La vigília de la independència d’Angola, la Ludo, una noia portuguesa atemorida per l’agitació del carrer, construeix un mur de totxanes que l’aïlla del mon exterior durant vint-i-vuit anys. Sobreviu cultivant verdures i caçant coloms amb l’única companyia del Fantasma, un pastor alemany albí, i escriu la seva historia a les parets amb trossos de carbó. Mentre ella observa el mon exterior i sembla enfonsar-se en l’oblit, el país transita traumàticament de l’alliberament a la república socialista, la guerra civil, la pau i el capitalisme cobdiciós.

José Eduardo Agualusa traça amb una escriptura sensual i imaginativa un relat enlluernador que reconstrueix la historia recent d’Angola. Una narració basada en un personatge real i commovedor que ens ensenya el poder paralitzant de la por i la importància de la redempció.

José Eduardo Agualusa

Teoria general de l’oblit

ePub r1.0

Titivillus 18.02.2021

Títol original: Teoria Geral do Esquecimento

José Eduardo Agualusa, 2012

Traducció: Pere Comellas, 2018

Editor digital: Titivillus

ePub base r2.1

Pròleg
Cicatrius des de la finestra

Xavier Aldekoa

Angola és un país ple de cicatrius. La primera vegada que vaig visitar Luanda, l’any 2012, em va impressionar la calidesa de la gent i l’efervescència de la ciutat. Al centre de la capital, edificis antics d’aroma portuguès llanguien al costat d’edificis en construcció, plens de grues i de peons xinesos. Des del passeig marítim de la capital, acabat d’estrenar, es veia com brillaven els gratacels de vidre i a l’asfalt rugien cotxes de gran cilindrada i tapisseria de cuir. L’economia d’Angola creixia tan de pressa que les cicatrius no sempre quedaven a la vista, calia buscar-les. A Basural, per exemple. En aquest barri humil de la perifèria de Luanda, un laberint de carrers de terra, cases de xapa i escombraries a cada cantonada, hi vivia en Xose María. Tenia tretze anys i en feia tres que havia començat a viure al carrer. A partir d’aquí, la resta: fumava dlama, un haixix de baixa qualitat, i esnifava cola i gasoil. Tenia els cabells curts i arrissats i portava una samarreta morada amb un mico amb una guitarra que cridava que el rock era «Cool!». Encara no en tenia edat, però ja es penedia del passat:

—Vivia al carrer amb altres nens. Xuclava gasolina perquè vaig fer coses que no estan bé… xuclava gasolina per oblidar-me d’aquelles coses i d’altres.

Els carrers de Basural eren plens d’ombres sense res a fer. Homes adults, joves i adolescents s’ajuntaven a les cantonades per parlar de futbol i jugar a les dames o per veure passar la vida recolzats en un mur. L’atur i la pobresa dibuixaven un paisatge oposat al progrés i a la modernitat que conqueria el centre de la capital. Aquesta desigualtat, així com el passat gris d’en Xose María, era una cicatriu.

Abans de la independència, Angola ja era un tauler ple de morts. Però l’any 1974, quan la Revolució dels Clavells va portar aires de llibertat a Portugal i va fer marcir la dictadura de Salazar, la independència del país africà no va transformar la guerra de la independència en pau i prosperitat. Només va portar una guerra més llarga i més morts, la lluita a mort del govern socialista del Moviment Popular d’Alliberament d’Angola, que rebia el suport de Cuba, contra com a mínim tres organitzacions més: al capdavant, la UNITA, i als flancs, els seus guardaespatlles de la CIA i la Sud-àfrica de l’apartheid. En Xose María era una herència tardana d’aquells vint-i-set anys de guerra. Durant el conflicte, el més llarg d’Àfrica, els nens que eren al carrer, molts d’ells orfes, altres d’abandonats o fugitius, eren considerats desplaçats de guerra, una conseqüència inevitable de la batalla. Però desprès de la pau del 2002, el drama dels nens del carrer va continuar com a resultat de les conseqüències de la guerra: famílies desequilibrades, atur i desigualtat.

Aquest llibre es capbussa en el temps en què s’obren les ferides. Uns quants dies abans de la independència d’Angola, mentre el país es converteix en una carnisseria i s’omple d’homes de negocis sense escrúpols, mercenaris sense ànima i revolucionaris somiadors, la Ludovica es reclou. Encara que sembli contradictori, aquest gest obre una finestra des d’on treure el cap a la Història. L’últim pis de l’edifici més luxós de Luanda es converteix en una atalaia immillorable des d’on desxifrar la venjança entre germans, les tradicions ancestrals, l’alegria ingènua, l’odi per l’altre i la cobdícia desencadenada per les mines de diamants i el petroli. Angola s’espargeix davant dels ulls de la Ludovica, una mena de Robinson Crusoe a la inversa. Perquè la Ludovica comença a ser mestressa de la seva vida quan diu que no. Des d’aquest no, des de la negativa a fugir del país o a sortir al carrer, és testimoni de com la història recorre les venes del país.

Aquest llibre, magistralment escrit per l’angolès José Eduardo Agualusa, és una invitació a escapar. Per a la Ludovica, tancada a casa seva amb un gos i els seus llibres, l’escriptura i la lectura es converteixen en l’únic camí per alliberar-se i explicar què passa allà fora. La Ludovica fa de la lectura una sortida. «Els dies llisquen com si fossin líquids», escriu la portuguesa d’Aveiro. «No tinc més llibretes per escriure. Tampoc ja no tinc bolígrafs. Escric a les parets, amb trossos de carbó, versos breus. Estalvio menjar, aigua, foc i adjectius».

Angola es dessagna i la Ludovica ens ho narra des de la seva clausura autoimposada. La creença en la màgia, la fam immisericorde, l’amistat veritable i la barbàrie destructiva; tot s’escola per les escletxes del seu apartament-univers.

Durant les pròximes pàgines, el lector no tindrà més remei que mudar de casa. Haurà d’ocupar el sofà, seure en una cantonada del llit o mirar per la finestra de la llar luandesa de la Ludovica. Perquè a cada racó de casa seva té lloc Angola. «Per a qui escric?», es pregunta la Ludovica en un moment de la seva clausura. I respon: «Escric per a qui vaig ser».

Aquest llibre és sobre el passat d’Angola. Sobre el que va ser.

NOTA PRÈVIA

La Ludovica Fernandes Mano va morir a Luanda, a la clínica Sagrada Esperança, les primeres hores del dia 5 d’octubre del 2010. Tenia vuitanta-cinc anys. En Sabalu Estevão Capitango em va regalar còpies de deu llibretes on la Ludo havia anat escrivint un diari, durant els primers anys dels vint-i-vuit que va estar enclaustrada. Vaig tenir també accés als diaris posteriors al seu rescat i a una vasta col·lecció de fotografies, fetes per l’artista plàstic Sacramento Neto (Sakro), dels textos i dibuixos al carbó de la Ludo a les parets de casa seva. Els diaris, poemes i reflexions de la Ludo em van ajudar a reconstruir el drama que va viure. Em van ajudar, em sembla, a comprendre-la. A les pàgines següents aprofito molts dels seus testimonis. El que llegireu, però, és ficció. Pura ficció.

El nostre cel
és el vostre terra

A la Ludovica mai no li havia agradat mirar al cel. De petita ja la turmentava un horror als espais oberts. Se sentia, en sortir de casa, fràgil i vulnerable, com una tortuga a qui haguessin arrencat la closca. De molt petita, sis, set anys, es negava a anar a l’escola sense la protecció d’un paraigua negre, enorme, fes el temps que fes. Ni la irritació dels pares, ni les burles cruels de les altres criatures la dissuadien del paraigua. Més endavant va millorar. Fins que va passar allò que ella en deia «L’Accident» i va començar a mirar-se aquell terror primordial com una premonició.

Un cop morts els pares, se’n va anar a viure a casa de la seva germana. Rarament sortia. Guanyava uns quants diners fent classes de portuguès a adolescents avorrits. A part d’això, llegia, brodava, tocava el piano, mirava la tele, cuinava. Al vespre s’acostava a la finestra i mirava la foscor com qui s’aboca a un abisme. L’Odete movia el cap, preocupada:

Què passa, Ludo? Tens por de caure entre les estrelles?

L’Odete feia classes d’anglès i alemany a l’institut. Estimava la seva germana. No anava de viatge per no deixar-la sola. Passava les vacances a casa. Alguns amics li elogiaven l’altruisme. Altres li criticaven l’excessiva indulgència. La Ludo no s’imaginava vivint tota sola. Li sabia greu, però, haver-se tornat una càrrega. Pensava en elles dues com en bessones siameses, enganxades pel melic. Ella, paralítica, gairebé morta, i l’altra, l’Odete, obligada a arrossegar-la per tot arreu. Es va sentir feliç, es va sentir aterrida, quan la seva germana es va enamorar d’un enginyer de mines. Es deia Orlando. Vidu, sense fills. Havia anat a Aveiro a solucionar una complexa qüestió d’herències. Angolès, natural de Catete, vivia entre la capital d’Angola i Dundo, una població gestionada per la companyia de diamants on ell treballava. Al cap de dues setmanes de conèixer-se, per casualitat, en una confiteria, l’Orlando li va demanar que es casessin. Preveient un refús, coneixent les raons de l’Odete va insistir que la Ludo se n’anés a viure amb la parella. Al cap d’un mes estaven instal·lats en un pis immens, a l’última planta d’un dels edificis més luxosos de Luanda. L’anomenat Edifici dels Envejats.

El viatge va ser difícil per a la Ludo. Va sortir de casa atabalada, sota els efectes de calmants, gemegant i protestant. Va dormir tot el vol. L’endemà de matí es va despertar en una rutina semblant a la del dia abans. L’Orlando tenia una biblioteca valuosa, milers de títols, en portuguès, francès, castellà, anglès i alemany, entre els quals gairebé tots els grans clàssics de la literatura universal. La Ludo ara disposava, doncs, de més llibres però de menys temps, perquè va insistir a acomiadar les dues criades i la cuinera i s’ocupava ella tota sola de la feina domèstica.

Una tarda, l’enginyer va arribar a casa amb una caixa de cartró que duia amb tota cura. La va lliurar a la cunyada:

És per a tu, Ludovica. Perquè et faci companyia. Passes massa temps sola.

La Ludo va obrir la caixa. A dins, mirant-la espantat, hi va trobar un cadellet blanc, acabat de néixer.

Mascle. Pastor alemany, va explicar-li l’Orlando: creixen de pressa. Aquest és albí, poc comú. No li ha de tocar gaire el sol. Quin nom li posaràs?

La Ludo no ho va dubtar:

Fantasma!

Fantasma?

Sí, sembla un fantasma. Així, tan blanquet.

L’Orlando va arronsar les espatlles ossudes.

Molt bé. Serà el Fantasma.

Una elegant i anacrònica escala de ferro forjat pujava, en una espiral tancada, des de la sala de visites fins al terrat. Des d’allà, la mirada abastava bona part de la ciutat, la badia, l’Ilha de Luanda i, al fons, un llarg collaret de platges abandonat entre la randa de les onades. L’Orlando havia aprofitat l’espai per fer-hi un jardí. Una pèrgola de buguenvíl·lies projectava al paviment, de maons, una perfumada ombra lila. En un dels racons hi creixia un magraner i uns quants bananers. Les visites ho trobaven estrany:

Bananers, Orlando? Això és un jardí o un hort?

L’enginyer s’irritava. Els bananers li recordaven el gran hort, comprimit entre parets de fang, on havia jugat de petit. Si fos per ell hauria plantat també mangos, nesprers, una bona quantitat de papaiers. En tornar de l’oficina era allà on s’asseia, amb un got de whisky a l’abast de la mà, un cigarret negre encès als llavis, veient com la fosca conqueria la ciutat. El Fantasma l’acompanyava. El gosset també estimava el terrat. La Ludo, en canvi, es negava a pujar-hi. Els primers mesos no s’atrevia ni a acostar-se a les finestres.

El cel d’Àfrica és molt més gran que el nostre, li va explicar a la seva germana: ens esclafa.

Un matí assolellat d’abril, l’Odete va arribar de l’institut, a l’hora de dinar, excitada i espantada. Havia esclatat algun merder a la metròpoli. L’Orlando era a Dundo. Va arribar aquell vespre. Es va tancar a l’habitació amb la seva dona. La Ludo els va sentir que discutien. Ella volia marxar d’Angola tan aviat com fos possible:

Els terroristes, estimat, els terroristes…

Terroristes? No tornis a dir aquesta paraula a casa meva. L’Orlando no cridava mai. Xiuxiuejava en un to agre, acostava el fil de la veu a la gola dels seus interlocutors, com una navalla: els tals terroristes lluiten per la llibertat del meu país. Soc angolès. No me n’aniré.

Van transcórrer dies agitats. Manifestacions, vagues, mítings. La Ludo tancava les finestres per evitar que el pis s’omplís de les rialles del poble als carrers, que esclataven a l’aire com focs artificials. L’Orlando, fill d’un comerciant de la zona del Minho establert a Catete a començament de segle i d’una luandesa mestissa que va morir al part, mai no havia conreat els vincles familiars. Un dels cosins, en Vitorino Gavião, va tornar a aparèixer aquells dies. Havia viscut cinc mesos a París, bevent, galantejant, conspirant, escrivint poemes en tovallons de paper, als bistrós freqüentats per exiliats portuguesos i africans, i així s’havia guanyat una aura de revolucionari romàntic. Els entrava a casa com una tempesta, desendreçava els llibres de les prestatgeries, els gots del bufet, i esverava el Fantasma. El gosset el perseguia, a una distància segura, bordant i grunyint.

Els camarades volen parlar amb tu, home!, cridava en Vitorino, donant un cop de puny a l’espatlla de l’Orlando. Estem negociant un govern provisional. Necessitem quadres. Tu ets un bon quadre.

Potser sí, admetia l’Orlando. De fet, de quadres prou que en tenim. El que ens falta és pintura.

Dubtava. Sí, murmurava, la pàtria podia comptar amb l’experiència que ell havia anat adquirint. Tanmateix, li feien por els corrents més extremistes del moviment. Comprenia la necessitat de més justícia social, però els comunistes, amb les seves amenaces de nacionalitzar-ho tot, l’espantaven. Expropiar la propietat privada. Expulsar els blancs. Trencar la cara a la petita burgesia. Ell, l’Orlando, estava orgullós de la seva, de cara, no volia que l’hi trenquessin. El seu cosí se’n reia, atribuïa els excessos retòrics a l’eufòria del moment, elogiava el whisky i se’n servia massa. Aquell cosí de cabellera arrissada, arrodonida, a l’estil Jimi Hendrix, amb la camisa florejada oberta al pit suat, espantava les germanes.

Parla com un negre!, l’acusava l’Odete. A més, fa pudor de suat. Sempre que ve empudega tota la casa.

L’Orlando s’enfurismava. Marxava amb un cop de porta. Tornava al vespre, més sec, més punxegut, un home molt emparentat amb les argelagues. Pujava al terrat, en companyia del Fantasma, d’un paquet de cigarrets, d’una ampolla de whisky, i s’hi quedava. En tornava a la nit, ple de foscors i d’una forta olor d’alcohol i de tabac. S’entrebancava, xocava contra els mobles, xiuxiuejant asprament contra la puta vida.

Els primers trets van marcar el començament de les grans festes de comiat. Els joves morien pels carrers, agitant banderes, i mentrestant els colons ballaven. La Rita, la veïna del pis del costat, va canviar Luanda per Rio de Janeiro. La darrera nit va convidar dos centenars d’amics a un sopar que es va allargar fins a la matinada.

El que no ens puguem beure us ho deixem a vosaltres, va dir mentre ensenyava a l’Orlando el rebost on s’amuntegaven caixes i caixes d’ampolles dels millors vins portuguesos: Beveu-vos-les. L’important és que no en quedi cap per als comunistes.

Al cap de tres mesos l’edifici era gairebé buit. En contrapartida, la Ludo no sabia on ficar tantes ampolles de vi, caixes de cervesa, llaunes de conserva, pernils, penques de bacallà, quilos de sal, de sucre i de farina, a més d’una inacabable pila de productes de neteja i d’higiene. L’Orlando havia heretat d’un amic, col·leccionista de cotxes esportius, un Chevrolet Corvette i un Alfa Romeo GTA. Un altre li va donar les claus de casa seva.

Mai no he tingut sort, s’exclamava l’Orlando a les dues germanes, i era difícil de saber si era ironia o bé parlava seriosament. Justament ara que he començat a col·leccionar cotxes i cases apareixen els comunistes i m’ho volen prendre tot.

La Ludo posava la ràdio i la revolució entrava a casa: «El poder popular és la causa d’aquest sidral», repetia un dels cantants més populars del moment. «Ei, germà», cantava un altre: «estima el teu germà / no et fixis de quin color és / hi has de veure un angolès. / Amb el poble d’Angola unit / la independència arribarà». Hi havia melodies que no coincidien amb les lletres. Semblaven robades de cançons d’una altra època, balades tristes com la llum d’un capvespre antic. Espiant per la finestra, mig amagada darrere de les cortines, la Ludo veia passar camions carregats d’homes. Uns aixecaven banderes. Altres, pancartes amb les paraules d’ordre:

«Independència total!»

«Prou de 500 anys d’opressió colonial!»

«Volem el Futur!»

Les reivindicacions acabaven amb signes d’exclamació. Els signes d’exclamació es confonien amb els matxets que portaven els manifestants. Els matxets també brillaven a les banderes i a les pancartes. Hi havia homes que en duien un a cada mà. Els alçaven. Feien picar les fulles les unes contra les altres, en un xiscle lúgubre.

Una nit, la Ludo va somiar que sota els carrers de la ciutat, davall dels respectables casalots de la Baixa, s’hi desplegava una interminable xarxa de túnels. Les arrels dels arbres penjaven, lliures, de les voltes. Milers de persones vivien als soterranis, enfonsades en el fang i la foscor, alimentant-se del que la burgesia colonial llençava a les clavegueres. La Ludo caminava entremig de la gentada. Els homes brandaven matxets. Feien picar les fulles les unes contra les altres i el soroll ressonava pels túnels. Un d’ells se li va acostar, va enganxar la cara bruta a la de la portuguesa i va somriure. Li va dir a l’orella, amb una veu greu i dolça:

El nostre cel és el vostre terra.

Cançó de bressol per a una petita mort

L’Odete insistia que abandonessin Angola. El marit murmurava, en resposta, paraules agres. Elles ja se’n podien anar. Els colons havien d’embarcar. Allà no els hi volia ningú. S’havia tancat un cicle. Començava un temps nou. Tant si venia bon temps com tempesta, ni la llum futura ni els tifons que es desencadenarien il·luminarien o fuetejarien la gent portuguesa. L’enginyer s’anava enfurismant a mesura que xiuxiuejava. Podia enumerar durant hores els crims comesos contra els africans, els errors, les injustícies, la pocavergonya, fins que la seva dona ho deixava córrer i es tancava a plorar a l’habitació dels convidats. Va ser una sorpresa enorme quan va arribar a casa, dos dies abans de la independència, i va anunciar que la setmana següent serien a Lisboa. L’Odete va obrir uns ulls com taronges:

Per què?

L’Orlando es va asseure en una de les butaques de la sala de visites. Es va arrencar la corbata, es va desbotonar la camisa i finalment, en un gest estrany en ell, es va descalçar i va posar els peus sobre la tauleta:

Perquè podem. Ara podem marxar.

L’endemà al vespre la parella va anar a una altra festa de comiat. La Ludo els va esperar, llegint, fent mitja, fins a les dues de la matinada. Se’n va anar al llit inquieta. Va dormir malament. Es va llevar a les set, es va posar una bata, va anar a cridar la seva germana. No va contestar ningú. Havia passat una desgràcia, n’estava segura. Es va esperar mitja hora més abans de buscar l’agenda de telèfons. Va trucar primer als Nunes, la parella que havia organitzat la festa el vespre anterior. Va contestar un dels criats. La família se n’havia anat a l’aeroport. El senyor enginyer i la seva esposa havien estat a la festa, sí, però poca estona. Ell mai no havia vist el senyor enginyer de tan bon humor. La Ludo li va donar les gràcies i va penjar. Va tornar a obrir l’agenda. L’Odete ratllava, amb tinta vermella, els noms dels amics que havien abandonat Luanda. En quedaven pocs. Només li van contestar tres, i cap no en sabia res. Un d’ells, professor de matemàtiques a l’institut Salvador Correia, va prometre que telefonaria a un policia amic seu. De seguida que sabés alguna cosa li trucaria.

Van passar les hores. Va començar el tiroteig. Primer trets aïllats i després l’espetec intens de dotzenes d’armes automàtiques. El telèfon va sonar. Un home que li va semblar encara jove, amb accent de Lisboa, de bona família, va preguntar si podia parlar amb la germana de la senyora Odete.

Què ha passat?

Tranquil·la, senyora, només volem els calés.

Els calés?!

Ja sap de què li parlo. Doni’ns les pedres i li dono la meva paraula que la deixarem en pau. No li passarà res. Ni a vostè ni a la seva germana. Si volen, poden tornar a la metròpoli en el pròxim avió.

Què els han fet, a l’Odete i al meu cunyat?

El vell es va comportar de manera irresponsable. Hi ha gent que confon l’estupidesa amb el coratge. Soc oficial de l’exèrcit portuguès, no m’agrada que intentin enganyar-me.

