

Nyögve a hátamra gördültem, és a szememet végighordoztam Evadine kardján, egészen a kínnal telt arcáig.

– Miért? – kérdezte tőlem. Könnyek csorogtak a szeméből, és lepotyogtak az ajkáról. – Miért tetted, Alwyn?

– Tudod, miért. – Mélyen a gyászoló szemekbe néztem, és eltűnődtem, mi nézhet vissza belőlük valójában. – Mostanra már tudnod kell. Hogy mi vagy. Hogy mivé válsz.

– Ez… – csóválta a fejét, és elfojtott egy hüppögést. – Ez a boszorka műve. Rád szórta a Maleszit átkát.

– Te vagy a Maleszit! – lendültem felé, nem törődve azzal, hogy a kardja hegye a torkomon van. – Onnan jönnek a látomásaid! Ez az, ami benned él!

Könnyedén megölhetett volna abban a pillanatban, csak egy hüvelykkel kellett volna beljebb tolnia a kardot, és írnok Alwyn, a zsivány, gyilkos, néhanapján lovag és – szeretném azt hinni – hírneves tudós meséje azzal véget is ér. Mégsem tette meg. Ehelyett értetlenül ráncolta a szemöldökét, és a kard hegye lecsúszott a nyakamról.

– Hogyan tudott így kifordítani önmagadból? – kérdezte üres csodálkozással. – Téged, aki egykor olyan igaz voltál?

– Kifordítani, engem? – nevettem fel. – Te megölted a saját apádat! Meggyilkoltad vagy elkergetted minden barátodat, akid valaha is volt! Ezreket hajszoltál a halálba, és többezernyi másikat mészároltál le! Te vagy a Csapás, amelyet megjövendöltél, Evadine!

Ekkor nyugalom szállta meg, és a szemében látott viaskodás bánattá homályosuk.

– Azt reméltem, hogy el lehet érni téged, hogy Stevan jó embernek ismeri majd meg az apját. Csakhogy… – a kardforgató karja megmerevedett, és a hegye ismét belevájt a bőrömbe – …most már látom, hogy ez nem lehetséges. Az utat egyedül kell végigjárnom. Előre láttam ezt, de megpróbáltam nem látni. A tűzből egy új penge kovácsolódik…

Megfeszültem, készen arra, hogy megragadjam a kardot és elgördüljek, de egy hirtelen ragyogás odafentről vakító fényt vert a szemembe. Hang is járult hozzá, de nem olyasmi, amit valaha is emberinek lehetne nevezni. Egyszerre volt sikoly és ének. Szavak nélkül és érthetetlenül is gazdag jelentéssel bírt. Szörnyű szomorúságot hallottam abban a hangban, de ítélkezést is. A fény csillámlott, ahogy a hang tovább zengett, és könnyeimet kipislogva egy alakot pillantottam meg, aki az égből függött alá.

A Zsákbanya szárnya most már fehér volt, és szélesre kitárva szikrázott, akár a gyémánt. Ő azonban még annál is fényesebben világított, énekével harmonizáló fénypászmák áradtak belőle. A fényükben fürösztötték Evadine-t, miközben ő eltántorodott tőlem, és szemlátomást már azt is elfeledte, hogy meg akart ölni. Először csak bámult felfelé a lényre tátott szájjal, aztán az arca megdöbbentő hirtelenséggel átváltozott. Evadine Courlain szoborszerű szépsége egyetlen pillanat alatt lett valami mássá: olyannyira megtelt dühvel és daccal, hogy a „csúnya” vagy „ocsmány” szavak nem írhatják le a látványt.

A szája tágra nyílt és fekete pofává alakult, amelyből válaszrikoltás tört fel. Ebből a hangból, amely alávalóságában oly éles, gyűlöletében oly idegen volt, megértettem, hogy két, egymás szöges ellentétének számító entitás párharcának vagyok szemtanúja. Evadine lába alatt árnyékok forogtak a sikolyával összhangban, majd kinyúltak és indaként tekeredtek felfelé, megragadva a fénypászmákat, amelyek megvilágították. A Zsákbanya, a Szerafil a fény teremtménye volt. Evadine, a Maleszit az árnyéké.

Sötét, tekeredő kocsányok vonaglottak és támadták a csillogó pászmákat, miközben éreztem, hogy a levegő is rezeg az összegyűlt energiától. A bőröm borsódzott és a hajam égnek állt, ahogy mindkét teremtmény kitartóan énekelte a maga lehetetlen dalát. Aztán egy mennydörgés kíséretében a fény és árnyék viszálykodó erőinek egybefonódása felrobbant. Forró levegő és törmelék söpört végig rajtam, ahogyan a karommal a fejemet védve a földre kuporodtam.

Amikor a Szerafil éneke és a Maleszit sikolya semmivé lett, a csend olyan méreteket öltött, hogy már azt hittem, a halál csendjét érzékelem. Azonban amikor magamhoz tértem annyira, hogy leengedjem a karomat, láttam, hogy Evadine lehajtott fejjel, mozdulatlanul térdepel. Felálltam, és a Zsákbanyát kerestem. Egy meztelenül fekvő és nagyon is emberi alakot vettem észre a hamupaplan tetején, nem messze tőlem. Nem láttam, hogy lélegzik-e még, de a pillantásomat Evadine-ra visszafordítva észrevettem, hogy lassan bólogat. Fém csillogott a földön: a kardom a közelben feküdt, ezért felvettem, és botladozva megközelítettem Evadine-t.

A feje lassan felemelkedett, amikor megálltam előtte. Sokkal könnyebb dolgom lett volna, ha azt a nem emberi, gyűlöletes arcot látom magam előtt néhány perccel azelőttről. De örök bánatomra Evadine ismét önmaga volt. Az árulás fájdalma még mindig ott csillogott a szemében, amelyben már csak kevés értelem maradt. Ettől függetlenül ő volt az.

– Végezni kívánsz velem, Alwyn? – érdeklődött, és a szeme a markomban tartott kardra siklott. – Megölnéd mindazt, ami ketten voltunk? – A hangja némi meglepetéstől eltekintve tompán kongott. Olyan nőnek látszott ekkor, akit a legrosszabb fajta férfiak vittek végromlásba.