Què li han fet? Què li han fet, a la meva germana?

Ens queda poc temps. Això es pot solucionar a les bones o a les males.

No sé què pretén, l’hi juro, no ho sé…

Vol tornar a veure la seva germana? Quedi’s quieta a casa, no provi d’avisar ningú. De seguida que la situació es calmi una mica passarem pel seu pis a buscar les pedres. Vostè ens dona el material i alliberarem la senyora Odete.

Va penjar. S’havia fet fosc. Les bales traçadores ratllaven el cel. Les explosions feien tremolar els vidres. El Fantasma s’havia amagat darrere d’un dels sofàs. Somicava fluixet. A la Ludo li va venir un mareig, una angúnia. Va córrer fins al lavabo i va vomitar al vàter. Es va asseure a terra tremolant. De seguida que va recuperar les forces, se’n va anar al despatx de l’Orlando, on només entrava, cada cinc dies, a escombrar i a treure la pols. L’enginyer estava molt orgullós de l’escriptori, un moble solemne, fràgil, que li havia venut un antiquari portuguès. La dona va provar d’obrir el primer calaix. No va poder. Va anar a buscar un martell i el va esbotzar amb tres cops furiosos. Va trobar-hi una revista pornogràfica. La va llençar, basquejada, i a sota hi va descobrir un feix de bitllets i una pistola. Va agafar l’arma amb les dues mans. En va sentir el pes. La va acaronar. Era amb allò, que els homes es mataven. Un instrument dens, fosc, gairebé viu. Va escorcollar el pis. No hi va trobar res. Finalment es va estirar en un dels sofàs de la sala i es va adormir. Es va despertar sobresaltada. El Fantasma li estirava la faldilla. Grunyia. Una brisa que venia del mar aixecava solemnement les fines cortines de randa. Els estels flotaven en el buit. El silenci ampliava la foscor. Del passadís arribava una remor de veus. La Ludo es va aixecar. Va caminar, descalça, fins a la porta d’entrada i va mirar per l’espiell. A fora, al costat dels ascensors, tres homes discutien en veu baixa. Un d’ells la va assenyalar —la porta— amb una palanca:

Un gos, n’estic segur. He sentit lladrar un gos.

Però què dius, Minguito?!, el va contradir un individu sec, minúscul, vestit amb un dòlman militar que li anava molt gran. Aquí no hi ha ningú. Els colons han pirat. Au va. Força aquesta merda.

En Minguito va avançar. La Ludo va recular. Va sentir el cop i, sense pensar-s’ho, el va tornar, un cop de puny brutal, a la fusta, que la va deixar sense alè. Silenci. Un crit:

Qui hi ha?

Aneu-se’n.

Rialles. La mateixa veu:

N’ha quedat una! Què passa, mama, se l’han descuidat?

Aneu-se’n, sisplau.

Obre la porta, mama. Només volem el que és nostre. Ens heu robat durant cinc-cents anys. Hem vingut a buscar el que és nostre.

Tinc una arma. Aquí no hi entra ningú.

Senyora, tranquil·litzi’s. Ens dona les joies, uns quants diners, i ens en anem. També tenim mare, nosaltres.

No. No penso obrir.

Molt bé. Minguito, obre-la.

La Ludo va córrer al despatx de l’Orlando. Va agafar la pistola, va avançar, va apuntar cap a la porta d’entrada i va prémer el gallet. Durant els trenta-cinc anys següents hauria de recordar el moment del tret. L’espetec, el petit salt de l’arma. El breu dolor al canell.

Com hauria sigut la seva vida sense aquell instant?

Ai, sang. Mama, m’has matat.

Trinitá! Col·lega, estàs ferit?

Pireu, pireu…

Trets, al carrer, molt a prop. Els trets atreuen trets. Dispares una bala a l’aire i de seguida desenes d’altres bales s’hi afegiran. En un país en estat de guerra n’hi ha prou amb una detonació. El tub d’escapament deficient d’un cotxe. Un petard. Qualsevol cosa. La Ludo es va acostar a la porta. Va veure el forat fet per la bala. Va posar l’orella a la fusta. Va sentir el sord esbufec del ferit:

Aigua, mama. Ajudi’m…

No puc. No puc.

Per favor, senyora. Em moro.

La dona va obrir la porta, tremolant de cap a peus, sense deixar anar la pistola. L’assaltant seia a terra, repenjat a la paret. Si no fos per la barba espessa, molt negra, li hauria semblat una criatura. La cara menuda, suada, uns ulls grossos que la miraven sense rancúnia:

Quina mala sort, no veuré la independència.

Perdoni, ha sigut sense voler.

Aigua, tinc una set que em moro.

La Ludo va fer una ullada espantada pel passadís.

Entri. No el puc deixar aquí.

L’home es va arrossegar cap dins, gemegant. La seva ombra va continuar repenjada a la paret. Una nit que es desprenia d’una altra. La Ludo va trepitjar aquella ombra amb els peus descalços i va relliscar.

Déu meu!

Perdoni, iaia. Li embrutaré la casa.

La Ludo va tancar la porta. Va passar la balda. Se’n va anar a la cuina, va treure aigua fresca de la nevera, en va omplir un got i va tornar a la sala. L’home va beure amb ànsia:

El que m’aniria bé seria una miqueta d’aire fresc.

Hauríem de cridar un metge.

No val la pena. Em matarien igualment. Canti una cançó, iaia.

Com?

Canti. Canti’m una cançó suau, de cotó fluix.

La Ludo va pensar en el seu pare, taral·lejant velles tonades carioques per fer-la adormir. Va deixar la pistola a terra, es va agenollar, va agafar entre les seves les minúscules mans de l’assaltant, li va acostar la boca a l’orella i es va posar a cantar.

Va cantar molta estona.

Quan la primera llum va despertar la casa, la Ludo, armant-se de valor, es va carregar el mort a coll, sense gaire esforç, i el va dur al terrat. Va anar a buscar una pala. Va fer un forat estret en un dels cantons, entremig de les roses grogues.

Uns mesos abans, l’Orlando havia començat a construir al terrat una piscineta. La guerra va interrompre les obres. Els treballadors havien deixat sacs de ciment, sorra, totxos, tot arrambat a les parets. La dona va arrossegar una part del material cap a baix. Va obrir la porta d’entrada. Va sortir. Al passadís va començar a fer-hi una paret que separava el pis de la resta de l’edifici. Hi va estar tot el matí. Hi va estar tota la tarda. Fins que la paret no va estar acabada, un cop allisat el ciment, no li va venir gana i set. Es va asseure a la taula de la cuina, va fer escalfar una sopa i se la va menjar a poc a poc. Va donar unes restes de pollastre rostit al gos:

Ara només som tu i jo.

L’animal li va llepar les mans.

La sang s’havia assecat, al costat de la porta d’entrada, i formava una taca fosca. Hi havia petjades cap a la cuina. El Fantasma les va llepar. La Ludo el va apartar. Va anar a buscar una galleda d’aigua, sabó, un raspall, i ho va netejar tot. Es va dutxar amb aigua calenta. Quan sortia de la banyera va sonar el telèfon. El va agafar:

Les coses s’han complicat. No vam poder passar ahir a recollir el material. Vindrem d’aquí a una mica.

La Ludo va penjar sense dir res. El telèfon va tornar a sonar. Es va parar un moment, però tan bon punt la dona va donar l’esquena al telèfon, va reprendre la cridòria, nerviós, exigint atenció. El Fantasma va anar fins a la cuina. Es va posar a córrer en cercles, lladrant, ferotge, a cada ring. De sobte va saltar damunt de la taula i va tirar a terra l’aparell. La caiguda va ser violenta. La Ludo va sacsejar la caixa negra. A dins s’havia trencat alguna cosa. Va somriure:

Gràcies, Fantasma. Em sembla que ja no ens empiparà més.

A fora, a la nit convulsa, esclataven petards i morters. Els cotxes tocaven la botzina. Espiant per la finestra, la portuguesa va veure la multitud que avançava pels carrers. Omplien les places amb una eufòria urgent i desesperada. Es va tancar a l’habitació. Es va estirar al llit. Va enfonsar la cara al coixí. Va provar d’imaginar-se molt lluny, a la seguretat de l’antiga casa, a Aveiro, mirant pel·lícules antigues a la tele mentre prenia te i torrades. No va poder.

Soldats sense fortuna

Els dos homes s’esforçaven per dissimular els nervis. Portaven una barba esclarissada, els cabells llargs i grenyuts. Duien camises acolorides, pantalons de campana i botes militars. En Benjamim, el més jove, xiulava fort mentre conduïa. En Jeremias Carrasco (el cognom li esqueia: en portuguès vol dir botxí) anava al seu costat i mossegava un cigar. Es van creuar amb camionetes que transportaven soldats. Els xicots els saludaven, somnolents, fent amb els dits la V de victòria. Els dos homes els contestaven de la mateixa manera:

Cubans!, va remugar en Jeremias. Maleïts comunistes.

Van aparcar el cotxe davant de l’Edifici dels Envejats i en van sortir. Un rodamon se’ls va entravessar a l’entrada:

Bon dia, camarades.

Què vols, tio?, el va escridassar en Jeremias. Vens a demanar diners als blancs? Aquests temps s’han acabat. A l’Angola independent, a la trinxera indestructible del socialisme a Àfrica, no hi ha lloc per a pidolaires. Als pidolaires se’ls talla el cap.

El va apartar amb una empenta i va entrar a l’edifici. En Benjamim el va seguir. Van cridar l’ascensor i van pujar fins a l’onzè pis. Es van aturar, sorpresos, davant de la paret acabada de fer:

Hòstia! Aquest país s’ha tornat boig.

Vols dir que és aquí? N’estàs segur?

Que si n’estic segur?, en Jeremias va somriure. Va assenyalar la porta de davant. Allà, a l’onzè E, hi vivia la Ritinha. Les millors cames de Luanda. I quin culet. Has tingut sort de no conèixer la Ritinha. Qui l’ha conegut mai més no pot mirar cap altra dona sense tenir una vaga sensació de desil·lusió i amargura. Com el cel d’Àfrica. Si em fan marxar d’aquí, Déu meu, on aniré?

Ja ho entenc, capità. Què fem?

Anem a buscar un pic i ensorrem la paret.

Van tornar a entrar a l’ascensor i van baixar. El pidolaire els esperava, acompanyat de cinc homes armats.

Són aquests, camarada Monte.

L’home que es deia Monte va avançar. Es va dirigir a en Jeremias amb la veu segura, poderosa, que contrastava amb la migradesa del seu cos:

Li fa res arremangar-se la camisa, camarada? Sí, la màniga dreta. Li vull veure el canell…

I per què ho hauria de fer?

Doncs perquè l’hi demano amb una delicadesa de perfumista.

En Jeremias va fer una rialla. Es va arremangar i va revelar un tatuatge: «Audaces Fortuna Juvat».

Volia veure això?

Això mateix, capità. Sembla que se li ha acabat la sort. També és veritat que dos blancs voltant pel carrer, en aquests dies agitats, amb botes de l’exèrcit portuguès… Em sembla una audàcia excessiva.

Es va girar cap a dos dels homes armats i els va ordenar que anessin a buscar una corda i lliguessin els mercenaris. Els van lligar les mans al darrere i els van empènyer cap dins d’un Toyota Corolla, un cotxe en molt mal estat. Un dels homes es va asseure al seient del passatger. En Monte al volant. La resta els seguien en un jeep militar. En Benjamim va enfonsar la cara entre els genolls, sense poder controlar el plor. En Jeremias li va donar un cop de colze, incòmode:

Tranquil·litza’t. Ets un soldat portuguès.

En Monte va intervenir:

Deixi estar el noi. No l’haurien d’haver fet venir. I vostè no és sinó un prostitut a sou de l’imperialisme americà. Se n’hauria de donar vergonya.

I els cubans, aquests no són mercenaris?

Els companys cubans no han vingut a Angola per diners. Han vingut per principis.

Jo m’he quedat a Angola per principis. Lluito per la civilització occidental, contra l’imperialisme soviètic. Lluito per la supervivència de Portugal.

Mentides. Jo no m’ho crec. Vostè no s’ho creu, la seva mare tampoc no s’ho creu. Per cert, què collons hi feia, a l’edifici de la Rita?

Coneix la Rita?

La Rita Costa Reis? La Ritinha? Quines cames. Les millors cames de Luanda.

Van conversar alegrement sobre les dones angoleses. En Jeremias apreciava les de la capital. Amb tot, va dir, cap dona del món no igualava el pebre i els pebrots de les mulates de Benguela. En Monte va recordar llavors la Riquita Bauleth, nascuda al si d’una de les famílies més antigues de Mossâmedes, escollida Miss Portugal el 1971. En Jeremias va capitular. La Riquita, sí, donaria la vida per despertar-se un matí a la llum d’aquells ulls negres. L’home assegut al costat d’en Monte va interrompre la conversa:

És aquí, comandant. Hem arribat.

La ciutat havia quedat enrere. Una paret alta partia pel mig un descampat. Els baobabs al fons i després un horitzó blau, sense màcula. Van sortir del cotxe. En Monte va deslligar els dos mercenaris. Es va incorporar:

Capità Jeremias Carrasco. Suposo que Carrasco deu ser un sobrenom. És culpable d’innombrables atrocitats. Ha torturat i assassinat desenes de nacionalistes angolesos. Hi ha camarades nostres que els agradaria veure’l davant d’un tribunal. Jo crec que no hem de perdre el temps amb judicis. El poble ja l’ha condemnat.

En Jeremias va somriure:

El poble? Mentides. Jo no m’ho crec, vostè no s’ho creu, la seva mare tampoc no s’ho creu. Deixi’ns marxar i li donaré un bon grapat de diamants. Bones pedres. Podrà fotre el camp d’aquest país i començar una nova vida a qualsevol lloc. Tindrà totes les dones que vulgui.

Gràcies. No tinc intenció de marxar, i l’única dona que vull és a casa meva. Que tingui un bon viatge, i diverteixi’s, allà on sigui que va.

En Monte va tornar al cotxe. Els soldats van empènyer els portuguesos fins a la paret. Es van apartar uns quants metres. Un d’ells va treure’s la pistola de la cintura i, en un gest gairebé distret, gairebé avorrit, va apuntar i va disparar tres vegades. En Jeremias Carrasco va quedar estès d’esquena. Va veure ocells que volaven cel amunt. La vista se li’n va anar a una inscripció, en pintura vermella, a la paret tacada de sang, picada de bales. En comptes de «La lluita continua», algun despistat hi havia escrit:

«O luto continua».

La substància de la por

Tinc por del que hi ha més enllà de les finestres, tinc por de l’aire que entra a doll, i dels sorolls que porta. Em fan ànsia els mosquits, la miríada d’insectes que no sé ni anomenar. Soc estrangera a tot, com un ocell arrossegat pel corrent d’un riu.

No entenc les llengües que m’arriben d’allà a fora, que la ràdio porta cap dins de casa, no entenc què diuen, ni tan sols quan sembla que parlen portuguès, perquè aquest portuguès que parlen ja no és el meu.

Fins i tot la llum m’és estranya.

Un excés de llum.

Certs colors que no hi hauria d’haver en un cel saludable.

Soc més a prop del meu gos que de la gent d’allà a fora.

Després de la fi

Després de la fi, el temps es va alentir. Si més no, aquesta era la sensació que tenia la Ludo. El 23 de febrer del 1976 va escriure al primer dels diaris:

Avui no ha passat res. He dormit. Mentre dormia he somiat que dormia. Arbres, bèsties, una munió d’insectes compartien els seus somnis amb mi. Érem tots allà, somiant junts, com una multitud, en una habitació minúscula, intercanviant idees i olors i carícies. M’enrecordo que he sigut una aranya que avançava contra la presa i la mosca presonera a la teranyina d’aquesta aranya. He sentit les flors que brotaven al sol, brises que duien pol·len. M’he despertat i estava sola. Si, dormint, somiem que dormim, podem, desperts, despertar-nos dins d’una realitat més lúcida?

Un matí es va llevar, va obrir una aixeta i no en va rajar aigua. Es va espantar. Se li va acudir per primera vegada que podria estar-se molts anys tancada a casa. Va fer un inventari del que hi havia al rebost. No caldria que es preocupés per la sal. També hi va trobar farina per a uns quants mesos, i sacs i sacs de mongetes, paquets de sucre, caixes de vi i de refrescos, desenes de llaunes de sardines, de tonyina i de salsitxes.

Aquella nit va ploure. La Ludo va obrir el paraigua i va pujar al terrat arrossegant galledes, palanganes i ampolles buides. Ben de matí va tallar les buguenvíl·lies i les flors ornamentals. Va posar un grapat de pinyols de llimona al parterre on havia enterrat el minúscul assaltant. A quatre més hi va plantar les últimes patates que li quedaven. Una de les bananeres tenia un enorme carràs de plàtans. En va agafar uns quants i els va dur a la cuina. Els va ensenyar al Fantasma:

Ho veus? L’Orlando va plantar plàtans perquè produïssin records. A nosaltres ens mataran la gana. O més ben dit, a mi em mataran la gana, suposo que tu no els aprecies gaire.

L’endemà, l’aigua va tornar a les aixetes. En endavant fallaria sovint, igual que l’electricitat, fins que va desaparèixer del tot. Les primeres setmanes la molestaven més els talls de llum que no pas els d’aigua. Trobava a faltar la ràdio. Li agradava sentir les notícies internacionals a la BBC o a la Radiodifusão Portuguesa. També escoltava les emissores angoleses, encara que la irritessin els discursos constants contra el colonialisme, el neocolonialisme i les forces de la reacció. L’aparell de ràdio era magnífic, amb caixa de fusta, d’estil modernista, i tecles d’ivori. Pitjaves una de les tecles i s’il·luminava com una ciutat. La Ludo feia girar els botons per buscar veus. Li arribaven frases soltes en francès, anglès o en alguna llengua africana:

«… Israeli commandos rescue airliner hostages at Entebe…»

«… Mao Tse Tung est mort…»

«… Combattants de l’indépendance aujourd’hui victorieuse…»

«… Nzambe azali bolingo mpe atonda na boboto…»

A més hi havia el tocadiscos. L’Orlando col·leccionava elapés de la cançó francesa. Jacques Brel, Charles Aznavour, Serge Reggiani, Georges Brassens, Léo Ferré. La portuguesa sentia Brel mentre el mar s’empassava la llum. La ciutat s’adormia i ella esborrava noms de la memòria. Una escletxa de sol que encara cremava. I la foscor, a poc a poc, i el temps que s’estirava sense rumb. El cos fatigat i la nit de blau en blau. El cansament que li pesava als ronyons. Ella que es creia una reina, imaginant-se que algú, en algun lloc, l’esperaria com s’espera una reina. Però no hi havia ningú, enlloc del món, esperant-la. La ciutat s’adormia i els ocells com onades, i les onades com ocells, i les dones com dones, i ella gens segura que les dones fossin el futur de l’Home.[1]

Una tarda la va despertar un renou de veus circular. Es va aixecar presa del pànic, imaginant-se que li envairien la casa. La sala de visites tocava, paret per paret, amb el pis de la Rita Costa Reis. Va enganxar l’orella a la paret. Dues dones, un home, unes quantes criatures. La veu de l’home era greu, sedosa, molt agradable. Parlaven entre ells en una d’aquelles llengües melòdiques i enigmàtiques que a vegades li duia la ràdio. De tant en tant una paraula es desprenia del conjunt i feia saltirons, com una bala de colors, anant i venint a l’interior del seu cervell:

«Bolingô. Bisô. Matondi».

L’Edifici dels Envejats es va anar animant amb l’arribada de nous habitants. Gent que venia dels suburbis, pagesos acabats d’arribar a la ciutat, angolesos tornats del veí Zaire i legítims zairesos. Ningú acostumat a viure en un edifici de pisos. Una matinada, ben d’hora, la Ludo va espiar per la finestra de l’habitació i va veure una dona que orinava al balcó del desè A. Al balcó del desè D, cinc gallines miraven la sortida del sol. La part del darrere de l’edifici donava a un extens pati interior que, pocs mesos abans, encara servia d’aparcament. Unes construccions altes, al costat i al davant, tancaven l’espai. Una flora desvariejada es precipitava damunt de tot el descampat. L’aigua emergia d’algun abisme, al mig, i corria lliure fins a morir entre munts d’escombraries i de fang, al costat de les parets dels edificis. Temps enrere, en aquell lloc hi havia hagut un estany mandrós. A l’Orlando li agradava recordar els anys trenta, quan ell, una criatura, hi anava a jugar amb els amics entre l’herba alta. Hi trobaven ossades de cocodril i d’hipopòtam. Calaveres de lleó.

La Ludo va ser testimoni de la resurrecció de l’estany. Va veure, fins i tot, tornar els hipopòtams (siguem objectius: un hipopòtam). Això va passar al cap de molts anys. Ja hi arribarem. En els mesos després de la independència, la dona i el gos es van repartir la tonyina i les sardines, les salsitxes i els xoriços. Exhaurides les llaunes, van començar a menjar sopes de mongetes i arròs. En aquells moments ja passaven dies sencers sense energia elèctrica. La Ludo va començar a fer petites fogueres a la cuina. Primer va cremar les caixes, els papers que no servien per a res, les branques seques de la buguenvíl·lia. Després, els mobles inútils. En retirar els travessers del llit de matrimoni va descobrir, sota el matalàs, una bosseta de pell. La va obrir i, sense sorpresa, hi va trobar desenes de petites pedres que van rodolar per terra. Quan va haver cremat els llits i les cadires va començar a arrencar el parquet. La fusta densa, pesant, cremava a poc a poc i feia un bon foc. Al començament l’encenia amb llumins. Exhaurits els llumins, va començar a fer servir una de les lupes amb què l’Orlando solia estudiar la seva col·lecció de segells d’ultramar. Esperava que el sol, cap a les deu del matí, inundés de llum el terra de la cuina. Evidentment, només podia cuinar els dies que feia sol.

Va arribar la fam. Durant setmanes, llargues com mesos, la Ludo amb prou feines va menjar. Va alimentar el Fantasma amb farinetes de blat. Les nits es fonien amb els dies. Es despertava i veia el gos que la vigilava amb una ansietat ferotge. S’adormia i li sentia l’alè ardent. Va anar a la cuina a buscar un ganivet, el de la fulla més llarga, el més esmolat, i va començar a portar-lo penjat a la cintura, com una espasa. Ella també espiava el son de l’animal. Més d’una vegada li va acostar el ganivet al coll.

Es ponia el sol, sortia el sol, i era el mateix buit sense principi ni fi. En un cert moment va sentir un fort enrenou que venia del terrat. Hi va pujar, de pressa, i va trobar el Fantasma devorant un colom. Va fer un pas, decidida a arrencar-n’hi un tros. El gos va clavar les potes a terra i li va ensenyar les dents. Una sang espessa, nocturna, on encara s’enganxaven restes de plomes i de carn, li cobria el morro. La dona va recular. Se li va acudir llavors parar uns quants paranys molt senzills. Caixes de cap per avall, en una inclinació inestable, repenjades en un bastó. Un fil lligat al bastó. A l’ombra, dos o tres diamants. Es va esperar més de dues hores, ajupida, amagada darrere del paraigua, fins que un colom va aterrar al terrat. L’ocell es va acostar amb passets dubitatius de borratxo. Va recular. Va batre les ales, es va allunyar, es va perdre en el cel il·luminat. Va tornar al cap de poc. Aquest cop va fer una volta al parany, va donar un cop de bec al fil, amb desconfiança, i llavors, atret per la lluentor de les pedres, va avançar cap a l’ombra de la caixa. La Ludo va tibar el fil. Aquella tarda va caçar dos coloms més. Els va coure i va recuperar forces. Els mesos següents en va atrapar molts més.

No va ploure durant una bona temporada. La Ludo va regar els parterres amb l’aigua acumulada a la piscina. Al final es va estripar la freda cortina de núvols baixos, el que a Luanda s’anomena cacimbo, i l’aigua va tornar a caure. El blat de moro va créixer. Les mongeteres van donar flor i tavelles. El magraner es va omplir de fruita vermella. Per aquella època van començar a escassejar els coloms al cel de la ciutat. Un dels últims que va caure al parany duia una anella embolicada a la pota dreta. La Ludo hi va trobar, enganxat a l’anella, un petit cilindre de plàstic. El va obrir i en va treure un paperet enrotllat, com una rifa. Va llegir la frase que hi havia escrita en tinta lila, en una cal·ligrafia menuda, ferma:

«Demà. A les sis, al lloc de sempre. Ves amb molt de compte. T’estimo».

Va tornar a embolicar el paper i el va ficar al petit cilindre. Va dubtar. La gana li rosegava l’estómac. A més, el colom s’havia empassat un parell de pedres. En quedaven poques, algunes massa grosses per servir d’esquer. D’altra banda, la nota la intrigava. Se sentia, de sobte, poderosa. Tenia a les seves mans, palpitant de pur terror, el destí d’una parella. El va agafar amb fermesa, aquell destí amb ales, i el va llançar cap a l’amplitud del cel. Va escriure al diari:

Penso en la dona que espera el colom. No es refia de correus (o potser ja no n’hi ha). No es refia dels telèfons (o potser els telèfons ja han deixat de funcionar). No es refia de la gent, això segur. La humanitat mai no ha funcionat gaire bé. La veig amb el colom a les mans, sense saber que, abans d’ella, jo l’he tingut, tremolant, entre les meves. La dona vol fugir. No sé de què vol fugir. D’aquest país que s’ensorra, d’un matrimoni que l’ofega, d’un futur que li enceta els peus, com les sabates d’un altre? He pensat a afegir a la nota: «Mata el missatger». Sí, si ella matés el colom, hi trobaria un diamant. Així, llegirà la nota i tornarà el colom al colomar. A les sis del matí es trobarà amb un home que m’imagino alt, de gestos breus i el cor atent. Una vaga tristesa l’il·lumina (aquest home) mentre prepara la fugida. Fugir el convertirà en un traïdor a la pàtria. Voltarà pel món, emparant-se en l’amor d’una dona, però mai més no podrà dormir sense primer posar-se la mà dreta al cantó esquerre del pit. La dona s’adonarà del gest.

Que et fa mal res?

L’home mourà el cap, negant-ho. No res. No em passa res. Com explicar-li que li fa mal la infantesa perduda?

Espiant per la finestra de l’habitació podia veure, els dilatats matins de dissabte, una de les veïnes, al balcó del desè A, que molia blat de moro. La veia després remenar les farinetes. Netejar i posar el peix a la graella o, altres vegades, unes bones cuixes de pollastre. L’aire s’omplia de fum agre, aromàtic, que feia venir gana. L’Orlando apreciava la cuina angolesa. Però la Ludo sempre s’havia negat a cuinar menges de negres. Prou que se n’havia penedit. Aquells dies només li venia de gust menjar carn a la brasa. Va començar a vigilar les gallines que hi havia al balcó, espicassant, a l’alba, els primers grans de sol. Va esperar una matinada de diumenge. La ciutat dormia. Va treure el cap per la finestra i va fer lliscar un cordill, amb un nus corredís a la punta, fins al balcó del desè A. Al cap d’un quart d’hora va aconseguir atrapar pel coll un enorme gall negre. Va fer una forta estrebada i el va alçar ràpidament. Per a sorpresa seva, l’animal encara era viu (tot i que no gaire) quan el va deixar anar a l’habitació. Es va treure el ganivet de la cintura i era a punt de degollar-lo quan una inspiració sobtada la va aturar. Els pròxims mesos disposaria de força blat de moro, a més de mongetes i plàtans. Si tenia un gall i una gallina els podria fer criar. Seria fantàstic menjar ous frescos cada setmana. Va tornar a fer baixar la corda i aquest cop va aconseguir atrapar una de les gallines per una pota. La desgraciada va espernegar i va fer un escataineig horrorós, mentre escampava plomes i polseguera. Al cap d’un moment l’edifici es va despertar amb els crits de la veïna.

Lladres! Lladres!

Tot seguit, constatada la impossibilitat que algú s’hagués enfilat per aquelles parets llises per arribar fins al balcó i robar el gallinam, les acusacions es van transformar en un lament aterrit:

Màgia negra… Màgia negra…

I tot seguit una certesa:

La Kianda… La Kianda…

La Ludo havia sentit parlar de la Kianda a l’Orlando. El cunyat va intentar explicar-li la diferència entre les kiandes i les sirenes:

La Kianda és una entitat, una energia capaç de fer el bé i de fer el mal. Aquesta energia s’expressa mitjançant llums de colors que surten de l’aigua, de les onades del mar i de la fúria dels vents. Els pescadors li reten tribut. Quan jo era petit i jugava al costat de l’estany, darrere d’aquest edifici, sempre hi trobava ofrenes. A vegades la Kianda segrestava un caminant. Apareixia al cap d’uns dies, molt lluny, al costat d’altres estanys o rius, o en alguna platja. Això passava sovint. A partir d’un cert moment es va començar a representar la Kianda com una sirena. Es va transformar en una sirena, però va conservar els poders originals.

Va ser així, amb un robatori groller i un cop de sort, com la Ludo va inaugurar la seva grangeta de gallines, al terrat, i de pas va contribuir a reforçar la creença dels luandesos en la presència i en l’autoritat de les kiandes.

La mulemba del Che Guevara

Al pati, on ha sorgit l’estany, hi ha un arbre enorme. He descobert, consultant a la biblioteca un llibre sobre flora angolesa, que es tracta d’una mulemba (Ficus thonningii). A Angola es considera l’arbre reial, o arbre de la paraula, perquè els caps dels pobles i els seus consellers se solien reunir a la seva ombra per discutir els problemes de la gent. Les brancades més altes gairebé arriben a la finestra de la meva habitació.

A vegades veig un mico que es passeja per les branques, al fons, entremig de l’ombra i els ocells. Devia ser d’algú, potser ha fugit, o potser l’amo l’ha abandonat. Em cau simpàtic. És, com jo, un cos estrany a la ciutat.

Un cos estrany.

La canalla li tira pedres, les dones el persegueixen amb bastons. L’escridassen. L’insulten.

Li he posat nom: Che Guevara, perquè té una mirada una mica foteta, rebel, una altivesa de rei que ha perdut el regne i la corona.

Una vegada me’l vaig trobar al terrat menjant plàtans. No sé com s’ho fa per enfilar-s’hi. Potser saltant des de les branques del ficus cap a una de les finestres i des d’allà fins a la barana. No em molesta. Hi ha prou plàtans i magranes per a tots dos, si més no ara com ara.

M’agrada obrir les magranes i remenar-ne la llum amb els dits. M’agrada fins i tot la paraula magrana, la claror de matí que conté.

La segona vida d’en Jeremias Carrasco

Tothom pot, al llarg de la vida, conèixer diverses existències. De tant en tant, desistències. De fet, és el més habitual. Poca gent, però, té la possibilitat de posar-se una altra pell. A en Jeremias Carrasco gairebé li va passar. Es va despertar, després d’un afusellament negligent, en un llit massa curt per al seu metre vuitanta-cinc, i tan estret que, si no tenia els braços plegats, li penjaven tots dos i els dits li tocaven al terra de ciment a banda i banda. Li feia molt mal la boca, el coll i el pit, i li costava terriblement respirar. Va veure, en obrir els ulls, un sostre baix, descolorit i esquerdat. Un dragó, penjat ben bé damunt seu, l’estudiava amb curiositat. La matinada baixava, ondulant i perfumada, a través d’una minúscula finestra situada a la paret del davant, a tocar del sostre.

M’he mort, va pensar en Jeremias. M’he mort i aquest dragó és Déu.

Suposant que fos Déu, el dragó semblava que dubtés de quin destí donar-li. Aquella indecisió li semblava a en Jeremias més estranya que veure’s cara a cara amb el Creador, i que el Creador se li aparegués en forma de rèptil. En Jeremias sabia, ja feia molt temps, que estava destinat a cremar per tota l’eternitat a les flames de l’infern. Havia matat, havia torturat. I si al començament ho havia fet per obligació, complint ordres, després hi va trobar gust. Només se sentia despert, sencer, mentre corria nit enllà perseguint altres homes.

Decideix-te, va dir en Jeremias al dragó. O més ben dit, ho va intentar, però el que li va sortir de la boca només va ser un garbuix de sons. Ho va tornar a provar i, com en un malson, es va repetir el fosc barboteig.

No intentis parlar. De fet, no tornaràs a parlar mai més.

En Jeremias es va pensar, per un moment, que Déu el condemnava al silenci etern. Després va fer girar els ulls cap a la dreta i va veure una dona molt grassa repenjada a la porta. Les mans, de dits mínims i fràgils, li ballaven al davant mentre parlava:

Ahir, la teva mort va sortir als diaris. Van publicar una foto teva, una mica antiga, gairebé no et vaig reconèixer. Diuen que eres un dimoni. T’has mort, t’has reencarnat, tens una nova oportunitat. Aprofita-la.

La Madalena treballava feia cinc anys a l’Hospital Maria Pia. Abans havia sigut monja. Una veïna va veure, de lluny, l’afusellament dels mercenaris i la va avisar. La infermera va anar amb cotxe tota sola fins al lloc. Un dels homes encara era viu. Una bala li havia travessat el pit, en un recorregut fantàstic, perfecte, sense tocar cap òrgan vital. Un segon projectil li va entrar per la boca i li va destrossar els dos incisius superiors i després li va perforar la gola.

No entenc què va passar. Vas provar d’agafar la bala amb les dents? Va riure, sacsejant el cos. La llum semblava que reia amb ella: Bons reflexos, sí senyor. I no és mala idea. Si la bala no hagués xocat contra les dents, la trajectòria hauria sigut diferent. T’hauria mort o t’hauria deixat paralític. Vaig pensar que valia més no dur-te a l’hospital. Et curarien i quan estiguessis bo et tornarien a afusellar. Així que, què hi farem, t’he curat jo mateixa amb els pocs recursos disponibles. Ara falta treure’t de Luanda. No sé quant temps et podré amagar. Si els camarades et troben, també m’afusellaran a mi. De seguida que puguem marxarem cap al sud.

El va amagar gairebé cinc mesos. Per la ràdio, en Jeremias va anar seguint la difícil progressió de les tropes governamentals, amb el suport dels cubans, contra la improvisada i volàtil aliança entra la UNITA, l’FNLA, l’exèrcit sud-africà i mercenaris portuguesos, anglesos i nord-americans.

En Jeremias ballava a la platja, a Cascais, amb una rossa oxigenada, i mai no havia estat a la guerra, mai no havia mort ningú, mai no havia torturat ningú, quan la Madalena el va despertar:

Anem, capità! És avui o mai.

El mercenari es va llevar amb esforç. La pluja espetegava a la foscor, ofegant el soroll del poc trànsit que circulava a aquella hora. Viatjaven en un vell dos cavalls, amb la carrosseria d’un groc molt gastat, mig rosegada pel rovell, però amb el motor en perfecte estat. En Jeremias anava estirat, al darrere, amagat entre unes quantes caixes de llibres.

Els llibres fan respecte, va explicar la infermera: Si portés caixes de cerveses, els soldats revisarien el vehicle de cap a cap. A més, arribaria a Mossâmedes sense ni una ampolla.

L’estratagema es va revelar encertada. En els nombrosos controls que van passar, els militars es posaven ferms en veure els llibres, demanaven disculpes a la Madalena i els deixaven continuar. Van desembocar a Mossâmedes un matí sense aire. En Jeremias va veure, espiant per un foradet que hi havia a la xapa rovellada del vehicle, la petita ciutat que girava sobre si mateixa, lenta i atordida, com un borratxo en un funeral. Mesos abans, les tropes sud-africanes havien passat per allà, camí de Luanda, derrotant fàcilment una tropa formada per pioners i kuvales.

La Madalena va aparcar el dos cavalls davant d’un sòlid casalot blau. Va sortir del cotxe i hi va deixar en Jeremias a dins, rostint-se. El mercenari suava molt. Amb prou feines podia respirar. Va pensar que valia més sortir i arriscar-se que el detinguessin que no pas morir d’aquella manera. No podia apartar les caixes. Va començar a tirar coces a la carrosseria. Hi va anar un vell.

Qui hi ha?

Llavors va sentir la veu suau de la Madalena:

Porto un cabrit a Virei.

Un cabrit a Virei?! Ha, ha, ha! Un cabrit a Virei! Però si a Virei l’únic que hi ha són cabrits!

Amb el dos cavalls en marxa entrava una mica d’aire fresc. En Jeremias es va tranquil·litzar. Van córrer una hora més, fent bots, per camins secrets, a través d’un paisatge que a en Jeremias li semblava fet completament de ventades, pedra, polseguera i filferro punxegut. Al final, es van aturar. Una cridòria va envoltar el vehicle. La porta del darrere es va obrir i algú va treure’n les caixes. Van aparèixer desenes de cares curioses. Dones amb el cos pintat de color vermell. Algunes ja madures. Altres encara adolescents, amb els pits eixorivits i els mugrons túrgids. Xicots alts, elegantíssims, amb una clapa de cabells al capdamunt del cap.

El meu pare, que al cel sigui, va néixer al desert. El van enterrar aquí. Aquesta gent li té molta devoció, va explicar la Madalena. T’acolliran i t’amagaran tant de temps com calgui.

El mercenari va seure a terra, amb les espatlles dretes, com un rei que desfilés nu, a l’ombra espinosa d’un mopane. Una colla de nens el va envoltar. El tocaven, li tibaven els cabells. Les criatures reien ben fort. Els intrigava el silenci aspre de l’home, la mirada distant, l’espectre d’un passat que intuïen violent i turbulent. La Madalena se’n va acomiadar amb un lleu moviment de cap:

Espera’t aquí. Et vindran a buscar. Quan tot es tranquil·litzi podràs travessar la frontera cap a Àfrica del Sud-oest. Suposo que deus tenir bons amics entre els blanquets.

Passarien els anys. Les dècades. En Jeremias mai no va arribar a travessar la frontera.

27 de maig

Aquest matí el Che Guevara estava molt esverat. Saltava de branca en branca. Xisclava.

Més tard, per la finestra de la sala, he vist un home que corria. Un d’alt, esprimatxat, increïblement àgil. Tres soldats el perseguien a curta distància. Gent diversa vessava de les cantonades i s’afegia als soldats. En pocs segons hi havia una multitud que encalçava el fugitiu. L’he vist topar contra un nen que se li havia entravessat amb una bicicleta, i rodolar desemparat per la pols. La turba era a punt d’atrapar-lo, eren a la distància d’un braç, quan l’home, enfilant-se a la bicicleta, ha reprès la fugida. Llavors ja s’havia format un segon grup, cent metres més endavant, i plovien les pedres. El desgraciat ha enfilat un carreró estret. Si s’ho hagués pogut mirar des de dalt, com jo, no ho hauria fet: un carreró sense sortida. Quan s’ha adonat de l’error, ha deixat la bicicleta i ha provat de saltar la paret.

Un cop de roc l’ha tocat al clatell i ha caigut.

La gent l’ha atrapat. S’han abraonat damunt d’aquell cos sec a cops de peu. Un dels soldats ha aixecat una pistola i ha disparat a l’aire, per obrir camí. Ha ajudat l’home a aixecar-se, amb la pistola apuntant la gent. Els altres dos cridaven ordres, procuraven asserenar els ànims. Al final, han aconseguit fer recular la multitud i han arrossegat el presoner fins a una furgoneta, l’han llançat a dins i se n’han anat.

No tinc electricitat des de fa més d’una setmana. O sigui que no sento la ràdio. No puc saber què passa.

M’han despertat els trets. He vist, més tard, per la finestra de la sala, l’home esprimatxat que corria. El Fantasma no ha parat d’anar amunt i avall en tot el dia, rodolant sobre la pròpia por, mossegant-me els dits. He sentit crits al pis del costat. Uns quants homes que discutien. Després, silenci. No he pogut dormir. A les quatre de la matinada he pujat al terrat. La nit, com un pou, s’empassava estels.

Llavors he vist passar una camioneta plena de cadàvers.

Sobre les relliscades de la raó

A en Monte no li agradaven els interrogatoris. S’estimava més no parlar-ne. Evitava, fins i tot, recordar els anys setanta, quan, per preservar la revolució socialista, es van permetre, per fer servir un eufemisme del gust dels agents de la policia política, certs excessos. Va confessar a alguns amics que havia après força sobre la naturalesa humana mentre interrogava fraccionistes i joves vinculats a l’extrema esquerra, els anys terribles després de la independència. La gent amb una infància feliç, afirmava, solen ser difícils d’enfonsar.

Potser pensava en el Reietó.

Al Reietó, de nom de bateig Arnaldo Cruz, no li agrada parlar de les temporades que va estar detingut. Orfe des de ben petit, criat per l’àvia paterna, la vella Dulcinea, confitera de professió, mai no li va faltar de res. Va acabar l’institut, i llavors, quan tothom esperava veure’l matricular-se a la facultat i llicenciar-se, es va ficar en embolics polítics i el van detenir. Feia quatre mesos que era al Campo de São Nicolau, a cent i pocs quilòmetres de Mossâmedes, quan a Portugal va esclatar la Revolució dels Clavells. Va aparèixer a Luanda com un heroi. La vella Dulcinea es pensava que al seu net el farien ministre, però el Reietó era més un cap calent que un talent per a les trames de la política, i pocs mesos després de la independència —llavors estudiava dret— el van tornar a detenir. L’àvia no va suportar el disgust. Va morir d’un atac de cor al cap d’uns dies.

El Reietó va aconseguir fugir de la presó amagat dins d’un taüt, un episodi burlesc que mereixerà, més endavant, una narració més dilatada. Un cop a fora va passar a la clandestinitat. Tanmateix, en comptes de refugiar-se en alguna habitació fosca, o fins i tot a dins d’algun armari, a casa d’una tia vella, com uns quants dels seus companys, va optar per l’opció contrària. El que veu tothom, ja no ho veu ningú, filosofava. Va començar, doncs, a voltar pels carrers, perdulari, amb els cabells embolicats en llargues i desgrenyades trenes, ple de fang i de quitrà. Per desaparèixer i fugir de les batudes dels militars, que recorrien la ciutat nit i dia per reclutar carn de canó, es feia el boig. Un només pot fer-se passar per boig, només aconsegueix que els altres s’ho creguin, si en aquest procés s’hi torna una mica.

Imagina’t que t’adorms a mitges, explica el Reietó. Una part de tu vigila, l’altra desvarieja. Aquesta que desvarieja és la part pública.