Azon a napon nem kaptam mélyebb sebet annál, mint hogy el kellett viselnem a tekintetében lakozó könyörgést, mert szörnyű igazságot láttam benne: nem tudja.

A felismeréstől zokogás lett úrrá rajtam, de ez nem akadályozott meg abban, hogy felemeljem a kardomat. A mai napig nem tudom biztosan, valóban végrehajtottam volna-e a csapást, hogy véget vessek az életének. Habár elfogadtam, hogy a halála szükségszerű, a ragaszkodásom ehhez a nőhöz sokkal mélyebben gyökerezett, mint gondoltam. Egy Maleszitre könnyedén lesújtottam volna, de nem őrá.

Amikor megszorítottam a kardom markolatát, és a karom beleremegett a kimerültségbe és a tétovázás fájdalmába, a fiam megkímélt a kíntól azzal, hogy felsírt, de olyan mélységes sürgetéssel, hogy nem tehettem mást, oda kellett fordulnom felé. Még mindig a lángoló nyírfa alatt feküdt, és a föld füstölgött körülötte a tüzes darabkák folyamatos záporában. Mielőtt azonban odabotladozhattam volna hozzá, Evadine rám vetette magát. Acélos, mozdíthatatlan ujjak ragadták meg a csuklómat, nem a korábbi természetellenes erővel, de elég vadul ahhoz, hogy térdre kényszerítsenek.

– Mondtam neked… – hörögte az arcomba Evadine, miközben fölém tornyosult. – Ő nem lesz a ti…

Hirtelen patadübörgés támadt, olyan hang hallatszott, mint amikor egy tompa kés felhasít egy nedves bőrzekét, és Evadine Courlain megborzongott, majd egész testében megdermedt. Kiszakítottam a csuklómat hirtelen elernyedő markából, ahogy hátratántorodott. Amikor lassan megfordult, láthatóvá vált egy hegyes tárgy, amely kiállt a tarkójából, a koponyája alatt. Mögötte Juhlina le sem szállt felágaskodó paelah-járól. Az Özvegy arcán szemernyi szánakozás sem látszott, miközben letekintett a nőre, akit felnyársalt a kőtollal. Én szerettem Evadine-t, de Juhlina sohasem, és tudtam, hogy tétovázás nélkül adta meg a kegyelemdöfést.

Evadine ekkor megpróbált megszólalni, de a szavak véres hab formájában törtek elő, és ő rémületes felismeréssel a szemében fordult felém. Vajon a húsába hatoló toll hozta-e a megértést, vagy az értelem utolsó maradványa gondoskodott róla? Mindenesetre most már esdeklést láttam a szemében. Hogy megbocsátásért esedezett-e vagy a remény kétségbeesett kifejezése volt egy haldoklótól, az sohasem derült ki. A grimasz hamar tovatűnt, és Evadine száján kibuggyant még néhány érthetetlen, vériszamós szó, aztán arccal előre ledőlt az üszkös földre, és nem mozdult többé.

Én is úgy maradtam volna, abban a döbbent pózban, a holttestére meredve, ha Stevan fel nem sír ismét. A tüzek most már közelebb jártak a pólyájához, és az alászálló törmelék egyre sűrűbben gyűlt a gyermek köré. A jajveszékelő csecsemő felé botladoztam, de csak néhány lépést sikerült megtennem, mert összeestem. Négykézláb kúszni kezdtem felé, de Juhlina gyorsabbnak bizonyult, és a paelah-járól lepattanva elfutott mellettem, aztán a karjába kapta a gyermeket.

– Tudsz járni? – kérdezte mellém térdelve.

Csak a fejemet ráztam, és ellöktem magamtól.

– Menj! Vidd innen őt!

– Nem lehet…

– MENJ!

– Nélküled nem! Gyerünk, kelj fel! – Juhlina nekem feszült a vállával, és sikerült álló helyzetbe tornásznia. Amikor már talpon voltam, eltántorodtam tőle. El is estem volna újra, ha meg nem hallom Uthren patáinak zaját, aki közben utat tört az útját elzáró, égő fenyőn keresztül. Mellém ügetett, letérdelt, és hagyta, hogy felmásszak a hátára. Lehajoltam, és átvettem Stevant az Özvegytől, aztán ő is a hátasához futott, és gyorsan felpattant a nyeregbe.

– Gyere! – kiáltotta, és a hangját csaknem teljesen elnyomta a sűrűsödő lángok robaja. Mégis maradtam; először is azért, hogy vessek még egy utolsó pillantást Evadine holttestére. A Feltámadt Mártírt istenítő sokaság jelenlegi handabandázása ellenére biztosíthatlak róla, legkedvesebb olvasóm, hogy mozgásnak semmi jelét sem láttam a földön fekvő nőn. Evadine Courlain aznap meghalt, és ha fel is támadt, csak a szélben keringő hamu alakjában tette.

Egy percet maradtam még, pillantásommal a mögöttem lángoló bozótot pásztázva, hátha megpillantom a Zsákbanyát, de meztelen, mozdulatlan testét sehol sem láttam.

– Alwyn! – kiáltott újra Juhlina, és a paelah-ja vágtázni kezdett, ahogy egyre több fa dőlt ki körülöttünk. Uthren sietve követte őt, és én erősen megragadtam a sörényét, aztán magamhoz szorítottam a fiamat, ahogy a hatalmas ló kivitt minket a lángpokolból.

Negyvenharmadik fejezet

Nem sok tapasztalatom van a menyegzőkkel, ugyanis az ilyen alkalmak feltűnően hiányoztak a gyermekkoromból, és nagyrészt az azóta eltelt évekből is. Ezért aztán amikor felkérést kaptam, hogy legyek Ayin gyámja a lány nászánál, kétszeresen is kényelmetlenül éreztem magam: egyrészt nem ismertem a szertartást, másrészt, egészében véve, képtelenségnek tartottam a dolgot.