Va ser en aquest estat de gairebé invisibilitat social i semidemència, amb el cap clar de passatger clandestí, que el Reietó va veure el colom:

Dies de fam. Gairebé no m’aguantava dret, la més petita ventada se m’enduia. Em vaig fabricar una fona, amb una branca i uns trossos de goma, i provava de caçar alguna rata, allà, a Catambor, quan el colom va baixar del cel, il·luminat, amb aquella blancor que ho tornava tot més clar. És l’Esperit Sant, vaig pensar. Vaig agafar una pedra, vaig apuntar el colom i vaig disparar. El vaig encertar de ple. Va morir abans de tocar a terra. Llavors em vaig fixar en el petit cilindre de plàstic que duia enganxat a l’anella. El vaig obrir, en vaig treure el paperet i vaig llegir:

«Demà. A les sis, al lloc de sempre. Ves amb molt de compte. T’estimo».

Va ser en esventrar el colom, per coure’l, quan vaig trobar els diamants.

El Reietó no va entendre de seguida el que acabava de passar:

En el meu desenteniment em vaig creure que havia sigut Déu qui m’enviava les pedres. Fins i tot em vaig creure que Déu m’havia escrit el missatge a mi. El meu lloc habitual era davant de la llibreria Lello. L’endemà, a les sis, ja hi era, esperant que Déu es manifestés.

Déu es va manifestar, amb ratlles tortes, a través d’una dona grassíssima, amb la cara llisa, encerada, i una expressió de perpètua meravella. La dona va baixar d’un vell dos cavalls i va avançar en direcció al Reietó, que l’observava, mig amagat darrere d’un contenidor d’escombraries.

Escolta, guapo!, va cridar la Madalena. Necessito que m’ajudis.

El Reietó s’hi va acostar, espantat. La dona li va dir que l’observava sovint. La irritava veure un home en perfecte estat, més encara, en molt perfecte estat, que es passava el dia estirat al carrer, fent-se el boig. L’expresidiari es va redreçar, incapaç de reprimir la indignació:

Estic tremendament boig!

No pas prou, el va tallar la infermera: un autèntic boig miraria de semblar una mica més circumspecte.

La Madalena havia heretat un terreny a prop de Viana, on produïa fruita i verdura, tan difícils de trobar a la capital, i buscava algú que li vigilés la propietat. El Reietó va acceptar la feina. No pas per les raons evidents: perquè es moria de gana i en una finca podria menjar cada dia i a més estaria a recer de militars, policies i altres depredadors. La va acceptar perquè es pensava que era la voluntat de Déu.

Al cap de cinc mesos, ben alimentat, més ben dormit, va recuperar completament la lucidesa. En el seu cas, per desgràcia, la lucidesa es va revelar enemiga del seny. Hauria valgut més que continués sent beneit cinc o sis anys més. Un cop lúcid li van tornar les inquietuds. Li feia mal a l’ànima, com si fos un òrgan pel qual circulava sang, el daltabaix del país. Li feia encara més pena el destí dels companys que havia deixat darrere les reixes. Va refer, a poc a poc, antics contactes. Juntament amb un jove futbolista, en Maciel Lucamba, que havia conegut al Campo de São Nicolau, es va empescar un pla enginyós, que pretenia alliberar un grup de presos i fer-los fugir en una pastera, amb destinació a Portugal. Mai no va dir res a ningú dels diamants. Ni tan sols a en Maciel. Pretenia vendre les pedres per pagar part de l’operació. No sabia a qui vendre-les, i no va tenir temps de reflexionar-hi. Una tarda de diumenge, mentre feia la migdiada, estirat en una estora, van aparèixer de sobte dos individus i se’l van endur. Li va saber molt greu que també detinguessin la Madalena.

En Monte el va interrogar. Pretenia comprovar la participació de la infermera en la conxorxa. Va prometre que els deixaria anar a tos dos si el jove li revelava on parava un mercenari portuguès que la Madalena havia ajudat. El Reietó podia haver-li dit la veritat, que mai no havia sentit a parlar del mercenari. Però li va semblar que intercanviar ni que fos una sola paraula amb l’agent equivalia a reconèixer-li legitimitat, i per això es va limitar a escopir a terra. La tossuderia li va deixar cicatrius al cos.

Durant tot el temps que va estar detingut duia a sobre els diamants. Ni els guàrdies, ni la resta de presos no van sospitar mai que aquell jove humil, sempre preocupat pels altres, amagués una petita fortuna. El matí del 27 de maig del 1977 el va despertar un xivarri brutal. Trets. Un desconegut li va obrir la porta de la cel·la i va cridar-li que, si volia, se’n podia anar. Un grup de revoltats havia ocupat la presó. El xicot va travessar el tumult amb la placidesa d’un fantasma. Se sentia molt més inexistent que quan vagava per la ciutat disfressat de boig. Al pati, asseguda a l’ombra d’una plumèria, hi va trobar una poeta molt respectada, referència històrica del moviment nacionalista, a qui havien detingut, igual que a ell, pocs dies després de la independència, acusada de donar suport a un corrent d’intel·lectuals que criticava la direcció del partit. El Reietó va preguntar-li si sabia res de la Madalena. L’havien deixat anar feia unes quantes setmanes. La policia no havia pogut provar res contra ella. Una dona extraordinària!, va afegir la poeta. Va aconsellar al Reietó que no marxés de la presó. Al seu parer, sufocarien la revolta ràpidament, i els fugitius que enxampessin els torturarien i els afusellarien: hi haurà un bany de sang.

Hi va estar d’acord. Li va fer una llarga abraçada i se’n va anar, enlluernat, cap a la llum abundant dels carrers. Va pensar a buscar la Madalena. Volia demanar-li perdó. Tanmateix, sabia que encara li podia portar més problemes. El primer que faria la policia seria anar-lo a buscar a casa d’ella. Va rondar per la ciutat, atordit, angoixat. Tan aviat seguia, de lluny, algun grup de manifestants com les forces fidels al president. Anava amunt i avall, cada cop més perdut, quan un militar el va reconèixer. L’home el va començar a perseguir cridant, fraccionista!, fraccionista!, i en pocs segons s’havia reunit una multitud per caçar-lo. El Reietó feia un metre vuitanta-cinc i tenia les cames llargues. A l’adolescència havia practicat l’atletisme. Els mesos que havia passat en una cel·la estreta, però, li havien pres tota la força. Els primers cinc-cents metres va poder distanciar-se dels perseguidors. Va arribar a creure que els despistaria. Per desgràcia, l’aldarull va atreure més gent. Sentia que li esclatava el pit. La suor li queia damunt dels ulls i li ennuvolava la vista. De sobte va aparèixer una bicicleta davant seu. No la va poder esquivar i hi va caure al damunt. Es va aixecar, la va agafar i va tornar a guanyar distància. Va girar a la dreta. Un carreró sense sortida. Va deixar estar la bicicleta i va provar de saltar la paret. Una pedra el va encertar al clatell, va sentir el gust de la sang a la boca, es va marejar. Al cap d’un moment era en un cotxe, emmanillat, amb un militar a cada cantó, i tothom cridava.

Moriràs, sargantana!, va esgaripar el que conduïa. Tenim ordres de matar-vos a tots. Però primer t’arrencaré les ungles, d’una a una, fins que diguis tot el que saps. Vull els noms dels fraccionistes.

No n’hi va arrencar cap. Un camió se’ls va tirar al damunt, a la cruïlla següent, i va llançar el cotxe contra la vorera. La porta del cantó contrari al xoc es va obrir, i el Reietó es va veure escopit, juntament amb un dels militars. Es va aixecar amb penes i treballs, espolsant-se la sang, la pròpia i la d’algú altre, i els trossets de vidre. No va tenir ni temps d’entendre què havia passat. Un individu cepat, amb un somriure on semblava que hi brillaven seixanta-quatre dents, se li va acostar, li va posar una jaqueta que li tapava les manilles i se’l va endur. Al cap d’un quart d’hora entraven en un edifici elegant, tot i que força degradat. Van pujar onze pisos a peu. El Reietó anava una mica coix, perquè gairebé s’havia trencat la cama dreta.

Els ascensors no funcionen, es va disculpar l’home del somriure resplendent: els molt pagerols llencen les escombraries al forat de l’ascensor. Hi ha escombraries gairebé fins a dalt de tot.

El va convidar a entrar. A la paret de la sala, pintada de color fúcsia, destacava una pintura a l’oli que retratava, en traços ingenus, el feliç propietari. Hi havia dues dones assegudes a terra, davant d’un petit transistor de piles. Una d’elles, molt jove, donava el pit a un nadó. No li van fer cas. L’home del somriure resplendent va arrossegar una cadira. Va fer senyal al Reietó que s’assegués. Es va treure un clip de la butxaca i el va adreçar. Es va inclinar sobre les manilles. Va ficar el filferro al forat de la tanca, va comptar fins a tres i les va obrir. Va cridar alguna cosa en lingala. La dona més gran es va aixecar, sense dir res, i va desaparèixer a dins del pis. Va tornar, al cap d’uns minuts, amb dues ampolles de cervesa Cuca. Una veu enfadada bramava a la ràdio:

«Els hem de localitzar, detenir i afusellar!».

L’home del somriure resplendent va moure el cap:

No era pas per això que vam fer la independència. No pas perquè els angolesos es matessin els uns als altres com gossos rabiosos. Va sospirar. Ara t’he de curar les ferides. Després, repòs. Tenim una habitació de sobres. T’hi quedaràs fins que passi aquest merder.

Pot ser que trigui molt de temps a passar, aquest merder.

Passarà, camarada. La maldat també ha de reposar.

L’antena rebel

Els primers mesos d’aïllament, la Ludo rarament prescindia de la seguretat del paraigua per visitar el terrat. Més endavant, va començar a fer servir una caixa de cartró grossa amb dos forats retallats a l’altura dels ulls, per espiar, i dos més, de costat, més avall, per treure els braços. Així equipada, podia treballar als parterres, plantar, collir, arrencar les males herbes. De tant en tant s’abocava a la barana i estudiava, amb rancúnia, la ciutat submergida. Si algú mirava cap a l’edifici des d’un altre edifici d’altura semblant veuria una caixa que es movia, s’abocava, tornava a fer-se enrere.

Els núvols envoltaven la ciutat, com meduses.

A la Ludo li recordaven les meduses.

La gent no veu en els núvols el dibuix que fan, que és cap, o que són tots, perquè a cada moment canvia. Hi veuen el que el seu cor anhela.

No us agrada la paraula cor?

Escolliu-ne una altra: ànima, inconscient, fantasia, la que trobeu millor. Cap paraula no serà adequada.

La Ludo contemplava els núvols i hi veia meduses.

Havia agafat el costum de parlar tota sola. Repetia les mateixes paraules sense parar: Xerroteig. Piuladissa. Revolada. Ala. Voleiar. Xerroteig. Piuladissa. Revolada. Ala. Voleiar. Xerroteig. Piuladissa. Revolada. Ala. Voleiar. Xerroteig. Piuladissa. Revolada. Ala. Voleiar. Xerroteig. Piuladissa. Revolada. Ala. Voleiar. Xerroteig. Piuladissa. Revolada. Ala. Voleiar. Paraules dolces, que es desfeien com la xocolata al paladar i li portaven el record d’imatges felices. Creia que en dir-les, en evocar-les, tornarien els ocells al cel de Luanda. Feia anys que no veia coloms, gavines, ni tan sols algun ocellet extraviat. La nit duia ratpenats. Però el vol dels ratpenats no té res a veure amb el dels ocells. Els ratpenats, com les meduses, són éssers sense substància. Quan veus un ratpenat que estripa l’ombra no penses en ell com si estigués fet de carn, de sang, d’ossos concrets, de febre i de sentiments. Formes esquives, ràpids fantasmes, hi són i ja no hi són. La Ludo odiava els ratpenats. Els gossos encara eren més rars que els coloms, i els gats encara més que els gossos. Els gats van ser els primers a desaparèixer. Els gossos van resistir als carrers de la ciutat uns quants anys. Gossades de raça. Terriers desterrats, feixucs mastins asmàtics, alegres dàlmates, nerviosos perdiguers, i després, durant dos o tres anys més, la improbable i deplorable barreja de tants, i de tan nobles, pedigrís.

La Ludo va sospirar. Va seure davant de la finestra. Des d’allà només podia veure el cel. Núvols baixos, foscos, i una resta de blau gairebé vençut per la foscor. Es va recordar del Che Guevara. El solia veure, esquitllant-se per les parets, corrent per teulades i celoberts, a la recerca de recer a les branques més altes de l’enorme ficus. Veure’l la reconfortava. Eren éssers propers, tots dos un equívoc, cossos estranys a l’organisme exultant de la ciutat. La gent llançava pedres al mico. Altres li llançaven fruita enverinada. L’animal s’escapolia. Ensumava la fruita i se n’anava amb una expressió de disgust. Si canviava lleugerament de posició, la Ludo podia contemplar les antenes parabòliques. Desenes, centenars, milers, que cobrien les teulades dels edificis, com bolets. Feia molt de temps que les veia encarades cap al nord. Totes, excepte una: l’antena rebel. Un altre error. Solia pensar que no es moriria mentre l’antena donés l’esquena a les companyes. Mentre el Che Guevara sobrevisqués, no moriria. Però feia més de dues setmanes que no veia el mico, i aquella matinada, en llançar una primera mirada sobre les teulades, es va adonar que l’antena havia girat cap al nord, com la resta. Una foscor densa i remorosa, com un riu, es va escampar damunt dels vidres. De sobte un gran llampec ho va il·luminar tot, i la dona va veure la pròpia ombra llançada contra la paret. El tro va ressonar al cap d’un segon. Va tancar els ulls. Si es moria allà, d’aquella manera, en aquell instant lúcid, mentre a fora el cel brillava, victoriós i lliure, seria una bona cosa. Passarien dècades abans no la trobés algú. Va pensar en Aveiro i va comprendre que havia deixat de sentir-se portuguesa. No pertanyia a enlloc. Allà, on havia nascut, hi feia fred. Va reveure els carrers estrets, la gent caminant, amb el cap cot, contra el vent i l’avorriment. Ningú no l’esperava.

Va saber, abans d’obrir els ulls, que el temporal s’havia espassat. El cel clarejava. Un raig de llum li escalfava la cara. Va sentir, venint del celobert, un gemec, una queixa feble. El Fantasma, estirat als seus peus, es va aixecar d’un salt, va travessar corrent el pis, fins a la sala, va pujar a batzegades l’escala de cargol i va desaparèixer. La Ludo va córrer darrere seu. El gos havia acorralat el mico contra les bananeres, i roncava, ansiós, amb el cap cot. La Ludo el va agafar pel collar, amb força, i el va tibar cap a ella. El pastor alemany s’hi va resistir. Va fer com si la volgués mossegar. La dona li va donar un cop al morro, amb la mà esquerra, una vegada i una altra. Al final el Fantasma va afluixar. Es va deixar arrossegar. El va lligar a la cuina i va tancar la porta. Va tornar al terrat. El Che Guevara encara hi era, observant-la amb uns ulls clars de sorpresa. Mai no havia vist en cap home una mirada tan intensament humana. A la cama dreta se li veia un tall fondo, llis, que semblava fet per un cop de matxet. La sang es barrejava amb l’aigua de la pluja.

La Ludo va pelar un plàtan, que havia portat de la cuina, i va allargar el braç. El mico va estirar el morro. Va moure el cap, en un gest que podia ser de dolor, o de desconfiança. La dona el va cridar amb una veu dolça:

Vine, vine, petitó. Vine, que et cuidaré.

L’animal va avançar, arrossegant la cama, plorant tristament. La Ludo va deixar anar el plàtan i el va agafar pel coll. Amb la mà esquerra es va treure el ganivet de la cintura i el va enterrar a la carn escassa. El Che Guevara va fer un crit, es va alliberar, amb el ganivet clavat a la panxa, i en dos grans salts va arribar fins al mur. Hi va quedar parat, repenjat a la paret, somicant, espolsant-se la sang. La dona es va asseure a terra, exhausta, també plorant. Es van estar així una bona estona, tots dos, mirant-se l’un a l’altra, fins que va començar a ploure altra vegada. Llavors la Ludo es va aixecar, es va acostar al mico, li va treure el ganivet de la panxa i li va tallar el coll.

L’endemà de matí, mentre salava la carn, la Ludo es va adonar que l’antena rebel tornava a estar girada cap al sud.

Aquella, i tres més.

Els dies llisquen com si fossin líquids

Els dies llisquen com si fossin líquids. No tinc més llibretes per escriure. Tampoc ja no tinc bolígrafs. Escric a les parets, amb trossos de carbó, versos breus.

Estalvio menjar, aigua, foc i adjectius.

Penso en l’Orlando. L’odiava, al començament. Després vaig començar a apreciar-lo. Podia ser molt seductor. Un home i dues dones sota el mateix sostre: una conjunció perillosa.

Haiku

jo, ostra, sisme

de perles endins

·

·

·

bocins a l’abisme

La subtil arquitectura de la casualitat

L’home del somriure resplendent es deia Bienvenue Ambrosio Fortunato. Poca gent el coneixia amb aquest nom. A final dels anys seixanta va compondre un bolero titulat Papy Bolingô. La cançó, interpretada per François Luambo Luanzo Makiadi, el gran Franco, va tenir un èxit immediat, les ràdios de Kinshasa la posaven dia i nit, i al jove guitarrista li van posar el sobrenom que l’acompanyaria tota la vida. Als vint i pocs anys, perseguit pel règim del senyor Joseph-Désiré Mobutu, àlies Mobutu Sese Seko Nkuku Ngbendu wa Za Banga, en Papy Bolingô es va exiliar a París. Va treballar primer de porter en un club nocturn, i més tard de guitarrista a l’orquestra d’un circ. Va ser a França, en contacte amb la petita comunitat angolesa, on va redescobrir el país dels seus avantpassats. De seguida que Angola va ser independent, va fer les maletes i es va embarcar cap a Luanda. Actuava als casaments i altres festes privades freqüentades per angolesos retornats del Zaire i per zairesos purs enyorats de la pàtria. El difícil pa de cada dia se’l guanyava treballant com a tècnic de so a la Rádio Nacional. Era de servei el matí del 27 de maig, quan els revoltats van entrar a l’edifici. Després va veure l’arribada dels soldats cubans, que ràpidament van posar ordre a la casa, a bufetades i cops de peu, i van reprendre el control de l’emissió.

Quan se n’anava, molt pertorbat pels esdeveniments, va veure un camió militar que envestia un cotxe. Va córrer a ajudar els ocupants. Va reconèixer immediatament un dels ferits, un individu grassonet, amb els braços curts i gruixuts, que una vegada l’havia interrogat a la ràdio. Es va fixar tot seguit en el jove alt, prim com una mòmia, amb els canells lligats per unes manilles. No ho va dubtar. Va ajudar el jove a aixecar-se, li va tapar les mans amb la jaqueta i se’l va endur a casa seva.

Per què m’has ajudat?

Es va repetir la pregunta, una vegada rere l’altra, durant els quatre anys que va estar amagat al pis del tècnic de so. El seu amic rarament la contestava. Deixava anar una rialla oberta d’home lliure, feia moure el cap, canviava de conversa. Un dia se’l va mirar amb fermesa:

El meu pare era capellà. Va ser un bon capellà, i un pare excel·lent. Encara ara no em refio dels capellans sense fills. Com es pot ser capellà sense ser pare? El meu em va ensenyar a ajudar els febles. Aquell dia, quan et vaig veure estès a la vorera, em vas semblar força feble. A més, vaig reconèixer un dels policies, un oficial de seguretat, que havia vingut a la meva feina a interrogar gent. No m’agraden els policies del pensament. Mai no m’han agradat. O sigui que vaig fer el que em va ordenar la consciència.

El Reietó es va estar molts mesos amagat. Un cop mort el primer president, el règim va assajar una tímida apertura. Van deixar anar els presos polítics que no estaven vinculats a l’oposició armada. A uns quants els van proposar que ocupessin càrrecs a l’aparell de l’Estat. Quan va sortir pels carrers de la capital, entre espantat i curiós, el Reietó va descobrir que gairebé tothom el donava per mort. Uns quants amics fins i tot asseguraven que havien anat al seu enterrament. Certs companys de lluita semblaven una mica desil·lusionats de trobar-lo tan viu. La Madalena, però, el va rebre amb alegria. Els darrers anys havia creat una organització no governamental, Sopa de Pedra, dedicada a millorar la dieta de les poblacions dels suburbis luandesos. Recorria els barris més pobres de la capital i ensenyava a les mares a alimentar els seus fills, el millor possible, amb els pocs recursos disponibles.

Es pot menjar més bé sense gastar més, va explicar al Reietó: els teus amics i tu us ompliu la boca amb paraules solemnes, justícia social, llibertat, revolució, i mentrestant la gent es marceix, es posa malalta, molts es moren. Els discursos no alimenten. El que el poble necessita és verdura fresca i un bon mussonguê, almenys un cop per setmana. Només m’interessen les revolucions que comencen asseient el poble a taula.

El jove es va entusiasmar. Va començar a acompanyar la infermera, a canvi d’un sou simbòlic, tres àpats al dia, llit i roba neta. Mentrestant, els anys passaven. Van caure murs, va arribar la pau, es van fer eleccions, va tornar la guerra. El sistema socialista el va desmantellar la mateixa gent que l’havia instaurat, i el capitalisme va ressorgir de les cendres més ferotge que mai. Individus que, feia pocs mesos, bramaven als àpats familiars, a les festes, als mítings, als articles dels diaris, contra la democràcia burgesa, es passejaven ara molt ben vestits, amb roba de marca, en vehicles llampants.