– Remélem, senki sem várja el, hogy még hozományt is vigyek – morgolódtam, mire Ayin rendreutasítón megpaskolta az arcomat a virágcsokrával.

– Az illem megkívánja, hogy valaki betöltse ezt a szerepet – mondta. – Szegény apám csatában esett el a király lobogója alatt, amikor még csak kisbaba voltam.

– Ezt nem tudtam.

– Én sem tudom. Anyám mindig szűkmarkúan bánt a részletekkel, amikor az apámra terelődött a szó. Csakhogy egy hercegné megérdemli, hogy kicsit kiszínezzék a történetét, nem gondolod? Főként, ha az ereiben egy cseppnyi nemesi vér sem csörgedezik.

– Ez úgy hangzik, mintha a régenshercegnő mondta volna.

Ayin válaszképpen csak vigyorgott, de a mosolya lassan lehervadt, amikor a szeme megállapodott az arcomon.

– Sajnálom… – kezdte, de a szavak a torkán akadtak. Leannor mellett eltanulta az ékesszólást, de néhány helyzetben még előfordult, hogy nem tudott okosat mondani. – Annyi mindent veszítettél… – nyögte ki egy rövid köhintés után. – Nem kértelek volna meg, csak hát… – vállat vont, és erőtlen kacajt hallatott. – Nos, senki más nem volt.

– Nagy megtiszteltetés, hölgyem – hajoltam meg, és a katedrális lépcsője felé intettem. – Mehetünk?

A nagy épület most sokkal tisztábbnak tűnt. A Nagybecsű Királynő idejében elhanyagoltak minden efféle feladatot. A várost még mindig belengte némi komorság, mert Evadine haragja ezt a helyet sem kímélte. Ámde a sok bitófát már szétszedték, és a lerombolt házak törmelékeit összetakarították. Vigaszomra a könyvtár sértetlen volt a legtöbb könyvvel együtt, kivéve a legértékesebbeket, amelyeket elloptak, amikor az Evadine által kinevezett könyvtárosok elmenekültek a közeledő Korona Serege elől.

Arthin király győzelme a Hamis Királynő felett ünneplésre adott alkalmat az egész birodalomban, de azt is eredményezte, hogy a Feltámadt Mártír vallásának tántoríthatatlan hívei megindultak kelet felé. A Nagybecsű Seregből kevés maradt, kivéve azt a néhány őrültet, akik továbbra is az Ambris-vár körüli erdőkben kóboroltak, és egy Szerafil látogatásáról handabandáztak meg motyorékoltak, amit állítólag a saját szemükkel láttak. Ám a Nagybecsű Királynő hadjáratozó serege többnyire a hamuval vált egyenlővé, és porrá vált maradványaikat meg a holttesteket hetekig takarították és hántolták Lorine szolgái.

Mások, akik még mindig Feltámadt Mártírnak tartották Evadine-t, és követték a példáját, nekivágtak a kelet felé tartó útnak, bár néhányan dőreségükben elkövették azt a hibát, hogy igét hirdettek a nevében, valamint a visszatérését és igazságos bosszúját jövendölték. Az efféle szónoklatokat a helyiek általában kőhajigálással jutalmazták, ha az illetőnek szerencséje volt, és akasztással, ha nem. Ámde a Feltámadósok nagy többsége, ahogyan elnevezték őket, bölcsen inkább melegebb égtájak felé vette az irányt, és remélhetőleg sohasem tervezett visszatérni erre a vidékre.

– Az az egyik feladatod, hogy megfogj, ha elbotlanék – emlékeztetett Ayin, azzal kecses kis kezét az enyémbe tette, és elindultunk felfelé a lépcsőn. – Ezt a ruhát nem arra az egyszerű feladatra tervezték, hogy egyik helyről elsétálj benne egy másikra.

A hosszú uszályú ruhadarabot, elefántcsontszínű csipkéjével és a felső részébe hímzett aranyszállal, a régenshercegnő adta át a következő szavakkal: „Egy hercegné nem házasodhat rongyokban.” Mögöttünk Ducinda hercegnő kis kacsójával kötelességtudón felemelte a selyemuszály szegélyét, miközben felfelé mentünk a lépcsőn.

A szertartás szerencsére rövid volt. Egy Aspiráns rangú, ismeretlen főpap celebrálta, akinek úgy sikerült megmenekülnie Evadine haragja elől, hogy jó szerencséjére a viszály idején éppen a messzi keleten, egy zarándokúton tartózkodott. Gilferd herceg meglehetősen jóképűen festett ezüstözött páncéljában, és minden szégyenkezés nélkül örült a mátkájának. Ami Ayint illeti, a lány békés, méltóságteljes arcot mutatott a szertartás alatt, és szemlátomást nem zavartatta magát amiatt, hogy az albermaine-i nemesség nagy része jelen van, azok, akiknek sikerült túlélniük a Mártír Háborújaként elnevezett vészkorszakot. Dulsiani Lermin herceg persze hiányzott a szertartásról, hiszen egy királyi rendelkezésnek megfelelően nem merészkedhetett a hercegsége határain túl. Lorine hercegné lenyűgözően drága ajándékot küldött, de bocsánatért esedezve távol maradt, hiszen sok sürgős feladat marasztalta a Shavine-lápon, legfőképpen az Ambris-vár javítási munkálatai. Továbbá csak maroknyi rhianveli nemes tett eleget a régenshercegnő meghívásának, köztük elsőként Jacquel Ebrin új szerepében mint főkormányzó. Feszült viselkedéséből arra következtettem, hogy sokkal jobban szeretne kockázni valahol egy ivóban, és hiányos kísérete sem ígért sok jót a birodalom jövőbeli egységével kapcsolatban. Úgy döntöttem, nem töprengek ilyesmin, hiszen ezek a dolgok már nem érintettek engem.

Amikor eljött az ideje, az Aspiráns megkérdezte:

– Ki bízza eme nő gyámságát a férje gondjaira? – Én pedig annak rendje és módja szerint Gilferd kinyújtott tenyerébe tettem Ayin kezét, és a pap összekötötte őket egy selyemszalaggal. – Így tehát – kántálta – a Szerafilok előtt és a Mártírok példája szerint e két lélek összetartozik, most és mindörökké.

Amikor megcsókolták egymást, és láttam, milyen vadul öleli a férjét Ayin, minden kétségem elszállt a döntésével kapcsolatban. Ez egy gyógyult lélek volt, akinek a gyilkolás remélhetőleg már csak távoli, kellemetlen emlék lesz. Legalább az ő esetében úgy éreztem, valamit jól csináltam.

♦

A hivatalos ceremóniát összejövetel követte a katedráliskertben, ahol egykor végignéztem, miként köt egyezséget Evadine Leannor fivérével, a királlyal. Olybá tűnt, mintha mindez már olyan régen történt volna, hogy az eseményt nem is az emberemlékezet, hanem a történelem tartja számon. Most kristálykehelyből bort szürcsölve figyeltem, ahogy Ayin és Gilferd kart karba öltve végigjárja és köszönti a vendégeiket. Úgy éreztem, a merev és esetlen herceg ellenpontja a nyájas és elbűvölő menyasszonynak.

– Hízeleg a hiúságomnak – lépett oda Leannor, fejével a boldog pár felé biccentve. – Igen jól kitanítottam, nem gondolod, uram?

– Erős kézzel fogja kormányozni a hercegséget, természetesen az ön szíves útmutatásával, és megvív bármilyen csatát, amit meg kell. – Felemeltem a kelyhemet. – Kiváló kerítőmunka, fenség!

– Biztosíthatlak róla, hogy a saját döntésük volt. Én igazából éppen azt kértem tőle, hogy halassza el a házasodást, mert ilyen hasznos udvarhölgynek még sohasem volt köze a királyi udvarhoz. De a szerelem, kiváltképp a fiatal szerelem, nem ismer nemet. – A borát szopogatva óvatos pillantással kémlelt engem a pohara pereme fölött. – Vajon te, uram, gondolkodtál-e az ajánlatomon?

– Gondolkodtam, és a véleményem nem változott. Természetesen hálás vagyok, hogy rám gondolt, fenség.

– A Korona Serege főtábornagyának címe a lovagi pálya csúcsa, és te mégsem vállalod.

– Sohasem foglalkoztatott a lovagi pálya, fenség, és úgy érzem, egy életre elég csatát láttam már. Szerencsés léleknek fogom tartani magam, ha soha többet nem kell részt vennem bennük. Mellesleg… – a jelen lévő alundiai nemesek kis különítményére mutattam, akik közül kirítt Roulgarth – …úgy érzem, van egy sokkal alkalmasabb jelölt a feladatra.

– Egy alundiai főtábornagy! – Leannor röpke kacajt hallatott. – Nem hiszem. Egyébként is, Lord Roulgarth már volt szíves elvállalni Alundia főkormányzója címét, amíg az unokahúga eléri a megfelelő életkort. Amikor pedig az a nap elérkezik, leghőbb vágya szerint visszatér a caerith földre. Úgy látszik, ott inkább otthon érzi magát.

A szemem Ducindára siklott, aki több másik gyerekkel játszott. A fiatal Arthin király külön állt a szaladgáló, kacagó csoporttól, arcán duzzogó kifejezéssel.

– Szóval Ducinda egyszerre lesz Alundia hercegnője és Albermaine királynéja. Sok hatalom ez egy ilyen fiatal léleknek.

– A jövendőbeli menyem nagyon kedves a szívemnek.

Kedvesebb, mint a fiad, az az elkényeztetett, sótlan kutyakölyök? – gondoltam, és elfojtottam a szörnyű kísértést, hogy hangosan is feltegyem a kérdést.

– Szóval, uram – folytatta Leannor –, ha katonai ügyekkel nem csábíthatlak el, milyen szerepet vállalnál?

– Nagylelkűsége példátlan, fenség, de úgy hiszem, most eltöltők egy kis időt utazással, mégpedig egyedül. Úgy érzem, a magány és a környezetváltozás felélénkítené a személyemet.

Leannor arcáról lehervadt a derű, de kierőltetett egy feszes mosolyt.

– Túl sok gyászolnivalód van, tudom én jól. A fiad… – Nem volt rá jellemző, hogy nem találja a megfelelő szavakat, de részvétet nyilvánítani egy embernek, aki végignézte, amint csecsemőkorú gyermeke halálra ég, még a legékesszólóbb személyt is próbára teszi.

– Engedélyével, fenség – mondtam egy meghajlás kíséretében, mert úgy döntöttem, megkímélem. – Készülődnöm kell az utazásra.

– Hogyne, uram. – Viszonozta a meghajlást, de ahogy indulni készültem, elkapta a kezemet. – Amennyiben valaha is belefáradnál az utazásba és a magányba, tudnod kell, hogy ebben az udvarban mindig lesz helyed.

Még mélyebbre hajolva elhátráltam, és amikor utoljára láttam Leannor Algathinet-Keville régenshercegnőt, éppen odalépett az ifjú házasokhoz, és megragadta kedvenc udvarhölgye kezét. Meg merem kockáztatni, hogy viharos életében talán ez volt Leannor legboldogabb pillanata. Habár sohasem kaphatta meg az uralkodói címet, én mindig is őt fogom Albermaine legnagyobb fejedelmének tartani. Azok, akik jártasak a történelemben, tudhatják, hogy nagyon nagy árat fizetett a hosszú békés időszakért, amit örökségeként hagyott hátra.

♦

Desmena a katedrális legfelső lépcsőjén ólálkodott. Szürkület szállt alá az égből, és a megnyúlt árnyékok között kiválóan lehetett rejtőzködni. Ha ártani kívánt volna nekem, most könnyedén sikerülhetett volna neki, másokkal szemben, akik kudarcot vallottak ebben. Ám kést nem láttam a kezében, csak egy kérdés volt az arcára írva.

– Nem csatlakozik az ünneplőkhöz, hölgyem? – kérdeztem.

Mordult egyet, és legyintett.