El Reietó es va deixar créixer damunt del pit escàs una aspra barba de profeta. Continuava sent molt elegant, i tot i la barba conservava un aspecte juvenil. Tanmateix, havia començat a caminar lleugerament inclinat cap a l’esquerra, com si l’empenyés, per dins, una ventada violenta. Una tarda, veient desfilar els cotxes dels rics, es va recordar dels diamants. Seguint el consell d’en Papy Bolingô, se’n va anar fins al mercat de Roque Santeiro. Duia un nom apuntat en un paper. Va pensar, mentre es deixava arrossegar per la multitud, que seria impossible localitzar algú entre la immensitat del caos. Va arribar a témer que no en sortiria mai més. S’equivocava. El primer firaire a qui es va dirigir li va assenyalar una direcció. Un altre, uns metres més endavant, la va confirmar. Al cap de quinze minuts s’aturava davant d’una barraca. A la porta algú hi havia pintat, en traços toscos, el bust d’una dona amb un coll molt llarg il·luminat per un collaret de diamants. Va picar a la porta. El va rebre un home prim, vestit amb una americana i uns pantalons de color de rosa, corbata i barret d’un vermell viu. Les sabates, molt enllustrades, resplendien a la penombra. El Reietó es va recordar dels sapeurs que en Papy Bolingô li havia presentat, uns anys enrere, durant una visita breu a Kinshasa. Sapeur és el nom que donen al Congo als maníacs de la moda. Gent que es vesteix amb roba cara i vistosa, que es gasta tot el que té i el que no té per poder-se passejar pels carrers com si fossin models en una passarel·la.

Va entrar. Va veure una taula de despatx i dues cadires. Un ventilador, penjat al sostre, sacsejava, en lentes passades, l’aire estancat.

Jaime Panguila, es va presentar el sapeur, convidant-lo a seure.

En Panguila es va interessar per les pedres. Les va observar primer a la llum d’un flexo. Tot seguit es va acostar a la finestra, va obrir la cortina i les va estudiar, fent-les girar entre els dits, sota els durs rajos d’un sol que queia gairebé a plom. Al final es va asseure.

Les pedres, tot i que són petites, són bones, molt pures. No vull pas saber d’on les ha tret. M’arrisco a tenir problemes quan intenti comercialitzar-les. No n’hi puc oferir més de set mil dòlars.

Li va dir que no. En Panguila va doblar l’oferta. Va treure un feix de bitllets d’un dels calaixos, els va posar dins d’una capsa de sabates i la va empènyer en direcció a l’altre.

El Reietó se’n va anar a seure a un bar pròxim, amb la capsa de sabates sota la taula, pensant què en faria, dels diners. Es va fixar en l’etiqueta de la cervesa, la silueta d’un ocell amb les ales obertes, i es va recordar del colom. Encara guardava el tub de plàstic, on encara s’hi podia llegir, tot i que amb esforç:

«Demà. A les sis, al lloc de sempre. Ves amb molt de compte. T’estimo».

Qui ho devia haver escrit?

Potser un directiu de la Diamang. Es va imaginar un home amb la cara seriosa, gargotejant el missatge, posant la nota dins del cilindre de plàstic i enganxant-lo després a la pota del colom. Se’l va imaginar ficant els diamants al bec de l’ocell, primer un, després l’altre, i deixant-lo volar, des d’una casa enmig d’alts i frondosos mangos, a Dundo, fins als perillosíssims cels de la capital. Se’l va imaginar sobrevolant les selves fosques, els rius atònits, els múltiples exèrcits enfrontats.

Es va aixecar, somrient. Ja sabia què fer-ne, dels diners. Els mesos següents va crear i aixecar una petita empresa de missatgeria que va anomenar Pombo-Missatgers. Li agradava la coincidència que la paraula pombo, que en portuguès vol dir colom, en kimbundu significa missatger. El negoci va prosperar, i aviat hi va afegir nous projectes. Va invertir en àrees diverses, des de l’hostaleria al negoci immobiliari, sempre amb èxit.

Una tarda de diumenge, era al desembre, l’aire resplendia, va trobar en Papy Bolingô a Rialto. Van demanar cervesa. Van xerrar sense presses, fent-la petar escarxofats en el llanguiment de la tarda com si fos una hamaca.

La vida, Papy?

Ens va fent.

I tu, encara cantes?

Poc, germanet. No actuo gaire. El Fofo està estrany.

A en Papy Bolingô l’havien acomiadat de la Rádio Nacional. Sobrevivia, amb penes i treballs, tocant en alguna festa. Un dels cosins, guia de caçadors, li va portar del Congo un hipopòtam nan. El guia havia trobat l’animal a la selva, encara nadó, contemplant, desesperat, el cadàver de la seva mare. El guitarrista es va endur l’animal al seu pis. El va alimentar amb biberó. Li va ensenyar a ballar la rumba zairesa. El Fofo, l’hipopòtam, l’acompanyava en espectacles muntats en petits bars de la perifèria de Luanda. El Reietó havia anat a l’espectacle unes quantes vegades i sempre n’havia sortit molt impressionat. El problema era que l’hipopòtam començava a créixer massa. Els hipopòtams nans, o hipopòtams pigmeus (Choeropsis liberiensis), semblen petits en comparació amb els seus parents més coneguts, però quan són adults poden arribar a tenir el volum d’un porc gros. A l’edifici augmentaven les protestes dels veïns. Molts tenien gos. Alguns s’entossudien a criar gallines al balcó, cabres, fins i tot algun porc. Cap no tenia hipopòtams. Un hipopòtam, encara que fos artista, espantava els veïns. Alguns, en veure’l al balcó, li llançaven pedres.

El Reietó va comprendre que havia arribat el moment d’ajudar el seu amic.

Quant en vols, del pis? Necessito un bon pis, al cor de la capital. Tu necessites una finca, un espai gran, per criar l’hipopòtam.

En Papy Bolingô va dubtar:

Fa tants anys que soc en aquell pis. Em sembla que li he agafat afecte.

Cinc-cents mil?

Cinc-cents mil? Cinc-cents mil què?

Et dono cinc-cents mil dòlars per l’apartament. Amb aquests diners et compres una bona finca.

En Papy Bolingô va riure, divertit. Després va veure la cara seriosa del seu amic i va interrompre la rialla. Es va incorporar.

Em pensava que era una broma. Tens cinc-cents mil dòlars?

Això i uns quants milions més. Molts milions. No et faig cap favor, em sembla que és una inversió fantàstica. El vostre edifici està força degradat, però amb una bona capa de pintura i uns ascensors nous, recuperarà l’encant del temps dels colons. D’aquí a una temporada començaran a aparèixer compradors. Generals. Ministres. Gent amb molts més diners que jo. Oferiran xavalla perquè la gent se’n vagi. Els qui no marxin a les bones, hauran de marxar a les males.

Va ser així que el Reietó es va quedar el pis d’en Papy Bolingô.

La ceguesa
(i els ulls del cor)

Estic perdent la vista. Tanco l’ull dret i ja només entreveig ombres. Tot se’m confon. Camino agafada a les parets. Em costa llegir, i només ho puc fer amb llum de dia i fent servir lupes cada vegada més potents. Rellegeixo els últims llibres, els que em nego a cremar. He anat cremant les boniques veus que m’han acompanyat al llarg de tots aquests anys.

A vegades penso: m’he tornat boja.

Vaig veure, des del terrat, un hipopòtam ballant al balcó del pis del costat. Una il·lusió, prou que ho sé, però tot i així el vaig veure. Pot ser la gana. Aquests anys m’he alimentat molt malament.

La feblesa, la vista que s’esvaeix, fan que m’entrebanqui amb les lletres, mentre llegeixo. Llegeixo pàgines tantes vegades llegides, però ja són unes altres. M’equivoco, en llegir, i en l’error hi trobo encerts increïbles. En l’error m’hi trobo molt.

Algunes pàgines les millora l’equívoc.

Una lluentor de lluernes lluerneja per les habitacions. Em moc, com una medusa, en aquesta boira il·luminada. M’enfonso en els propis somnis. Potser d’això se’n pugui dir morir-se.

He sigut feliç en aquesta casa, certes tardes en què el sol em venia a veure a la cuina. M’asseia a la taula. El Fantasma venia i em posava el cap a la falda.

Si encara tingués espai, carbó i parets disponibles, podria escriure una teoria general de l’oblit.

M’adono que he transformat tot el pis en un immens llibre. Un cop hagi cremat la biblioteca, un cop m’hagi mort, només hi quedarà la meva veu.

En aquesta casa totes les parets tenen la meva boca.

El col·leccionista de desaparicions

Entre el 1997 i el 1998 van desaparèixer al cel d’Angola cinc avions, amb un total de vint-i-tres tripulants, originaris de Bielorússia, Rússia, Moldàvia i Ucraïna. El 25 de maig del 2003, un Boeing 727, propietat d’American Airlines, es va extraviar de l’aeroport de Luanda i no se l’ha vist mai més. L’aparell feia catorze mesos que no volava.

En Daniel Benchimol col·lecciona històries de desaparicions a Angola. Tota mena de desaparicions, tot i que prefereix les aèries. Sempre és més interessant que se t’emporti el cel, com a Jesucrist o a la seva mare, que no pas que se t’empassi la terra. Això, és clar, si no es tracta d’una expressió metafòrica. Persones o objectes que literalment els engoleixi la terra, com sembla que va passar amb l’escriptor francès Simon-Pierre Mulamba, són, tanmateix, casos molt rars.

El periodista classifica les desaparicions segons una escala de zero a deu. Els cinc avions desapareguts al cel d’Angola, per exemple, en Benchimol els classifica com a desaparicions de grau vuit. El Boeing 727, com a desaparició de grau nou; la d’en Simon-Pierre Mulamba també.

En Mulamba va desembarcar a Luanda el 20 d’abril del 2003, convidat per l’Alliance Française, a fer una conferència sobre la vida i l’obra de Léopold Sédar Senghor. Alt, distingit, sempre amb un elegantíssim barret de feltre que portava lleument caigut cap al cantó dret, en una estudiada indiferència, a en Simon-Pierre li va agradar Luanda. Era la primera vegada que visitava Àfrica. El seu pare, professor de balls llatins, natural de Ponta Negra, li havia parlat de la calor, de la humitat, de l’amenaça de les dones, però no l’havia preparat per a aquell excés de vida, el remolí d’emocions, el borboll embriagador de sons i d’olors. La segona nit, just després de la conferència, l’escriptor va acceptar la invitació de l’Elizabela Montez, una jove estudiant d’arquitectura, d’anar a prendre alguna cosa en un dels bars més elegants de l’Ilha de Luanda. La tercera nit va acabar ballant mornes i coladeires en una terrassa de capverdians, a Chicala, acompanyat per dues amigues de l’Elizabela. El tercer vespre va desaparèixer. L’agregat cultural francès, que havia quedat per dinar amb ell, el va anar a buscar al bungalou on l’havien instal·lat, un lloc molt bonic a prop de Barra do Kwanza. Ningú no l’havia vist. El mòbil no contestava. A l’habitació, el llit era fet, els llençols intactes, una xocolatina sobre el coixí.

En Daniel Benchimol es va assabentar de la desaparició de l’escriptor abans que la policia. En va tenir prou amb dues trucades per saber, amb una llarga llista de detalls, on i amb qui havia passat en Simon-Pierre les nits anteriors. Dues trucades més i va descobrir que havien vist el francès, a les cinc de la matinada, a la sortida d’una discoteca a Quinaxixe, un lloc habitual d’expatriats europeus, lolites i poetes amb més set que no pas inspiració. Aquell vespre va anar a la discoteca. Uns homes grassos, suats, bevien en silenci. Uns altres, a les taules més fosques, tocaven les cuixes d’unes noies molt joves. Una de les noietes li va cridar l’atenció perquè portava al cap un barret de feltre, negre, amb un fina cinta vermella. Era a punt de dirigir-s’hi quan un individu ros, amb els cabells llargs recollits en una cua de cavall, el va agafar pel braç:

La Queenie està amb mi.

En Daniel el va tranquil·litzar:

No passa res. Només li vull fer una pregunta.

No ens agraden els periodistes. Vostè és periodista?

Segons el dia, amic meu. Però em sento més jueu.

L’altre el va deixar anar, confús. En Daniel va saludar la Queenie:

Bona nit. Només volia saber d’on has tret el barret.

La noia va somriure.

Un mulato francès que ahir era aquí el va perdre.

Va perdre el barret?

O al contrari, es va perdre el mulato. El barret em va trobar a mi.

Li va explicar que, la nit anterior, una colla de nens d’aquells que viuen al carrer havien vist el francès que sortia de la discoteca. Es va aturar uns metres més enllà, a la part posterior d’un edifici, per pixar, i llavors se’l va empassar la terra. Només en va quedar el barret.

Se’l va empassar la terra?

És el que diuen, senyor. Potser és un sorramoll, potser és màgia negra, no ho sé. Els nens van recollir el barret amb un bastó. Jo els el vaig comprar. Ara és meu.

En Daniel va sortir de la discoteca. Dos nens veien la televisió, asseguts a la vorera, davant de l’aparador d’una botiga. El so de la televisió no arribava a fora, de manera que ells dos improvisaven els diàlegs dels successius actors. El periodista ja havia vist la pel·lícula. Els nous diàlegs, però, transformaven completament l’argument. Es va estar una estona, divertit, mirant l’espectacle. Va aprofitar un intermedi per dirigir-se als nens:

M’han dit que un senyor, un francès, va desaparèixer aquí al costat, ahir al vespre. Diuen que se’l va empassar la terra.

Sí, va confirmar un dels nens. Aquestes coses passen.

Ho vau veure?

No. Però en Baiacu sí.

En Daniel va interrogar altres nens, els dies següents, i tots parlaven de la trista fi d’en Simon-Pierre com si n’haguessin estat testimonis. Després, pressionats, reconeixien que no hi eren. La veritat és que mai més ningú no va veure l’escriptor francès. La policia va arxivar el cas.

En l’escala de Benchimol només hi ha una desaparició de grau deu. El mateix periodista va ser testimoni d’aquesta increïble pèrdua. El 28 d’abril del 1988, el Jornal de Angola, on en Daniel treballava, el va enviar, en companyia d’un fotògraf, el famós Kota Kodak, el KK, a una petita localitat anomenada Nova Esperança, on haurien assassinat vint-i-cinc dones sospitoses de bruixeria. Els dos reporters van desembarcar d’un avió comercial, a l’aeroport d’Huambo. Un xòfer els esperava per dur-los a Nova Esperança. Un cop allà, en Daniel va parlar amb el cap del poble i amb unes quantes persones. El KK va fer les fotos. Es feia fosc quan van arribar a Huambo. Havien de tornar a Nova Esperança l’endemà de matí, en un helicòpter de la Força Aèria. El pilot, però, va ser incapaç de localitzar el poblet.

És estrany, va confessar, inquiet, al cap de dues hores de voltar pel cel. No hi ha res, en aquestes coordenades. Aquí a sota només hi ha herba.

En Daniel es va irritar amb la incompetència del jove. Va tornar a contractar el xòfer que els hi havia dut primer. El KK es va negar a acompanyar-los:

No hi ha res per fotografiar. No es fotografien, les absències.

Van fer voltes i voltes, amb el cotxe, revisitant els mateixos paisatges, com en un somni, durant el temps infinit dels somnis, fins que el xòfer també va confessar el desconcert:

Ens hem perdut!

Ens hem? Qui s’ha perdut és vostè!

L’home va replicar enrabiat, com si el considerés responsable del deliri del món:

Aquests camins el que estan és molt borratxos. Donava uns grans cops de puny al volant. Em sembla que hem patit un accident geogràfic!

Sobtadament va venir un revolt i van sortir d’aquell error, o d’aquella il·lusió, atabalats i tremolosos. No van trobar Nova Esperança. Tanmateix, un rètol els va tornar a la carretera, i la carretera, a Huambo. El KK els esperava a l’hotel, amb els braços plegats damunt del pit esquifit, i la cara llarga:

Males notícies, company. He revelat els rodets i estan cremats. Ens donen un material merdós. Cada dia pitjor.

Al diari ningú no va semblar pertorbat per la notícia que Nova Esperança hagués desaparegut. El cap de redacció, en Marcelino Assumpção da Boa Morte, va deixar anar una rialla.

El poble ha desaparegut?! En aquest país tot desapareix. Potser és que el país sencer és en vies de desaparèixer, un poble aquí, un altre allà, quan ens n’adonarem ja no existirà res.

El 2003, poques setmanes després de la misteriosa desaparició de l’escriptor francès Simon-Pierre Mulamba, a la qual els diaris angolesos van donar una certa rellevància, en Marcelino Assumpção da Boa Morte va cridar en Daniel al seu despatx. Li va allargar un sobre blau.

Tinc una cosa per a tu, que col·lecciones desaparicions. Llegeix-t’ho. Mira a veure si dona per a una notícia.

La carta

Benvolgut senyor director del Jornal de Angola,

Em dic Maria da Piedade Lourenço Dias i soc psicòloga clínica. Fa prop de dos anys vaig descobrir una veritat terrible: soc adoptada. La meva mare biològica em va donar en adopció després del part. Perplexa, vaig decidir investigar les raons d’un acte com aquest. A la Ludovica Fernandes Mano, que és com es diu la meva mare biològica, la va violar brutalment un desconegut l’estiu del 1955, i en va quedar embarassada. Des d’aquell tràgic esdeveniment sempre va viure a casa d’una germana més gran, l’Odete, que es va casar, el 1973, amb un enginyer de mines instal·lat a Luanda que es deia Orlando Pereira dos Santos.

No van tornar a Portugal després de la independència d’Angola. El cònsol de Portugal a Luanda tampoc no conserva registre de cap d’ells. Goso escriure-li per saber si el seu diari podria, d’alguna manera, ajudar-me a trobar la Ludovica Fernandes Mano.

Atentament,

Maria da Piedade Lourenço

La mort del Fantasma

El Fantasma va morir mentre dormia. Les últimes setmanes menjava poc. La veritat és que mai no havia menjat gaire —no hi havia gaire res per menjar— i potser això expliqui el fet que visqués tants anys. Certs experiments demostren que l’esperança de vida dels ratolins subjectes a una dieta calòrica baixa augmenta molt.

La Ludo es va despertar, i el gos era mort.

La dona va seure al matalàs, davant de la finestra oberta. Es va abraçar els genolls secs. Va alçar els ulls al cel, on, a poc a poc, s’anaven dibuixant uns núvols de color de rosa. Les gallines escatainaven al terrat. Un plor de criatura pujava del pis de sota. La Ludo va sentir que se li buidava el pit. Alguna cosa —una substància fosca— s’escapava de dins seu, com l’aigua d’un recipient esquerdat, i lliscava tot seguit pel ciment fred. Havia perdut l’únic ésser del món que l’estimava, l’únic que ella estimava, i no tenia llàgrimes per plorar.

Es va alçar, va triar un tros de carbó, li va fer punxa i va atacar una de les parets, encara netes, a l’habitació dels convidats.

El Fantasma ha mort aquesta nit. Ara tot és tan inútil. La seva mirada m’acaronava, m’explicava i em sostenia.

Va pujar al terrat sense l’empara de la vella capsa de cartró. El dia s’expandia, en un badall tebi. Potser era diumenge. Els carrers eren gairebé deserts. Va veure passar una colla de dones vestides d’un blanc immaculat. Una d’elles, en veure-la, va aixecar la mà dreta, en una salutació feliç.

La Ludo va recular.

Podria saltar, va pensar. Avançaria. S’enfilaria a la barana, tan senzill.

Les dones, a baix, la veurien un instant, una ombra lleugeríssima, com movia els braços i queia. Va recular, va anar reculant, acorralada per l’atzur, per la immensitat, per la certesa que continuaria vivint, fins i tot sense res que donés sentit a la vida.

La mort gira al meu voltant, ensenya les dents, gruny. M’agenollo i li ofereixo la gola nua. Vine, vine, vine ara, amiga. Mossega. Deixa’m marxar. Ah, avui has vingut i te m’has descuidat. _ _ _ _ _ _ __ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ La nit. És altra cop nit. He comptat més nits que no pas dies. _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Les nits, doncs, i la cridòria dels gripaus. Obro la finestra i veig l’estany. La nit desdoblada en dues. _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Plou, tot vessa. De nit, és com si la foscor cantés. La nit pujant i ondulant, devorant els edificis. Penso, altra vegada, en aquella dona a qui vaig tornar el colom. Alta, els ossos marcats, amb el lleu menyspreu amb què les dones molt guapes circulen per la realitat. Passeja per Rio de Janeiro, per la vora de la Lagoa (en vaig veure fotografies, vaig trobar a la biblioteca uns quants àlbums del Brasil). Els ciclistes es creuen amb ella. Els qui en ella entretenen la mirada no tornen mai més. La dona es diu Sara, jo li dic Sara. Sembla sortida d’un quadro de Modigliani.

Sobre déu i altres minúsculs deliris

Em sembla més fàcil tenir fe en Déu, tot i ser una cosa tan allunyada de la nostra limitadíssima comprensió, que en l’arrogant humanitat. Durant molts anys, em vaig considerar creient per pura mandra. M’hauria sigut difícil explicar a l’Odete, i a tots els altres, que era una descreguda. Tampoc no creia en els homes, però això la gent ho accepta amb facilitat. He entès al llarg dels darrers anys que, per creure en Déu, cal confiar en la humanitat per força. No existeix Déu sense humanitat.

Continuo sense creure; ni en Déu, ni en la humanitat. Des que va morir el Fantasma reto culte al seu esperit. Converso amb Ell. Em sembla que m’escolta. Hi crec no pas per un esforç de la imaginació, encara menys de la intel·ligència, sinó per la tossuderia d’una altra facultat, que podríem anomenar desraó.

Parlo amb mi mateixa?

Pot ser. Com, de fet, els sants, aquells que es vanten de parlar amb Déu. Jo no soc tan arrogant. Parlo amb mi mateixa, creient que parlo amb l’ànima dolça d’un gos. En tot cas són converses que em fan bé.

Exorcisme

llauro versos

curts

com oracions

els mots són legions

de dimonis

expulsats

em tallo adverbis

pronoms

preservo els canells.

El dia que la Ludo va salvar Luanda

A la paret de la sala de visites hi havia penjada una aquarel·la que representava una colla de kuvales ballant. La Ludo havia conegut l’artista, l’Albano Neves i Sousa, un individu bromista, divertit, vell amic del seu cunyat. Al començament, odiava el quadro. Hi veia el resum de tot el que l’horroritzava d’Angola: salvatges que celebraven alguna cosa —una alegria, un auguri feliç— que li era estranya. Després, a poc a poc, al llarg dels llargs mesos de silenci i solitud, va començar a agafar afecte a aquelles figures que es movien, al voltant d’un foc, com si la vida es mereixés tanta elegància.

Va cremar els mobles, va cremar milers de llibres, va cremar totes les teles. Només quan es va veure desesperada, va treure els kuvales de la paret. Estava a punt d’arrencar el clau, només per una qüestió estètica, perquè no hi feia bon efecte, allà, sense cap utilitat, quan se li va acudir que potser allò, aquell tros de metall, aguantava la paret. Potser sostenia tot l’edifici. Qui sap, potser si arrencava el clau de la paret s’ensorraria tota la ciutat.

No va arrencar el clau.

Aparicions, i una caiguda gairebé mortal

El novembre va passar sense núvols. El desembre també. Va arribar el febrer i l’aire espetegava de set. La Ludo va veure assecar-se l’estany. Primer es va enfosquir, després l’herba es va tornar daurada, gairebé blanca, i les nits van perdre el guirigall de les granotes. La dona va comptar les ampolles d’aigua. En quedaven poques. Les gallines, després que els donés el llot de la piscina per beure, es van posar malaltes. Van morir totes. Encara quedava blat de moro i mongetes, però per coure’ls calia molta aigua, i n’havia d’estalviar.

Va tornar a passar gana. Es va llevar una matinada, per espantar els malsons, va entrar trontollant a la cuina i va veure un pa damunt de la taula.

Un pa!

El va agafar, incrèdula, amb les dues mans.

El va olorar.

El perfum del pa la va fer tornar a la infantesa. La seva germana i ella, a la platja, partint-se un pa amb mantega. Va mossegar la molla. Només es va adonar que plorava quan se’l va acabar. Es va asseure, tremolosa.

Qui li havia portat aquell pa?

Potser algú l’havia llançat per la finestra. Es va imaginar un jove d’espatlles amples llançant un pa cap al cel. El pa fent un gir lent fins a caure damunt de la seva taula. La persona en qüestió podia haver llançat el pa cap amunt, des de l’estany, ara gairebé sec, com a part d’algun misteriós ritual destinat a atreure la pluja. Un curandero, campió de llançament de pans, perquè la distància era considerable. Aquell vespre es va adormir d’hora. Va somiar que un àngel l’anava a veure.

Quan es va fer clar va trobar, damunt de la taula de la cuina, sis pans, una llauna de melmelada de guaiaba i una ampolla grossa de Coca-Cola. La Ludo va seure, amb el cor desbocat. Algú entrava i sortia de casa seva. Es va aixecar. Els últims mesos s’hi veia cada cop pitjor. A partir de certa hora, quan la llum començava a declinar, es movia per intuïció. Va pujar al terrat. Va córrer fins a la façana dreta de l’edifici, encarada cap a un altre edifici situat a pocs metres, i l’única que no tenia finestres. Es va abocar i va veure les bastides, envoltant l’edifici veí, repenjades al seu. L’invasor havia entrat per allà. Va baixar les escales. Ja fos pels nervis o per la poca llum, el cas és que li va fallar la intuïció, li va fallar un graó i va caure desemparada. Es va desmaiar. Va comprendre, tot just recuperar els sentits, que s’havia trencat el fèmur esquerre. Aleshores serà així, va pensar. Em moriré víctima no d’alguna misteriosa malària africana, no de fàstic o de cansament, no assassinada per un lladre, no perquè el cel em caigui al damunt, sinó fumuda per una de les més famoses lleis de la física: «La força que exerceix una partícula puntual amb massa M sobre una altra amb massa m és directament proporcional al producte de les masses i la constant gravitacional, i inversament proporcional al quadrat de la distància que les separa, r». L’havia salvat l’escassetat de massa. Amb vint quilos més, l’impacte hauria sigut devastador. El dolor li pujava cama amunt i li paralitzava el cantó esquerre del cos, cosa que no la deixava pensar amb claredat. Es va quedar immòbil molta estona, mentre la nit es retorçava, allà a fora, com una boa, i asfixiava, als carrers i a les places, les acàcies assetjades. El dolor glatia, el dolor mossegava. Se sentia la boca seca. Va intentar escopir la llengua, perquè era com si no fos seva, un tros de suro entaforat a la gola. Va pensar en l’ampolla de Coca-Cola. En les ampolles d’aigua que guardava al rebost. S’havia d’arrossegar uns quinze metres. Va estirar els braços, es va repenjar al paviment, va alçar el cos. Va ser com si li tallessin la cama amb un matxet. Va esgaripar. La va espantar el propi esgarip.

He despertat tot l’edifici, va murmurar.

Va despertar el Reietó, al pis del costat. L’empresari somiava amb la Kianda. Feia unes quantes nits que el somni es repetia. Ell sortia al balcó, en plena nit, i veia una llum que brillava a l’estany. La llum agafava volum, un arc iris rodó i musical, i mentrestant l’empresari sentia que el cos li perdia pes. Es despertava en el moment que la llum pujava cap a ell. Aquell cop es va despertar abans, perquè la llum va cridar, o a ell li va semblar que la llum cridava, en una sobtada explosió de llot i de granotes. Es va asseure al llit, asfixiat, amb el cor que li saltava. Es va recordar del temps que havia passat enclaustrat en aquella mateixa habitació. A vegades sentia els lladrucs d’un gos. Sentia la veu remota d’una dona que entonava cançons antigues.

L’edifici està encantat, li va assegurar en Papy Bolingô. Hi ha aquell gos que lladra, però no l’ha vist mai ningú, com un fantasma. Diuen que travessa les parets. Has d’anar amb compte mentre dorms. El gos travessa les parets, lladra, au au au, però tu no veus res, només li sents els lladrucs, i llavors se’t fica als somnis. Comences a tenir somnis moltíssim lladrats. Un resident, al pis de sota, un jove artesà que es diu Eustákio, es va despertar un matí i ja no era capaç de parlar. Només lladrava. El van portar a veure un metge tradicional, força afamat, que va trigar cinc dies a extreure l’esperit del gos, i els seus lladrucs, del cap de l’Eustákio.

El Reietó trobava estranya l’arquitectura de l’edifici. El confonia la paret que interrompia el corredor, una cosa que no passava als altres pisos. Hi hauria d’haver un altre apartament, en aquella planta. Però on era?

Mentrestant, a pocs metres de distància, a l’altra banda de la paret, la Ludo s’esforçava per avançar cap a la cuina. Cada centímetre se sentia més lluny d’ella mateixa. La primera llum del dia la va trobar encara a la sala d’estar, a uns dos metres de la porta. Cremava de febre. La set la pertorbava més que el mal. Cap a les dues de la tarda va arribar a la porta. Es va desmaiar. Es va despertar i va veure, vagament, una cara davant seu. Es va acostar la mà als ulls, se’ls va fregar. La cara encara hi era. Un nen, li semblava la cara d’un nen, amb dos ullassos sorpresos.

Qui ets, tu?

Em dic Sabalu.

Has entrat per la bastida?

Sí, he escalat la bastida. Han posat una bastida a l’edifici del costat. L’estan pintant. La bastida arriba gairebé al teu terrat. Després he amuntegat unes caixes al capdamunt de la bastida i m’hi he enfilat. Ha sigut fàcil. Has caigut, tu?

Quants anys tens?

Set. T’estàs morint?

No ho sé. He arribat a pensar que ja era morta. Aigua. Ves-me a buscar aigua.

Tens diners?

Sí, et donaré tots els diners però ves-me a buscar aigua.

El nen es va aixecar. Va fer una mirada al voltant:

No hi ha gairebé res, aquí. Ni mobles. Sembles més pobra que jo. On tens els diners?

Aigua!

Sí, iaia, estigues tranquil·la, t’aniré a buscar una gasosa.

Va portar de la cuina l’ampolla de Coca-Cola. La Ludo va beure a morro, amb fruïció. La va impressionar la dolçor. Feia anys que no sentia el gust del sucre. Va dir al nen que anés al despatx a buscar una bossa, on hi guardava els diners. En Sabalu va tornar, rient molt, mentre escampava per tot arreu feixos de bitllets.

Això ja no són diners, iaia, no valen res.

Tinc coberts de plata. Agafa els coberts de plata.

El nen va riure.

Ja me’ls vaig endur, no te n’havies adonat?

No. Vas ser tu qui va portar el pa, ahir?

Abans d’ahir. No vols telefonar a un metge?

No, no vull!

Puc cridar el veí. Deus tenir veïns.

No, no! No cridis a ningú.

No t’agrada la gent? A mi tampoc no m’agrada la gent.

La Ludo va començar a plorar.

Ves-te’n. Ves-te’n.

En Sabalu es va aixecar.

On és la porta?

No hi ha porta. Surt per on has entrat.

En Sabalu es va posar la motxilla a l’esquena i va desaparèixer. La Ludo va respirar fondo. Es va repenjar a la paret. El dolor s’havia apaivagat. Potser havia d’haver deixat que el nen avisés un metge. Va pensar llavors que amb el metge hi aniria la policia, hi anirien els periodistes, i ella tenia un esquelet al terrat. S’estimava més morir-se allà, presonera però lliure, com havia viscut els últims trenta anys.

Lliure?

Moltes vegades, quan mirava la multitud que s’acarnissava contra l’edifici, aquell gran clam de botzines i xiulets, de crits i súpliques i renecs, li venia un terror profund, un sentiment de setge i d’amenaça. Sempre que volia sortir buscava un llibre a la biblioteca. Havia tingut la sensació, mentre anava cremant els llibres un cop va haver cremat tots els mobles, les portes, els taulons del parquet, que perdia llibertat. Era com si estigués calant foc al planeta. En cremar el Jorge Amado va deixar de poder tornar a Ilhéus i a Salvador de Bahia. Cremant l’Ulisses, de Joyce, havia perdut Dublín. En desfer-se de Tres tristes tigres va veure cremar l’Havana vella. Li quedaven cent llibres encara no. Els conservava més per tossuderia que no pas per utilitat. S’hi veia tan malament que fins i tot amb l’ajuda d’una lupa enorme, fins i tot posant el llibre a ple sol, suant com si estigués en una sauna, havia de menester tota la tarda per desxifrar una pàgina. Els últims mesos havia començat a escriure les seves frases preferides dels llibres que li quedaven, en lletres enormes, a les parets encara buides del pis. No trigaré gaire, va pensar, a estar realment empresonada. No vull viure en una presó. Es va adormir. La va despertar una lleu rialla. El nen tornava a ser allà al davant, una silueta esmolada, retallada contra el foc tumultuós del sol ponent.

Què passa ara? Ja et vas endur els coberts. No tinc res més.

En Sabalu va tornar a riure.

Ei, iaia! Em pensava que t’havies mort.

Va posar la motxilla als peus de la senyora.

He comprat medecines. Un munt. T’ajudaran. Es va asseure a terra. També he comprat més Coca-Cola. I menjar, pollastre a l’ast. Tens gana?

Van menjar allà mateix, compartint el pa i els trossos de pollastre. En Sabalu li va ensenyar els medicaments que havia dut: analgèsics, antiinflamatoris.

He anat al mercat de Roque Santeiro. He parlat amb un tio. Li he dit, el meu pare ha pegat la meva mare, li ha trencat un braç, i a ella li fa vergonya anar al metge. I llavors m’ha venut tot això. Ho he pagat amb els dòlars dels coberts. Me n’han sobrat molts. Puc dormir a casa teva?

En Sabalu va ajudar la vella senyora a aixecar-se, la va portar fins a l’habitació i la va estirar al matalàs. Es va estirar al seu costat i es va adormir. L’endemà de matí va anar al mercat i en va tornar carregat de llegums, verdura, llumins, sal, unes quantes espècies i dos quilos de carn de vaca. També va dur un fogó portàtil, d’aquells de fer acampades, amb una bomboneta de gas butà. Ell mateix va cuinar, a l’habitació, seguint les instruccions de la Ludo. Tots dos van menjar amb gana. Després el nen va rentar els plats i va endreçar la vaixella. Va fer un volt per la casa, encuriosit.

Tens molts llibres, tu.

Molts llibres? Sí, tenia molts llibres. Ara en queden pocs.

Mai no n’havia vist tants.

Saps llegir?

Amb prou feines sé les lletres. Només he fet primer.

Vols que te n’ensenyi? T’ensenyo a llegir i després tu em llegeixes.

En Sabalu va aprendre a llegir mentre la Ludo es refeia. La vella senyora també li va ensenyar a jugar a escacs. El nen va agafar gust al tauler. Mentre jugava li parlava de la vida d’allà a fora. Per a la dona era com tenir un extraterrestre revelant-li els secrets d’un planeta remot. Una tarda, en Sabalu va descobrir que estaven desmuntant la bastida.

I ara com sortiré?

La Ludo es va entristir.

No ho sé!

Però tu com hi vas entrar, aquí?

No hi vaig entrar. Sempre he viscut en aquesta casa.

El nen se la va mirar perplex. La Ludo va capitular. El va portar fins a la porta d’entrada. La va obrir i li va ensenyar la paret que ella mateixa havia fet, tants anys enrere, per separar casa seva de la resta de l’edifici:

A l’altra banda d’aquesta paret hi ha el món.

Puc ensorrar la paret?

Sí, però tinc por. Tinc molta por.

No tinguis por, iaia. Jo et protegeixo.

El nen va anar a buscar el pic i, amb mitja dotzena de cops violents, va obrir un forat a la paret. En treure el cap va veure, a l’altra banda, la cara esfereïda del Reietó.

Qui ets, tu?

En Sabalu va ampliar el forat amb dos cops més. Es va presentar:

Em dic Sabalu Estevão Capitango, senyor. Treballo per ensorrar aquesta paret.

L’empresari es va espolsar la pols de la jaqueta. Es va apartar dues passes.

Caram! De quin planeta vens?

El nen podia haver aprofitat la genial rèplica de l’Elza Soares, al començament de la seva carrera, quan l’Ary Barroso li va fer una pregunta idèntica (al darrere, el públic estava de conya i reia; a casa, un dels seus fills agonitzava): «Vinc del planeta Fam». En Sabalu, però, mai no havia sentit a parlar de la gran cantant brasilera Elza Soares, ni tampoc de l’Ary Barroso, l’home que va compondre Aquarela do Brasil, de manera que va encongir les espatlles i va contestar somrient:

Vivim aquí.

Vivim?

La meva iaia i jo.

Viviu aquí? Hi ha un pis, en aquest cantó?

Sí.

Des de quan hi viviu?

Des de sempre.

Ah sí? I com en sortíeu?

No sortíem. Hi vivíem i prou. Ara començarem a sortir.

El Reietó va sacsejar el cap, atabalat.

Bé, bé. Doncs acaba d’ensorrar la paret i després neteja el passadís. No vull veure ni un bri de pols, entesos? Això no és cap suburbi. Ara és un edifici elegant, de molta categoria, com en el temps dels colons.

Va tornar a casa seva, se’n va anar a la cuina, va agafar una cervesa de la nevera. Se la va anar a beure al balcó. A vegades li venia un mena d’enyorança del temps que, boig, miserable, passava les hores ballant pels carrers i les places. El món, rentat pel sol, no patia de misteris. Tot li semblava transparent i lúcid, fins i tot Déu, que assumia formes diverses cada vegada que se li apareixia al capvespre per fer-la petar una estona agradablement.

Mopane blues

Els kuvales no deuen ser avui més de cinc mil, però ocupen un vast territori: més de la meitat de la província de Namibe. Són actualment un poble pròsper, en els termes que ells mateixos valoren: tenen un munt de vaques. Els seus espais pràcticament no van ser, llevat del nord-est, escenari d’incidències directes de la guerra, i els darrers anys hi ha plogut, si més no, prou per mantenir el bestiar (fins i tot hi ha hagut anys bons i fa molt de temps que no hi ha cap any dolent de debò). I tanmateix, el procés d’Angola cada any els posa en una situació de penúria alimentària. No aconsegueixen intercanviar vaques per blat de moro. Aquest binomi, tantes vaques — tanta gana, és un senyal més de la seva singularitat. Però que potser no ho és, també, d’Angola? Tant de petroli…?

Ruy Duarte de Carvalho, a Aviso à Navegação — olhar sucinto e preliminar sobre os pastores kuvale, Luanda, INALD, 1997.

El detectiu es va ajupir. Va fixar els ulls en el vell, assegut, molt dret, uns pocs metres més enllà. La brillantor del cel l’atordia, li impedia veure-hi amb claredat. Es va girar cap al guia.

Aquell vell d’allà, és mulato?

El guia va somriure. La pregunta semblava que l’incomodava.

Potser. Algun blanc que devia passar per aquí fa setanta anys. Aquestes coses passaven. Encara ara passen. Els tios ofereixen les esposes als visitants, ho sabia?

Ho he sentit a dir.

Sí. Però si ella no vol, cap problema, no les obliguen a res. Aquí les dones tenen més poder del que ens pensem.

No ho dubto. Aquí i a tot arreu. Al final, les dones es quedaran tot el poder. Es va dirigir al vell: Parla portuguès?

L’interpel·lat es va passar la mà dreta pel cap, cobert amb una mena de gorra, molt bonica, amb ratlles vermelles i grogues. Va mirar a en Monte directament, en un desafiament mut, va obrir la boca, gairebé sense dents, i va deixar anar una rialla minúscula, suau, que es va dispersar com la pols en l’aire il·luminat. Un xicot, assegut al seu costat, va comentar alguna cosa al guia. L’home ho va traduir:

Diu que el vell no parla. No ha parlat mai.

En Monte es va aixecar. Es va netejar la suor de la cara amb la màniga de la camisa.

Em recorda un individu que vaig conèixer fa molts anys. Va morir. Una llàstima, perquè em vindria molt de gust tornar-lo a matar. Ara que m’he fet vell, m’assalten els records, increïblement nítids, de coses passades. Com si algú, a dins del meu cap, s’entretingués a fullejar un vell àlbum fotogràfic.

Feia hores que caminaven per la llera seca d’un riu. A en Monte l’havia fet venir un general, un company dels temps de lluita, que havia comprat una finca enorme, allà a prop, per regalar a la seva filla. Aquesta va fer posar una bona tanca al voltant de la propietat i va tallar les tradicionals rutes de transhumància dels pastors kuvales. Va haver-hi trets. Van ferir un pastor. L’endemà al vespre un grup de joves kuvales van assaltar la finca i es van endur un noi de catorze anys, net del general, a més d’una vintena de caps de bestiar.

En Monte va avançar dues passes en direcció al vell.

Puc veure el seu canell? El canell dret?

El vell només duia una peça de roba lligada a la cintura, de diversos tons de vermell i carabassa. Dotzenes de collarets li guarnien el coll. Als canells hi brillaven uns amples braçalets de coure. En Monte li va agafar el braç. Era a punt d’apartar els braçalets quan el cop el va fer caure. El xicot, assegut al costat del vell, s’havia aixecat d’un salt i li havia descarregat el puny violentament contra el pit. El detectiu va caure d’esquena. Es va girar. Es va apartar uns quants metres, a quatre grapes, tossint, intentant recuperar l’alè i l’aplom, mentre darrere seu esclatava una violenta discussió. Al final va poder-se posar dret. El xivarri havia atret gent. Joves de pell lluent, color rovellat, irrompien des de l’esplendor de la tarda, com en un miracle, i es reunien al voltant del vell. Movien unes vares llargues. Assajaven passos de ball. Feien uns gran salts. Cridaven. El guia va recular, aterrit.

La cosa s’està posant molt negre, senyor. Val més que fotem el camp!

Ja a Luanda, a la taula d’un bar, entre dos glops de cervesa ben gelada, en Monte resumiria l’humiliant derrota recorrent a una imatge expressiva, tot i que no gaire elegant:

Ens van fotre fora com gossos. Em vaig empassar tanta pols que des de llavors cago totxos.