– Nem hívtak meg. Nem minden lázadót látnak szívesen a régenshercegnő udvarában, tekintet nélkül arra, milyen bűnbocsánatot gyakorol őfensége.

– Tehát, ha jól értem, nem áll be a Korona Seregébe.

Az arca sértett viszolygást tükrözött.

– Egy Algathinetet szolgáljak? Soha.

– Tehát még most is hű az Igaz Király ügyéhez?

– Egy ilyen igazságos ügyet nem lehet csak úgy elhagyni. Keletre megyek, és felkutatom azokat, akiket még száműztek a Lochlain hadjáratában való részvételért. Jegyezze meg a szavaimat, írnok: Lochlain zászlója újra lobogni fog még.

Visszanyeltem egy fáradt sóhajt, és biccentve búcsúztam.

– Akkor jó utat kívánok, habár biztosan megbocsátja, ha sikert azért nem. Ez a vidék elég háborút látott már.

– Várjon! – mondta, ahogy elindultam lefelé a lépcsőn. Megálltam. Ritka bizonytalanság ült az arcán, a szemében pedig könyörgés, amiből már azelőtt kitaláltam a kérdését, hogy feltette volna: – Hazudott, nem igaz? Wilhum. Nem ő árulta el az apámat.

Ezúttal nem rejtettem el sóhajomat, amelyet nemcsak fáradtság, hanem harag is színezett.

– Az ön apja szadista bántalmazó volt, aljas hajlamokkal, aki megérdemelte ocsmány végzetét, és még többet is megérdemelt volna. Akárki is küldte a bitóra, az ön háláját érdemli. – Látva arcának hirtelen sápadtságát, ahogyan a szavak jelentést nyertek, szertefoszlott a dühöm. – Ahogyan Wilhum is jobb halált érdemelt volna – tettem hozzá. – Mert ő viszont érdemes volt az ön szeretetére, bár ő nem hiszem, hogy egyetértett volna velem ebben. Gyászolja csak mindkettőt, hölgyem!

Megfordultam, és lementem a lépcsőn anélkül, hogy megvártam volna a válaszát.

♦

A caerithek többsége a csata befejezése után egy nappal eltűnt a Shavine-lápról. Néhányan kalandvágyó természetüknek engedve maradtak még, de pár héten belül a toalischok, veilischek és paelithek nagy serege hazautazott a hegyeken túlra. Uthren azonban nem tartott velük, így azon az éjszakán az ő hátán hagytam el Athiltort. Senkitől sem búcsúztam, és gondosan meggyőződtem róla, hogy senki sem követ, amikor átkeltem a város szélén álló, használaton kívüli földsáncokon, és felfedeztem, hogy a paelah rám vár.

– Azt hittem, már hazamentéi – emeltem a kezemet, hogy megsimítsam az orrát.

Feleletképpen röviden megszaglászta a tenyeremet, aztán a fejét dobálta, mert láthatólag szeretett volna már útra kelni.

Két napba került, hogy a Shavine-erdő mélyére vigyen. Az Ambris-vártól induló tűzvész jelentős károkat okozott, mire az égbolt hajlandó volt egy megkésett zivatart bocsátani az erdőre. Több leégett területen ügettünk át, és megkönnyebbülést éreztem, amikor kiderült, hogy a Leffold-tisztás jól ismert, növényzettel benőtt kőoválisa továbbra is ott rejtőzik sértetlenül a sűrű erdősáv mögött.

– Már kezdtem azt hinni, hogy nem jössz, kapitány – köszöntött Tiler, amikor Uthren lefékezett az ősi amfiteátrum árnyékában.

– Gyanakvásra adott volna okot, ha az esküvő előtt eljövök – védekeztem, miközben leszálltam a paelah hátáról. – Egyébként is úgy éreztem, hogy legalább egyikünknek ott kell lenni Ayinnal. Történt valami érdemleges?

– Csend van, mint egy bordélyházban ima idején, habár gondolom, a sírását mérföldekre lehet hallani. Az erdő mindenesetre üresnek tűnik, legalábbis emberek nem járják.

– Nyergeljétek fel őket! – intettem a fejemmel arrafelé, ahol Adlar és a többi felderítő a lovakkal foglalatoskodott. – Még az éj leszállta előtt indulunk.

– Ja, egyébként látogatónk van – mondta még Tiler, amikor elindultam a nyílás felé az amfiteátrum indákkal benőtt falán. – Ma reggel jött, és ajándékot hozott a kicsinek.

Lorine arca az anyai öröm képmása is lehetett volna, ahogy a karjában tartotta Stevant, lágyan gügyögött neki, és ujjával az ajkát simogatta. Egyetlen kísérője egy páncélba öltözött, ismerős alak volt, aki merev meghajlással köszöntött. Dervan Pressman lovagi címet kapott azután, hogy ő vezette a kitörést az Ambris-várból. A hőstette közepette egy ronda égési sebet is kapott a homlokára.

– Alwyn! – köszöntött Lorine, és megigazította a gyermeket a karjában, mire az sivítva tiltakozott. – Óóó – ölelte magához a babát a hercegné. – Hát nem örülsz, hogy láthatod a papádat?

Úgy tűnt, Stevant jobban érdekli, hogy világgá kürtölje a kényelmetlenségét, mint hogy bármilyen tudomást vegyen az apja érkezéséről.

– Gyere, na! – mondta Juhlina, és lágyan átvette a gyermeket Lorine-tól. – Ha egyszer rákezdi, egy darabig abba sem hagyja.

Az Özvegy fáradt mosollyal üdvözölt, aztán odébbállt Stevant ringatva, miközben megnyugtató dalocskát dúdolt neki.

– Hogy sikerült az esküvő? – kérdezte Lorine.

– Jól – feleltem. – Az ajándékod nagy sikert aratott.

– És a régenshercegnő? Remélem, nem sértődött meg nagyon.

– Úgy tűnik, nem, de ezt nehéz megítélni.

Lorine ajka bánatos mosolyra húzódott.