On s’aclareix una desaparició (gairebé dues), o de com, citant a Marx: «tots els estats de coses sòlids es dissipen»

En Magno Moreira Monte es va despertar, un matí sense llum, sentint-se com un riu que hagués perdut la desembocadura. A fora una pluja lenta moria. La seva dona es pentinava, en calces i xancletes, asseguda al llit.

S’ha acabat, va dir en Monte. No ho aguanto més.

La Maria Clara el va mirar amb una calma de mare.

Que bé, estimat. Ara podrem ser feliços.

Va ser el 2003. Les noves orientacions del partit el revoltaven. L’abandonament dels antics ideals, la rendició a l’economia de mercat, l’acostament a les potències capitalistes. Va deixar el servei d’informació i va tornar a començar com a detectiu privat. Els clients el contractaven, per consell d’amics comuns, perquè els donés informació sobre empreses de la competència, robatoris grossos, persones desaparegudes. L’anaven a veure també dones desesperades que buscaven proves de la traïció dels marits, i marits gelosos que li oferien sumes considerables perquè els vigilés la dona. En Monte no acceptava aquesta mena de feines, que anomenava, amb menyspreu, «casos de llit». Els recomanava altres col·legues.

Una tarda li va aparèixer al despatx la dona d’un famós empresari. Es va asseure, va encreuar i desencreuar les magnífiques cames, com la Sharon Stone a Instint bàsic, i li va deixar anar d’una tirada:

Vull que mati el meu home.

Com?!

A poc a poc. Molt a poc a poc.

En Monte es va inclinar a la cadira. La va mirar en silenci, una bona estona, esperant que afluixaria. Però la dona no va abaixar els ulls.

Li donaré cent mil dòlars.

El detectiu coneixia l’empresari, un oportunista sense escrúpols, que havia començat a omplir-se les butxaques ja durant l’època marxista, robant, aquí i allà, a les obres públiques.

Són molts diners per una feina tan pobra.

Així doncs, ho accepta?

Per què el vol matar?

Estic farta de les seves traïcions. El vull veure mort. Ho accepta?

No.

No ho accepta?

No. No ho accepto. El mataria sense remordiments, fins i tot una mica de grat, sobretot si fos a poc a poc, però vostè no m’ha donat la raó correcta.

La dona se’n va anar, furiosa. Al cap d’unes quantes setmanes els diaris donaven la notícia de la mort de l’empresari. L’havien assassinat d’un tret, a dins del cotxe, després que oferís resistència a un intent de robatori.

En Monte no podia evitar un lleu somriure quan sentia algun comentari sobre la desaparició d’en Simon-Pierre Mulamba. Els qui el veien somriure el mal interpretaven. Es pensaven que ell, un marxista contumaç, escèptic per naturalesa i formació, somreia de les supersticions populars. En el seu moment, però, el fracàs de l’operació el va fer emprenyar. No tolerava els errors, propis o aliens, encara que el resultat final de tot aquell embolic li hagués agradat. Al final va demanar la dimissió. Allò va ser la gota que va fer vessar el got de la meva infinita paciència, va explicar a un amic. La guerra s’havia acabat. Als hotels de Luanda s’hi trobaven colze a colze empresaris arribats de Portugal, del Brasil, d’Àfrica del Sud, d’Israel, de la Xina, tots a la recerca de diners ràpids en un país en frenètica construcció. Des de molt amunt —des d’algun despatx fastuós i climatitzat— va arribar l’ordre de silenciar un periodista, en Daniel Benchimol, especialitzat en casos de desaparicions. En Benchimol feia setmanes que interrogava pilots, mecànics, empresaris, putes, venedors ambulants, polítics de l’oposició i del partit del poder, tota mena de gent, sobre la desaparició d’un Boeing 727. L’avió s’havia esfumat a la matinada; quaranta-cinc tones de metall sòlid, i ningú no sabia explicar el prodigi.

Tots els estats de coses sòlids es dissipen, va murmurar en Monte, pensant en Marx, i pensant, com Marx, no en avions sinó en el sistema capitalista, que allà, a Angola, prosperant com el verdet entre les runes, ho anava podrint tot, ho corrompia tot, i d’aquesta manera engendrava la seva pròpia fi.

En Monte coneixia el periodista. El trobava un individu honest, fins i tot idealista, en un mitjà en què molts altres optaven per vendre’s l’ànima al dimoni. Els reportatges que signava, amanits amb un lleu toc d’humor, irritaven i inquietaven la nova burgesia. Descendia de jueus marroquins mulatitzats i cristianitzats. L’avi, l’Alberto Benchimol, metge molt estimat i respectat, havia pertangut a la kuribeka, el nom amb què es coneix la maçoneria a Angola. El terme ve de l’umbundu, i vol dir «presentar-se» o «oferir-se». La kuribeka es va crear cap al 1860, amb lògies a Benguela, Catumbela i Mossâmedes, i sembla que va inspirar diversos aixecaments de caire nacionalista. El net havia heretat del vell la impulsivitat i la franquesa, qualitats que en Monte admirava. En rebre l’ordre de silenciar-lo, l’agent no es va estar de protestar:

Aquest país va de cap per avall. Paguen justos per pecadors.

L’observació, dita en veu alta, ferma, davant de dos generals, no va caure bé. Un d’ells es va posar tens.

El món ha evolucionat. El partit ha sabut avançar amb el món, modernitzar-se, i per això encara hi som. Camarada, hauria de reflexionar sobre el procés històric. Estudiar una mica. Quants anys fa que treballa amb nosaltres? Des de sempre, em sembla. Trobo que és massa tard per girar-se’ns en contra.

El segon general va encongir les espatlles.

Al camarada Monte li agrada provocar. Sempre ha sigut així, un agent provocador. Qüestió d’estil.

En Monte s’hi va resignar. Complir ordres. Fer complir ordres. En això es resumia, al capdavall, tota una vida. Va fer vigilar el periodista. Va descobrir que cada dissabte llogava un bungalou en un petit lodge, prop de Barra do Kwanza, per trobar-se amb la dona d’un conegut polític. Hi arribava cap a les quatre. L’amant al cap d’una hora, i mai no s’hi quedava. L’home, en canvi, s’hi estava fins que es feia clar i no tornava a casa fins havent esmorzat.

Són les rutines el que perd la presa.

Un dels millors amics d’en Monte col·leccionava serps i palmeres. L’Uli Pollak havia desembarcat a Luanda pocs mesos després de la independència, com a préstec a la revolució angolesa del Ministerium für Staatssicherheit. S’havia casat amb una benguelesa, quinze anys més jove que ell, i havia tingut dos fills. Després del col·lapse de la RDA va demanar i obtenir la nacionalitat angolesa.

Home discret, de poques paraules, es guanyava la vida produint i venent roses de porcellana. S’havia fet una casa, al costat del Morro dos Veados, amb un porxo rodó, ampli com un pati, gairebé del tot abocat damunt de les aigües. Va ser allà, mentre el mar s’empassava la nit, on va rebre l’amic, asseguts tots dos en unes confortables butaques de vímet. Van beure cervesa. Van parlar de la situació a Angola, la invasió de l’Iraq, el caos urbanístic. L’Uli va esperar que la foscor s’apoderés de tot:

No has vingut fins aquí a parlar sobre l’estat del trànsit.

Tens raó. Necessito una de les teves serps.

Sabia que algun dia vindries fins aquí a demanar-me alguna cosa per l’estil. M’agraden, les meves serps. No són armes.

Ja ho sé. És l’últim favor que et demano. Molta gent es va fotre de tu quan vas decidir tornar a començar com a florista. Va ser una bona decisió.

Pots fer el mateix.

Flors? No hi entenc gens.

Flors. Forns de pa. Escoles bressol. Funeràries. En aquest país tot comença. Qualsevol negoci surt bé.

Negocis? En Monte va riure. Una rialla amarga. No tinc talent per multiplicar els diners. Arruïno els millors negocis. Sempre aniré just de calés, ja m’hi conformo. En fi, dona’m la serp i oblida’t de tot això.

L’endemà a la nit un dels seus homes, un xicot quadradot de Malanje a qui anomenaven Kissonde, es va desplaçar fins al lodge on en Daniel Benchimol solia hostatjar-se. Eren més de les dotze. Plovia mansament. El Kissonde va picar a la porta del bungalou número sis. Un mulato alt, guapo, el va obrir. Duia un bonic pijama de seda, blau elèctric amb ratlles blanques. L’agent el va apuntar amb una pistola alhora que es posava el dit índex de la mà esquerra als llavis, en un gest expressiu:

Xiiiit! Ni una paraula. No vull que prenguis mal. Va empènyer el mulato cap dins i el va fer seure al llit. Tot seguit, sense deixar d’amenaçar-lo amb l’arma, es va treure de la butxaca de la camisa una capsa de píndoles. Te’n prendràs dues. T’estires i dorms com una criatura. Demà et despertaràs feliç, només una mica més pobre.

Segons el pla, en Daniel Benchimol s’empassaria les pastilles i al cap de pocs minuts s’adormiria. El Kissonde s’havia de posar llavors dos guants de cuiro ben gruixuts, treure de la motxilla una serp corall, regal del vell Uri, agafar-la pel coll i fer-li mossegar el periodista. Sortiria d’amagat, sense que el veiés ningú, i deixaria la serp a l’habitació. L’endemà una dona de la neteja descobriria el cadàver, la serp, la capsa de pastilles i donaria l’alarma. Molts crits, molts plors. Uns discursos ben bonics al funeral. Un crim perfecte.

Per desgràcia, el mulato es va negar a seguir el guió. En comptes d’empassar-se les pastilles i adormir-se, va deixar anar una paraulota en francès, va tirar la capsa a terra i era a punt d’aixecar-se quan el Kissonde el va tombar amb un violent cop de puny. L’home va quedar estès al llit, defallit, amb els llavis oberts, sagnant molt. El Kissonde va continuar amb el pla. Li va ficar les pastilles gola avall, es va posar els guants, va obrir la motxilla, va agafar la serp pel coll i li va fer mossegar el coll del mulato. Llavors va passar una altra cosa imprevista. La serp va clavar les dents amb fúria al nas de l’agent. El Kissonde la va agafar, la va estirar, però l’animal no es va deixar anar de seguida. Per fi se la va poder arrencar. La va tirar a terra i la va trepitjar repetides vegades. Es va asseure al llit, tremolant, es va treure el mòbil de la butxaca i va trucar a en Monte.

Senyor, tenim un problema.

En Monte, que s’esperava al cotxe, a l’entrada del lodge, va arrencar a córrer fins al bungalou número sis. La porta era tancada. Va picar fluixet. Ningú no va obrir. Va picar amb més força. La porta es va obrir i en va sortir, despentinat, en calçotets, irradiant salut, en Daniel Benchimol.

Perdoni, es troba bé?

El periodista es va fregar els ulls, espantat.

M’hauria de trobar malament?

En Monte es va inventar una disculpa apressada, un altre hoste havia sentit un crit, potser eren ocells nocturns que perseguien les seves preses, un gat en zel, malsons espantosos, es va tornar a disculpar, va desitjar una continuació de la nit ben tranquil·la al periodista i se’n va anar. Va trucar a en Kissonde.

On dimonis t’has ficat?

Va sentir un gemec. Una veu que s’esvaïa.

Em moro, senyor. Vingui de pressa.

En Monte va tenir una il·luminació. Va córrer al bungalou número nou. Va confirmar que la plaqueta, de metall, s’havia desenganxat per la part de dalt, s’havia capgirat i formava el número sis. La porta només estava ajustada. Hi va entrar. El Kissonde estava assegut de cara a la porta, la cara inflada, el nas encara més inflat, les parpelles decaigudes.

Em moro, senyor, va dir, aixecant les mans, en un gest lent de desemparança: la serp m’ha mossegat.

En Monte va veure, darrere d’ell, la cara d’un altre individu que sagnava per la boca.

Hòstia, Kissonde! I aquest tio?! Qui és aquest?

Va anar directe a una jaqueta que hi havia penjada al respatller d’una cadira, al costat de l’escriptori. Va remenar-ne les butxaques. Hi va trobar una cartera i un passaport.

Un francès! Quina merda, Kissonde, t’has carregat un francès!

Va acostar el jeep. Va asseure el Kissonde al seient del passatger. Estava a punt d’arrossegar el cos inanimat d’en Simon-Pierre quan un dels guardes del lodge el va sorprendre.

Encara!, va sospirar en Monte. Una mica de sort entre tanta desgràcia. L’home havia treballat amb ell durant els anys durs. Es va posar ferms.

Comandant!

Va ajudar en Monte a posar en Simon-Pierre al seient del darrere del jeep. Va portar llençols nets. Van fer el llit. Van netejar l’habitació. Van posar la serp (el que n’havia quedat) a la motxilla del Kissonde. Quan ja se n’anava, després de donar cent dòlars al guarda per ajudar-lo a oblidar l’episodi, en Monte es va fixar en el barret de seda amb què el francès s’havia passejat per Luanda.

M’enduré aquest barret. També m’emporto una mica de roba. Ningú no desapareix en pijama.

Va deixar el Kissonde a l’Hospital Militar. Va conduir durant una hora fins a un terreny que havia comprat, feia anys, amb la idea de construir-hi, lluny del soroll de Luanda, una casa de fusta pintada de color blau on ell i la seva dona passarien la vellesa. Va aparcar el jeep al costat d’un gran baobab. Feia una nit bonica, il·luminada per una lluna de coure, rodona, tensada com la pell d’un tambor. Va treure una pala del portaequipatges i va obrir una tomba a la terra tova, molla de la pluja. Li va venir a la memòria la vella cançó de Chico Buarque: «Aquesta tomba on ets / de dos o tres pams / és el deute més petit / que tenies en vida / fa una bona mida / ni massa ni poca / és la part del latifundi que et toca». Es va repenjar al baobab i va cantar: «És una gran tomba / per al teu cos difunt / hi estaràs més ample / que no pas al món».

A setè curs, a la ciutat d’Huambo, havia format part d’un grup de teatre aficionat que va representar Mort i vida Severina, una obra amb text de João Cabral de Melo Neto i música de Chico Buarque. L’experiència li va canviar la manera de veure el món. Va comprendre, representant un pagès pobre del nord-est brasiler, les contradiccions i les injustícies del sistema colonial. L’abril del 1974 era a Lisboa estudiant dret quan els carrers es van omplir de clavells vermells. Va comprar un bitllet i va tornar a Luanda per fer la revolució. Havien passat tants anys, i ara era allà, cantussejant el Funeral d’un llaurador mentre enterrava, en terra incògnita, un escriptor sense sort.

Va tornar a Luanda a les quatre de la matinada. Rumiava què faria després, com justificaria la desaparició del francès, quan, en passar per davant del mercat de Quinaxixe, li va venir la inspiració. Va aparcar el cotxe. En va sortir. Va agafar el barret del mort i va anar fins a la part del darrere d’un edifici, al costat d’una discoteca, la Quizás, Quizás, on en Simon-Pierre havia estat aquell vespre. Va deixar el barret a la terra humida. Un nen dormia al costat d’un contenidor d’escombraries. El va despertar amb un clatellot.

Ho has vist?!

El nen es va aixecar d’un salt, enterbolit.

Si he vist el què, senyor?

Allà, on hi ha el barret! Hi havia un mulato alt, pixant, i llavors, de sobte, la terra se l’ha empassat. Només n’ha quedat el barret.

El nen va girar cap a ell aquella seva carota ampla, plena de grans. Va obrir els ulls de bat a bat.

Txè, iaio! Vostè ho ha vist de veritat?!

Sí, ho he vist ben clar. La terra se l’ha empassat. Primer n’ha sortit una flameta, i després no res. Només el barret.

Es van quedar tots dos allà, drets, esmaperduts, contemplant el barret. La seva estupefacció va atreure l’atenció de tres nens més. S’hi van acostar, entre porucs i desafiadors.

Què ha passat, Baiacu?

En Baiacu se’ls va mirar, triomfant. Els dies següents se l’escoltarien. La gent faria rotllana per sentir-lo. Si tens una bona història ets gairebé un rei.

Els morts d’en Sabalu

El dia que en Sabalu va ensorrar la paret, la Ludo li va confessar el seu pitjor malson: havia mort un home d’un tret i l’havia enterrat al terrat. El nen la va escoltar sense immutar-se.

Fa molt temps, iaia. Ja no se’n recorda ni ell.

Qui vols dir?

El seu mort, el tal Trinitá. La meva mare deia que els morts pateixen amnèsia. Però encara els fa patir més la poca memòria dels vius. Vostè s’enrecorda d’ell cada dia, i això és bo. Se n’hauria de recordar rient, ballant. Ha de parlar amb en Trinitá com parla amb el Fantasma. Xerrar assossega els morts.

Això també ho vas aprendre de la teva mare?

Sí. La meva mare es va morir quan jo era petit. Em vaig quedar sol. Hi parlo, però em falten les mans amb què em protegia.

Tu encara ets petit.

No pot ser, iaia. Com puc ser petit lluny de les mans de la meva mare?

Et dono les meves.

La Ludo no abraçava ningú des de feia molt de temps. N’havia perdut una mica la pràctica. En Sabalu li va haver d’aixecar els braços. Ell mateix va anar fent niu a la falda de la vella senyora. Després li va parlar de la mare, infermera, assassinada perquè lluitava contra el comerç de cadàvers humans. A l’hospital on treballava, en una ciutat del nord, desapareixien cadàvers. Alguns treballadors venien els òrgans als bruixots, i així multiplicaven un salari escàs. La Filomena, la mare d’en Sabalu, al principi es va revoltar contra els treballadors corruptes, i més endavant també es va enfrontar als bruixots. Va començar a tenir problemes. Un cotxe se li va tirar al damunt, en sortir de la feina, i gairebé l’atropella. Li van entrar a robar a casa cinc vegades. Deixaven objectes màgics enganxats a la porta, notes amb insults i amenaces. Res de tot això no la va aturar. Un matí d’octubre, al mercat, un home se li va acostar i la va apunyalar a la panxa. En Sabalu va veure la seva mare que queia a terra. Va sentir-li la veu, en un alè:

Fuig, fill!

La Filomena havia vingut de São Tomé, embarassada, atreta pels ulls lluminosos, les espatlles amples, la rialla fàcil, la veu càlida d’un jove oficial de les Forces Armades Angoleses. L’oficial se la va endur de Luanda fins a aquella ciutat, hi va viure vuit mesos, va veure el naixement d’en Sabalu, va marxar a una missió al sud que havia de durar uns quants dies i no en va tornar mai més.

El nen va creuar el mercat tombant cistells de fruita, caixes de cervesa, gàbies piulaires de vímet. Un violent xiscle de protesta es va alçar darrere seu. En Sabalu no va parar fins a ser davant de casa. S’hi va quedar, immòbil, sense saber què fer. Llavors la porta es va obrir i un home geperut, vestit de negre, li va saltar a sobre, com un ocell rapinyaire. El nen el va esquivar, va rodar per l’asfalt, es va aixecar i, sense mirar enrere, va arrencar a córrer de nou.

Un camioner va acceptar portar-lo fins a Luanda. En Sabalu li va dir la veritat: la seva mare s’havia mort i el seu pare havia desaparegut. A la capital esperava poder trobar algú de la família. Sabia com se deia el seu pare, Marciano Barroso, i que havia sigut, o era, capità de les Forces Armades, i que havia desaparegut en una missió en algun racó del sud. També sabia que el seu pare era de Luanda. Els avis paterns vivien al Largo do Quinaxixe. Es recordava que la mare havia dit aquest nom. Li havia explicat que allà, en aquella plaça, hi prosperava un estany d’aigües fosques on vivia una sirena.

El camioner el va deixar a Quinaxixe. Li va posar a la butxaca un feix de bitllets.

Amb aquests diners n’hauries de tenir prou per llogar una habitació durant una setmana, menjar i beure. Espero que mentrestant trobis el teu pare.

El nen va voltar per allà, trist, hores i hores. Primer s’havia dirigit a un policia gras, parat davant de la porta d’un banc:

Coneix el capità Barroso?

El policia va llançar-li uns ullets lluents de ràbia.

Circula, pòtol, circula!

Una botiguera es va apiadar del nen. Es va aturar un moment a escoltar-lo. En va cridar altres. Una d’elles es recordava d’un vell, l’Adão Barroso, que havia viscut allà, a l’Edifici de la Cuca. Havia mort feia anys.

Queia la tarda quan la gana el va empènyer fins a un petit bar. Va seure, recelós. Va demanar una sopa i una Coca-Cola. En sortir, un xicot amb la cara inflada i la pell molt maltractada el va llançar contra la paret.

Em dic Baiacu, marrec. Soc el rei de Quinaxixe. Va assenyalar cap a l’estàtua d’una dona, al mig del jardí. Aquella és la meva dama. Ella, la reina Ginga. Jo, el rei Gingot. Tens pasta?

En Sabalu es va encongir, plorant. Dos nens més van sorgir de l’ombra i es van posar al costat d’en Baiacu per impedir-li la fugida. Eren idèntics, baixets i sòlids, com pitbulls, ulls sense llum i un mateix somriure absent als llavis ben dibuixats. En Sabalu es va posar la mà a la butxaca i els va ensenyar els diners. En Baiacu li va prendre els bitllets.

Guai, broder. Ho has fet bé. Aquesta nit et pots quedar amb nosaltres, allà, a les caixes. Nosaltres et protegim. Demà comences a currar. Com te dius?