– A kémek számából ítélve, akikkel teleszórja a hercegségemet, azt a következtetést vonom le, hogy még nem nyertem el teljesen a bizalmát.

– Átálltál a másik táborba, nem is egyszer. Az ilyesmi nem éppen a bizalmat erősíti. Sir Dervan hőstette a várnál valamelyest visszabillentette az egyensúlyt, azonban a jövőben a helyedben nem kísérteném a szerencsémet. Leannor nagyfokú türelmet tanult, de neki is megvannak a maga korlátái.

Lorine felhúzott szemöldökkel fogadta a véleményemet, aztán a fejével Juhlina és a még mindig óbégató Stevan felé intett.

– És a mesédet elhitte?

– Amennyire ő tudja, Stevan Courlain meghalt a tűzvészben az Ambris-várnál.

– Idővel kell majd neki egy új név. A Feltámadt Mártír gyermekének lesz elég terhe, nem kell, hogy a neve is baljós hangzású legyen. És akármilyen toleráns a régenshercegnő, sohasem hagyná életben. A Szövetség sem.

– Tudom.

Egyetértőn összenéztünk. Nemcsak a fiam sebezhetőségét nyugtáztuk a pillantással, hanem azt a tényt is, hogy ez talán az utolsó alkalom, hogy valaha találkozunk.

– Én… – kezdte Lorine, aztán nagyot nyelt, és egy apró ládikára mutatott Dervan lábánál. – Ajándékot hoztam. Játékokat és ilyesmiket. Pénzt is. A legjobb lesz, ha Juhlina vigyáz rá. Sohasem értettél hozzá túlzottan, ha jól emlékszem.

– Nagyon igaz.

Lorine összekulcsolta a kezét, amolyan nagyasszonyos mozdulattal.

– Ami a kérésedet illeti, Toria Farinsahlban vár rátok. A kikötő manapság többnyire üres, úgyhogy nem sokan fogják látni, ahogy kihajóztok.

– Köszönöm, hercegné.

Ismét bólintott, és összefont ujjai meg-megrándultak. Nem sokszor láttam még ilyen nyugtalannak.

– Őszintén bízom benne – léptem közelebb, kezét az enyémbe fogva hogy mi kerten még nem végeztünk, úrnőm. – Közelebb hajoltam, és csókot nyomtam az arcára, majd azt suttogtam: – Deckin halott, és te már éppen eleget gyászoltál. – Hátrébb lépve rövid, ám annál jelentőségteljesebb pillantást vetettem Dervanra.

Shavine-lápi Lorine Blousset hercegné, született Lorine D’Ambrille, a néhai Deckin Scarl zsiványkirály királynéja akkor olyat tett, amit még sohasem láttam tőle. Elpirult.

– A szerencse járjon veled, írnok Alwyn! – mondta nekem, és könnyeket pislogva lovagi kísérőjéhez fordult. – Sir Dervan, későre jár, és hosszú még az út.

♦

Még három napba telt, hogy elérjük Farinsahlt. Az érkezést késleltette, hogy kénytelenek voltunk az erdőben utazni, hogy elkerüljük a kíváncsi szempárokat az úton. Az utolsó éjszakán történt, miután letáboroztunk, hogy végre feltettem Juhlinának egy kérdést, amely már hetek óta foglalkoztatott. Néztem, ahogyan leteszi Stevant hevenyészett kiságyába, amelyet csak éppen annyira tettünk közel a tűzhöz, hogy meleget adjon. Látva, hogy a gyermek mosolyog, amikor Juhlina betakargatja, már nem voltam benne olyan biztos, hogy tényleg bölcs dolog-e feltenni a kérdésemet, mert nem tűnt helyesnek elrontani a tökéletes pillanatot. Csakhogy ő mindig is megneszelte, mit érzek, és enyhe homlokráncolással nézett fel.

– Mi az?

– A toll – mondtam. – Miért azt használtad, miért nem egy pengét? Felsóhajtott, leült a bölcső mellé, és vonakodva hunyorított. Azt hittem, nem fog válaszolni, és ez örök rejtély marad kettőnk között, de aztán halkan azt mormolta:

– Volt egy látogatóm, aki elmondta, hogy úgy kell lennie.

A hangsúlya nyilvánvalóvá tette, miféle látogató lehetett ez.

– Valaki, akit ismertünk?

– Nem. – Juhlina helyzetet változtatott, és összébb húzta magán a köpenyét. – Egy öregember, akit sohasem láttam még azelőtt, nagyon fura kiejtéssel, mintha rossz tanítótól tanult volna albermaine-iül. És a ruházata sem volt rendben. Azelőtti éjszakán jött el hozzám, hogy apaelithek-kel az Ambris-várba lovagoltunk. Addig egyszer sem láttam olyat… amire figyelmeztettél. Ez volt az egyetlen szellem, akit a toll jónak látott megidézni. – Az elbeszélés megszakadt, és Juhlina keze megremegett feszélyezettségében. – Tudott dolgokról, olyasmikről is, ami csak kettőnk között történt. Aznap éjjel, a malomban például. És más dolgokról, például a Feltámadt Mártír gyógyulásával kapcsolatban. Azt mondta, azért mesélte el, hogy bizonyítsa a szavai igazát. És még azt is mondta: „Az igazság az egyetlen dolog, ami lefejtheti a Maieszitek karmait egy élő lélekről.” Meg hogy „a toll ajándéka az igazság”.

– Magas volt? – kérdeztem. – Sötét bőrű, ősz szakállal?

– Görnyedt volt, mint a legtöbb öregember, de azt hiszem, egyszer magas lehetett. És a szakálla fehér volt és hosszú. De igen. A bőre sötét volt.

A történész. Elfojtottam egy borzongást. Tényleg lehetséges, hogy a lelke ilyen sokáig kóborolt csak azért, hogy átadhassa ezt a figyelmeztetést?

– Mondott valami mást is? A nevét? Bármit?

Juhlina a fejét rázta, és a kezemért nyúlt.

– Nagyon fáradtnak tűnt, és megkönnyebbültnek. Mint aki távozni készül ebből a világból. Azt hiszem, elvégezte, amit kellett, Alwyn. Azt hiszem, ha egyszer átadta az üzenetet, mehetett. Hogy hová, azt nem tudom.

Ültünk egymás mellett egy darabig, míg Stevan gügyögött és mocorgott, aztán elnyomta az álom. Miközben néztem, ahogy apró száján veszi a levegőt, és éppen azon tűnődtem, vajon az ajka az enyémre vagy Evadine-éra fog hasonlítani, Uthren hangosan, figyelmeztetőn felhorkantott.

– Talpra! – vetettem oda a felderítőknek, majd kibontakoztam Juhlina karjából, és a kardomért nyúltam.

– Merre? – kérdezte Tiler, aki serényen tekerte a számszeríját, miközben a többiek felfegyverezték magukat. – Ki?

Uthrenre pillantottam. A nagy ló feszülten figyelt egy sűrű erdősávot a tisztás szélén. Újra prüszkölt, és arrafelé indult, a lélegzete párafelhőket fújt a hűvös éjszakai levegőben.

– Adlar – szóltam a zsonglőrnek, miközben a többiekkel apaelah nyomában lépkedtem. – Maradj itt Juhlinával!

A felderítők a két oldalamon szétszóródtak, úgy követtük Uthrent a fák közé. Néhány lépés után a ló hirtelen megállt, és mély, dörömbölő nyerítést hallatott, masszív testének izmai pedig megfeszültek.

– Itt nincs senki, bassza meg – dünnyögte Tiler, és hunyorogva bámulta az árnyékok játékát, felhúzott számszeríjjal a vállán.

Ahhoz képest, hogy egyszer véres alagutat vágott egy egész hadseregbe, az Eithlischt tényleg nehéz volt észrevenni aznap éjjel. Amikor megpillantottam kidőlt fenyőfatörzsön ülő, csuklyás alakját, a szívem hevesebben vert. Tiler csak egy pillanattal később vette észre, de meglepetten összerándult, és ujját megfeszítette a számszeríj ravaszán. Meglapogattam a karját, és szigorúan megráztam a fejem.

– Azt hittem, már hazamentéi – mondtam az Eithlischnek, és olyan nyugalmat erőltettem a hangomra, amelyet nem éreztem.

A csuklyája megremegett, és halk hang jött az árnyékból.

– Haza – ismételte. – Ez a szó már nem sokat jelent nekem.

– Mit akarsz?

Nem adott választ azonnal, ehelyett lassan talpra állt. Uthren újra felmorajlott, ahogy az óriás közelebb jött. Érezve a feszültséget a felderítők kivonták a vasukat, és csak akkor tették el a kardjukat, amikor fennhangon parancsot adtam nekik rá.

– Tudod, hogy mit akarok, írnok Alwyn – folytatta az Eithlisch, és megtorpant. Nem nőtt akkorára, mint az Ambris-vár előtti mezőn, de még így is lenyűgöző erőt sugárzó alak volt. – A gyermeket. Add őt ide nekem.

A félelem, amely a mellkasomban gyülekezett; hirtelen vad, rezzenéstelen dühvé fejlődött.

– Nem – jelentettem ki, és a kezem a kardomhoz csusszant.

– Tudod, hogy nem maradhat nálad. – Az Eithlisch még egy lépést tett előre, és láttam, hogy a két keze ökölbe szorul. – A vaerith a vérében túl erős.

– A fiam velem marad. – Lassan, céltudatosan kivontam a kardomat, mire a többi felderítő ugyanígy tett. – Ez volt a Doenlisch akarata, ahogyan az enyém is.

– Ezt mondod te. De nem hallom a hangját. – Újabb lépés és a vállak határozott duzzadása, amelyet a kitáguló izmok és megnyúló inak sziszegő csikorgása kísért. – Elpusztult a tűzben? Láttad, ahogy elég?

– Nem tudom, merre van, ha él még egyáltalán. Egy ilyen lény, mint ő, talán nem is képes meghalni. De ismerem a szíve kívánságát, mely szerint a fiamnak nálam kell nevelkednie.

– Nem vagy rá méltó. – A szavai most már fojtottan jöttek, a nyakának és állkapcsának dagadása összetorlasztotta őket. – Sem a szívére, sem a gyermekre. Add ide nekem!

Ekkor előrelendült, masszív kezét kinyújtva, miközben én felemeltem a kardomat, és Tiler eleresztett egy lövedéket. A lövedék átlyukasztotta az Eithlisch köpenyét, de ártalmatlanul lepattant a bőréről. Mielőtt egy hasonlóan hasztalan támadással felé döfhettem volna, Uthren mérhetetlen, fülsiketítő nyerítést hallatott, aztán az Eithlisch útjába toppant. A nagy ló felágaskodott, és a patái a szörnyeteg fejéhez közel villantak. Amaz visszahörgött rá, és leesett csuklyája alól kivillant az ábrázata, amely még a csata hevében látható, vad álarcnál is állatiasabb volt. Ekkor megértettem, hogy ez a teremtmény sohasem volt teljesen ember, hogy a természet és az ember közötti átmenetben létezett. Ez a vadonban ordító, agyarait kivicsorító valami volt a valódi arca.

A két állat elvegyülő kiáltásai elhaltak, miközben farkasszemet néztek egymással, Uthren feszülten és ütközetre készen, miközben a másik abbahagyta acsargást. Vonásai lassanként a korábbi szoborszerű simaság sötét, neheztelő álarcává enyhültek. Felém fordult, kihúzta magát, alakja lassan elveszítette duzzadt mivoltát, míg végül csaknem újra az az ember lett, akinek kiadta magát. Uthren ekkor prüszkölt, masszív fejét felém lendítette, a szemembe nézett, aztán egyszer pislantott, és megfordulva az Eithlisch mellé ügetett, türelmetlenül lóbálva a farkát.

Uthren tettei egyvalamit egyértelművé tettek:

– Él – mondtam a szörnyetegnek. – Valahol. Azt nem tudom, hogy te vagy én újra láthatjuk-e valaha.

– Mindig is rejtély volt számomra – felelte erre az Eithlisch. – De semmi sem okozott nagyobb talányt, mint az a kérdés, hogy a világ összes embere közül miért éppen téged választott.

A csuklyáját a helyére téve felmászott Uthren hátára, és a nagy ló azonnal vágtázni kezdett vele. Páfrányok szakadtak és rögök szálltak fel, ahogy elszáguldott foglyával, és néhány szívdobbanásnyi idő alatt eltűntek az erdő félhomályában.

♦

– Az egész sziget Din Faudé? – kérdeztem, és végigtekintettem a reggeli párából előbukkanó, előttem tornyosuló városon. A tenger békés volt, a Tengeri Varjú vitorláit lágy szellő cirógatta, amely a kikötő felé vitt minket. A nagyváros tükörképe ott csillámlott a hullámok tetején, a titokzatosság tapintható érzését adva. Úgy tűnt, a sziget kúpszerű hegyoldalának minden talpalatnyi helyén házak, üzletek, templomok és tornyok sarjadtak, kivéve a csúcs csupasz szikláját. Amint a hajó közelebb ért velünk, láttam, hogy a hegy tetejét magas szobor koronázza: egy nőalak sasfejjel, kitárt karral, mintha csak megáldaná az alatta elterülő várost.

– Lélekben legalábbis, ha ténylegesen nem is – felelte Toria. – Lesturia utcáin élt számkivetett árvaként, amíg elég idős lett ahhoz, hogy kerítsen egy hajót, amire felszállhatott. Nem sokat beszél a gyermekkoráról; gondolom, sok sötét emléket őriz. Valójában nem tudom, gyűlöli vagy szereti-e a helyet, de mindig is szenvedélyesen akarta uralni. És most a kincseknek köszönhetően, amelyeket szeretett, habár fogadott lánya szerzett neki, tényleg uralhatja is. Van hivatalos uralkodó, a Szatrapa vagy mifene, de az csak szertartásos rang. Mint a legtöbb helyen, itt is azé a hatalom, akié a legkövérebb buksza.

– És biztos vagy benne, hogy szívesen lát minket?

Toria hátrapillantott a válla fölött, és végignézett az előfedélzeten tömörülő utasokon. Juhlina Stevant ringatta a karjában, a kicsi szeme azonban Adlarra szegeződött, aki nem kevesebb mint hét tőrt forgatott a levegőben. Tiler és a felderítők a közelben ültek, pengéiket élezve és sanda pillantásokkal méregetve Toria legénységét. A tengeren eltöltött hetek nem altatták el a kiugrott zsivány mélyen gyökerező gyanúját azokkal szemben, akik egykor osztoztak a hajlamain. Nem haragudtam rá emiatt, mert valójában jó néven vettem a gyanakvását. Ő és korábbi, megfogyatkozott kompániám tagjai magukra vállalták, hogy megvédik a fiamat. Évekre szólt a megbízatás, mégsem ódzkodtak a feladattól.

– Din Faud sokat ad a szavamra – folytatta Toria. – De tudnia kell az igazságot. A fiúról. Mindent. Tudod, ő kicsit olyan, mint te vagy. Bosszantóan jó füle van a hazugsághoz. – A homlokomon megjelenő kétkedő ráncot látva hozzátette: – Ne izgulj. Itt otthonra találtok.

Láttam, hogyan néz Stevanra, mintha az anyja vonásait keresné rajta. Jól ismertem ezt a nézést, mert Juhlina arcán láttam már.

– Legjobb lesz intézkedni – mondta Toria. – Parancsokat kell kiáltoznom, leginkább a látszat kedvéért. Nem lehet hajót vinni egy kikötőbe egy csomó kiabálás nélkül. Elvárják. – Elcsattogott a fedélzeten, és utasításokat harsogott a kötélzet felé, amelyek nem sok változást eredményeztek az árbocok között munkálkodó matrózok tevékenységében.

Juhlinához léptem, és elvettem tőle Stevant, aztán a kicsi arcát a közelgő sziget és a figyelemre méltó város felé fordítottam. Sajnos kevésbé találta lenyűgözőnek, mint Adlar trükkjeit, és gurgulázva a szájába nyomta az ujjait. Én is gyakran hasonlóságokat kerestem, amikor az arcára tekintettem, és alkalomadtán a szeme színében találtam meg. Fekete volt a szeme, mint Evadine-é, és olykor tanácstalan a tekintete, mint neki, amikor a toll elvette az életét. Nem tudta. Egész végig fogalma sem volt róla.

Megszokott fintorral elfojtottam a gondolatot. Úgy sejtettem, ez már életem végéig így lesz.

– Ez az otthonunk – mondtam Stevannak, és csókot nyomtam a fejére. – Itt fogsz felnőni, egy anyával és egy apával. Itt senki sem fog megverni vagy kidobni a hideg erdőbe, vagy arra kényszeríteni, hogy lopj és gyilkolj. És ha ezen a világon bárki megpróbál ártani neked, azt megölöm.

Stevan megint elégedetten gügyögött, fészkelődött a karomban, és apró, nedves tenyerét az arcomra tapasztotta, miközben én nevetve azon tűnődtem, hogyan érdemelhettem ki valaha is, hogy ilyen boldogságot érezzék.

De hallom, hogy megkérdezed, mi lett a nevével. Milyen nevet választottál a fiadnak, írnok Alwyn? Hallottam-e már vajon ezt a nevet? Amire én azt válaszolom: igen, úgy hiszem, hogy hallottad. De testamentumom ezen része most véget ér, és a fiam neve és minden egyéb azzal kapcsolatos dolog, legkedvesebb, legnyájasabb és szeretett olvasóm, már egy másik mese lapjaira tartozik.

Köszönetnyilvánítás

Hálás köszönetem mindazoknak, akik segítettek kerek egésszé tenni írnok Alwyn testamentumát. Külön köszönet ügynökömnek, Paul Lucas-nak, szerkesztőimnek, James Longnak és Bradley Englertnek, valamint leglelkesebb kritikusomnak, Paul Fieldnek.