Sabalu.

Molt de gust, Sabalu. Aquest és el Diogo!

Quin?

Tots dos. El Diogo són tots dos!

A en Sabalu li va costar una mica entendre que els dos cossos constituïen una única persona. Es movien a l’uníson, o sigui, vibraven en harmonia, com nadadors sincronitzats. Pronunciaven alhora les mateixes escasses paraules. Reien rialles comunes. Ploraven llàgrimes idèntiques. Les dones embarassades es marejaven en veure en Diogo. La canalla en fugia. En Diogo, però, no semblava tenir la més petita vocació per al mal. Tenia la bondat de les eugènies, que donen fruita al sol, tot i que escassa i discreta, més per negligència que no pas per una clara determinació de l’esperit. En Baiacu obtenia algun benefici fent cantar i ballar kuduro a en Diogo davant dels grans hotels. Els estrangers quedaven fascinats. Deixaven propines generoses. Un periodista portuguès va escriure un petit article sobre el kudurista, que incloïa una foto d’en Diogo abraçat a en Baiacu. Aquest portava sempre un retall de l’article a la butxaca dels pantalons. L’ensenyava orgullós.

Soc un empresari del carrer.

En Sabalu va començar rentant cotxes. Donava els diners a en Baiacu. L’empresari de carrer comprava menjar per a tothom. Ell també es comprava cigarrets i cervesa. A vegades bevia massa. Es tornava garlaire. Filosofava:

La veritat és la sabata sense sola de qui no sap mentir.

S’enfadava amb facilitat. Una vegada, en Diogo va permetre que uns altres nens robessin una petita ràdio de piles que en Baiacu havia aconseguit pispar del seient del darrere d’un jeep atrapat en un embús. Aquell vespre en Baiacu va encendre una foguera al costat de l’estany. Va fer escalfar una xapa fins que el ferro es va tornar roent. Va cridar en Diogo, li va agafar una mà i l’hi va posar sobre la xapa. Els dos cossos d’en Diogo es van retorçar desesperats. Les dues boques van deixar anar un esgarip agut. En Sabalu va vomitar, basquejat per la pudor de carn cremada i la desesperació d’en Diogo.

Ets tou, li va escopir en Baiacu. Mai no seràs rei.

A partir d’aquell dia, per fer-ne un home —si més no un home, perquè mai no el podria transformar en un rei— va començar a endur-se’l en breus expedicions de saqueig. Era al capvespre, quan els burgesos tornaven a casa en cotxe i patien hores i hores d’embussos. Sempre hi havia algun pocapena que obria la finestra, ja fos per airejar, perquè l’aire condicionat no li anava bé, o per interpel·lar algú. Llavors en Baiacu sorgia de les ombres, amb la cara plena de grans, els ullassos com dues brases, i li posava un tros de vidre al coll. En Sabalu ficava les mans per la finestra i li prenia la cartera, el rellotge, qualsevol objecte de valor a l’abast. Immediatament fugien tots dos a gran velocitat entre l’embolic de vehicles, la gent que llançava amenaces, la fúria de les botzines, a vegades algun tret.

Va ser en Baiacu qui va tenir la idea d’escalar la bastida. Va instruir en Sabalu:

Tu t’enfiles, mires si hi ha alguna finestra oberta i entres sense fotre merder. Jo no puc. Les altures em maregen. A més, com més pujo més baixet em sento.

En Sabalu va pujar fins al terrat. Va veure les gallines mortes. Va baixar i va descobrir un pis depredat fins als ossos, sense mobles, sense portes ni parquet. Les parets, plenes d’inscripcions i d’estranys dibuixos, li van fer por. Va recular a poc a poc cap a les escales. Va dir a en Baiacu que no hi havia res. La nit següent, però, va tornar a enfilar-se a la bastida. Aquesta vegada es va aventurar per la resta d’habitacions. En una hi va veure la vella que dormia damunt d’un matalàs. La roba deixada en un racó. La cuina era l’únic lloc de la casa que semblava normal, menys per les parets ennegrides de fum. Hi havia una taula sòlida, amb un marbre a sobre, un fogó i nevera. El nen es va treure un pa que duia a la butxaca, sempre en duia un a la butxaca, i el va posar sobre la taula. En un dels calaixos hi va trobar una coberteria de plata. Se la va posar a la motxilla i se’n va anar. Va donar la coberteria a en Baiacu. El noi va xiular, impressionat.

Bona feina, marrec. No hi has trobat pasta o joies?

En Sabalu va fer que no. Hi havia més misèria allà dalt que a baix, als carrers de Luanda. En Baiacu no s’hi va conformar.

Demà hi tornes.

En Sabalu es va limitar a fer que sí amb el cap. Va demanar diners per comprar pa. Es va ficar el pa, una pastilla de mantega i una ampolla de Coca-Cola a la motxilla i va escalar l’edifici. Ho va deixar tot a la taula de la cuina. Quan el va veure tornar amb les mans buides, en Baiacu va esclatar. Se li va llançar al damunt a coces i trompades. El va fer caure. Va continuar xutant-li el cap, el coll, fins que en Diogo el va agafar pels braços i l’en va separar. L’endemà al vespre, en Sabalu va tornar a escalar fins al terrat. Aquest cop va trobar la Ludo estesa. Va baixar molt espantat. Va demanar a en Baiacu que li deixés comprar medicaments. La vella havia caigut. Feia molt mala cara. L’altre no el va ni escoltar:

No veig on tens les ales, Sabalu. No tens ales, no ets cap àngel. Deixa que la vella es mori. En Sabalu va callar. Va acompanyar en Baiacu i en Diogo al mercat de Roque Santeiro. Van vendre la coberteria. Van dinar allà, en un bar que s’alçava, enfilat en unes estaques, damunt de la babèlica confusió del mercat. En Sabalu va esperar que en Baiacu s’acabés la cervesa. Llavors es va atrevir a preguntar-li si no es podia quedar una part dels diners. Al cap i a la fi, ell havia dut la coberteria. L’altre es va enfurismar.

Per què vols la pasta? Tot el que necessites ja t’ho dono jo. Soc com un pare per a tu.

Deixa’m ni que sigui veure els diners. Mai no he vist tants diners junts.

En Baiacu li va posar a les mans el feix de bitllets. En Sabalu el va agafar. Va saltar de la terrassa a la sorra. Es va aixecar amb els genolls ensangonats. Va córrer, esquitllant-se entre la multitud, mentre en Baiacu, abocat al parapet, cridava insults i amenaces:

Lladre! Fill de puta. Et mataré.

En Sabalu va comprar medicaments i menjar. Es feia fosc quan va tornar a Quinaxixe. Va veure en Baiacu assegut amb en Diogo al costat de la bastida. Va anar a trobar un altre noi i li va posar cinc bitllets a la mà:

Ves-li a dir a en Baiacu que l’espero al Verde Bar.

El noi va marxar corrent. Va donar l’encàrrec. En Baiacu es va aixecar d’un salt i se’n va anar, seguit d’en Diogo, en direcció contrària. En Sabalu es va enfilar a la bastida. No va respirar fins que va haver arribat al terrat.

En Daniel Benchimol investiga la desaparició de la Ludo

En Daniel Benchimol va llegir la carta de la Maria da Piedade Lourenço dues vegades. Va telefonar a un amic del seu pare, geòleg, que s’havia dedicat tota la vida a la prospecció de diamants. El vell Vitalino es recordava molt bé de l’Orlando:

Un bon element, molt mal caràcter. Dur, sec, sempre estirat, com si s’hagués empassat una escombra. Li deien el Punxó. Ningú no hi volia anar ni a prendre un cafè. No feia amics. Va desaparèixer poc abans de la independència. Va aprofitar l’embolic, es va ficar unes quantes pedres a la butxaca i va fugir al Brasil.

En Daniel el va buscar per internet. Va trobar centenars de persones que es deien Orlando Pereira dos Santos. Va perdre hores darrere d’un indici, una referència qualsevol, que li permetés vincular el nom a la persona que buscava. Sense èxit. Ho va trobar estrany. Un home com l’Orlando que visqués més de vint anys al Brasil, o en qualsevol altre país que no fos l’Afganistan, el Sudan o Bhutan, havia de deixar rastres a la gran xarxa virtual. Va trucar un altre cop a en Vitalino.

Aquest Orlando tenia família a Angola?

En devia tenir. Era de Catete.

Catete?! Em pensava que era un d’aquests portuguesos.

No, no! De Catete pur. Claret. Després del 25 d’abril insistia a recordar-nos el seu origen. Es vantava d’haver conviscut amb l’Agostinho Neto. Fixa’t tu! Un individu que durant tots aquells anys mai no va aixecar la veu contra el colonialisme! He de dir, les coses tal com siguin, que no es feia amb racistes, això sí que no, sempre va ser un home just. Tractava blancs i negres amb idèntica arrogància.

I família?

Ah sí, la família. Em sembla que era cosí d’en Vitorino Gavião.

El poeta?

Un perdulari. Digue-li com vulguis.

En Benchimol sabia on trobar en Vitorino Gavião. Va travessar el carrer i va entrar a la Biker. La històrica cerveseria era, a aquella hora, gairebé buida. En una taula, una mica apartada, quatre vells jugaven a cartes. Discutien en veu alta. Van callar quan el van veure acostar-se.

Alerta!, va deixar anar un d’ells, fent veure que xiuxiuejava, però de manera que el periodista el sentís. Ha arribat la premsa del règim. La veu de l’amo. Les orelles de l’amo.

En Benchimol es va empipar:

Si jo soc la veu del règim, vosaltres en sou els excrements.

El qui havia xiuxiuejat es va redreçar:

No t’emprenyis, camarada. Pren-te una cervesa.

En Vitorino Gavião va deixar escapar una rialla àcida.

Nosaltres som un cor grec. La veu de la consciència nacional. Això és el que som. Ens estem aquí, a la penombra, comentant la progressió de la tragèdia. Llançant avisos que ningú no escolta.

Una calvície ultratjant li havia robat la llarga cabellera, a l’estil Jimi Hendrix, amb què als anys seixanta, a París, havia proclamat la seva negritud. Així, amb el crani llis, lluent, podria passar per blanc fins i tot a Suècia. Bé, a Suècia potser no. Va alçar la veu, encuriosit:

Quines notícies portes?

El periodista va agafar una cadira. Es va asseure.

Vas conèixer un tal Orlando Pereira dos Santos, enginyer de mines?

En Gavião va titubejar, molt pàl·lid:

És el meu cosí. Cosí germà. S’ha mort?

No ho sé. Hi guanyaries alguna cosa, amb la seva mort?

El paio va desaparèixer a l’època de la independència. Diuen que es va endur un lot de diamants.

Creus que encara es deu recordar de tu?

Érem amics. El silenci del Punxó, els primers anys, no em va sorprendre. Si jo hagués robat un lot de diamants també m’estimaria més que m’oblidessin. El van oblidar. Fa molt temps que tothom se’n va oblidar. Per què em fas aquestes preguntes?

El periodista li va ensenyar la carta de la Maria da Piedade Lourenço. En Gavião recordava la Ludo. Sempre l’havia trobat una mica aèria. Ara en comprenia el motiu. Va recordar les visites a casa del cosí, a l’Edifici dels Envejats. L’eufòria dels dies abans de la independència.

Si hagués sabut com acabaria, m’hauria quedat a París.

I què hi faries, a París?

No res!, va sospirar en Gavião. No res, com aquí. Però com a mínim ho faria amb elegància. Seria un flâneur.

Aquella mateixa tarda, en sortir del diari, en Daniel va pujar a peu fins a Quinaxixe. L’Edifici dels Envejats encara tenia un aspecte força degradat. Tanmateix, l’entrada era pintada de poc, i s’hi respirava un aire net i jovial. Un guarda vigilava l’ascensor.

Funciona?, va voler saber el periodista.

L’home va somriure, orgullós:

Gairebé sempre, mestre, gairebé sempre!

Va demanar a en Daniel que s’identifiqués i després va cridar l’ascensor. El periodista hi va entrar. Va pujar fins a l’onzè pis. Va sortir. Es va aturar un moment, impressionat amb la neteja de les parets i el terra lluent. Només hi havia una porta que desentonava del conjunt, la del pis D. Estava esgarrapada i s’hi veia un forat, a mitja altura, que semblava una ferida de bala. El periodista va picar al timbre. No va sentir cap soroll. Llavors va picar amb la mà tres vegades, amb força. Un nen el va anar a obrir. Uns ulls grossos, una expressió de maduresa que impressionava en una persona tan jove.

Hola!, va saludar el periodista. Vius aquí?

Sí senyor. Amb la meva àvia.

Puc parlar amb la teva àvia?

No.

Deixa estar, fill, ja hi parlo.

En Daniel va sentir la veu, fràgil, esquerdada, i després va veure aparèixer una senyora molt pàl·lida, que arrossegava una cama, amb els cabells grisosos dividits en dues grosses trenes.

Soc la Ludovica Fernandes, senyor. Què desitja?

Mopane blues (2)

El vell va veure com el gener s’alçava i es tancava entorn dels kuvales, com un parany. Primer la secada. Van morir moltes vaques. A mesura que avançaven cap a l’est, serra amunt, l’aire es va anar endolcint, el sòl es va tornar més fresc i més amorós. Van trobar alguna pastura, aiguaneixos fangosos, i van continuar, desxifrant amb esforç els lleus indicis de verd. La cleda va aparèixer per sorpresa, com un insult, ofenent el flanc lluminós del matí. Els ramats es van aturar. Els joves es van ajuntar en grups nerviosos, cridant al cel breus frases de sorpresa i de revolta. L’António, el fill mascle, se li va acostar. Suava. El rostre bonic, amb un nas recte, mandíbula ben definida, estava enrojolat per l’esforç i per la ràbia.

Què fem?

El vell va seure. La tanca s’estenia centenars de metres. Emergia, a la dreta, entre un aspre feix d’argelagues, que allà en diuen ungles de gat, i s’enfonsava, a l’esquerra, en un malson encara més espès, més esmolat, d’esbarzers, de llargs cactus en forma de canelobre, i de mopanes. Més enllà de la cleda s’obria un suau corriol de còdols blancs per on, en aquella època de l’any, hi hauria de lliscar un rierol.

En Jeremias Carrasco va agafar un bastonet, va allisar la sorra i es va posar a escriure. L’António es va ajupir al seu costat.

Aquella tarda van tirar a terra la tanca i van passar a l’altra banda. Van trobar una mica d’aigua. Bones pastures. Va començar a fer vent. El vent arrossegava ombres pesades, com si portés la nit a parracs, arrencada d’algun desert encara més remot. Van sentir el soroll d’un motor i van veure aparèixer, entre la penombra i la polseguera, un jeep que duia sis homes armats. Un d’ells, un mulato esquerp, amb l’aspecte desvalgut d’un gat mullat, va saltar del vehicle i va avançar cap a ells amb un kalàixnikov a la mà dreta.

Cridava en portuguès i en nkumbi. Algunes frases van arribar, esparracades pel vent, a les orelles d’en Jeremias.

Aquesta terra té amo! Marxeu! Marxeu ja!

El vell va aixecar la mà dreta per mirar de contenir l’ímpetu dels joves. Massa tard. Un xicotot esvelt que feia pocs mesos que tenia esposa i que li deien el Zebra, va llançar l’atzagaia (ehonga). L’arma va dibuixar una el·lipse elegantíssima al cel en pànic i es va anar a clavar, amb un cop sec, a escassos centímetres de les botes del mulato.

Hi va haver un brevíssim instant de silenci. Fins i tot el vent va semblar que s’encalmava. Després, el vigilant va aixecar l’arma i va disparar.

A la llum rigorosa de migdia hi hauria hagut un bany de sang. Els sis homes anaven armats. Alguns dels pastors havien passat per l’exèrcit i també duien armes de foc. A aquella hora, però, amb el vent que fuetejava la foscor, només dues bales van trobar carn. Al Zebra el van ferir lleugerament en un braç. Al mulato en una cama. Totes dues parts es van retirar, però en la confusió moltes vaques van quedar enrere.

L’endemà a la nit un grup de joves pastors, liderats pel Zebra, van tornar a entrar a la finca. En van tornar amb una part del bestiar extraviat, mitja dotzena de vaques que no eren seves i un noiet de catorze anys que, segons el Zebra, els havia perseguit a cavall, cridant com un posseït.

En Jeremias es va espantar. Robar bestiar forma part de la tradició. Passa sovint. En aquell cas havia estat una mena d’intercanvi. Però el segrest del noi sí que els podia portar problemes. El va fer venir. Era un adolescent amb els ulls molt verds, una cabellera indòmita, recollida en una cua de cavall. Una d’aquelles figures que, a Angola, és costum anomenar «fronteres perdudes», perquè a la llum del sol semblen blancs, i a la penombra es veu que, al capdavall, són amulatats, de la qual cosa es conclou que, a vegades, les persones es coneixen millor apartades de la llum. Es va encarar al vell amb menyspreu:

El meu avi et matarà!

En Jeremias va riure. Va escriure a la sorra:

Ja em vaig morir una vegada. La segona no costa tant.

L’adolescent va quequejar alguna cosa, sorprès. Va començar a plorar.

Em dic André Ruço, senyor, soc net del general Ruço. Digui’ls que no em facin mal. Deixin-me marxar. Quedin-se les vaques, però deixin-me marxar.

El vell es va esforçar per convèncer els joves que alliberessin l’André. Ells exigien que els tornessin les vaques i que els asseguressin que podrien travessar la finca per buscar millors pastures. I així estaven des de feia tres dies quan en Jeremias va veure com el passat s’ajupia davant seu. Havia envellit, cosa que no sempre passa. Hi ha passats que travessen segles sense que el temps els corrompi. Aquell no: s’havia encongit encara més, tenia arrugues, i els cabells que li quedaven ja gairebé no tenien color. La veu, però, encara era sòlida i ferma. En aquell moment, en trobar-se davant d’en Monte, en veure’l alçar-se i veure com l’empentaven i el feien caure enrere, i en veure’l córrer, perseguit pels joves pastors, en Jeremias Carrasco es va tornar a recordar dels diamants de l’Orlando Pereira dos Santos.

L’estrany destí del riu Kubango

En Nasser Evangelista era feliç a la nova feina. Portava un uniforme blau, molt net, i es passava bona part del temps assegut en una taula, llegint, mentre de cua d’ull vigilava la porta. Havia agafat gust a la lectura durant els anys que va estar detingut, a la presó de São Paulo, a Luanda. Un cop lliure va treballar d’artesà, esculpint màscares, al mercat del km 17. Una tarda es va trobar el Reietó, amb qui havia compartit una cel·la, i aquest li va dir si volia treballar de porter a l’Edifici dels Envejats, a Quinaxixe, on s’acabava de mudar.

És una feina tranquil·la, li va assegurar l’empresari. Podràs llegir.

Amb això el va convèncer. Aquell matí, en Nasser Evangelista rellegia, per setena vegada, les aventures de Robinson Crusoe, quan es va fixar en un noi molt lleig, amb la cara plena de grans, que rondava per l’entrada de l’edifici. Va posar el punt a la pàgina. Va guardar el llibre al calaix. Es va aixecar i va anar fins a la porta.

Hei, tu! El granellut. Què vols del meu edifici?

El noi se li va acostar, intimidat.

Vostè sap si aquí hi viu un nen?

N’hi viuen uns quants, mocós. Aquest edifici és una metròpoli.

Un nen de set anys que es diu Sabalu.

Ah, sí! En Sabalu, i tant. Onzè D. Molt simpàtic. Viu amb l’àvia, però a ella no l’he vist mai. No surt de casa.

En aquell moment van aparèixer dos personatges més. En Nasser es va sobresaltar, en veure’ls travessar el carrer, tots dos vestits de negre, com si sortissin d’una aventura de Corto Maltès. El més vell portava al cap una gorra kuvale, amb ratlles vermelles i grogues, collarets al coll, braçalets amples als braços. Calçava unes sandàlies velles, de cuiro, que deixaven veure uns peus enormes, esquerdats, plens de pols. Al costat del vell, movent-se amb l’elegància de qui desfila en una passarel·la, hi anava un jove molt alt i prim. També exhibia braçalets i collarets, però en ell aquests ornaments semblaven tan naturals com el barret fort, típic anglès, que li tapava el cap. Els dos homes van avançar decidits en direcció a en Nasser. Anem a dalt, va dir el jove, alhora que, amb un gest distret, apartava el porter. En Nasser havia rebut instruccions molt rigoroses de no deixar pujar ningú sense prendre nota primer del respectiu número de carnet d’identitat o de conduir. Era a punt de frenar els dos personatges quan en Baiacu, esquivant-lo, es va llançar escales amunt. El porter el va seguir. En Jeremias i el seu fill van cridar l’ascensor, hi van entrar i van pujar. En sortir, a l’onzè pis, el vell va tenir un mareig. Li faltava l’aire. Es va repenjar un moment a la paret. Va veure en Daniel Benchimol, que saludava la Ludo, i la va reconèixer, tot i que no l’havia vist mai.

Tinc una carta per a vostè, deia en Daniel. Potser valdrà més que entrem, vostè s’asseu i en parlem.

Mentre passava això, en Magno Moreira Monte entrava a l’edifici. Com que no va trobar el porter, va cridar l’ascensor i va pujar. Va sentir, mentre pujava, els crits d’en Nasser que perseguia en Baiacu:

Torna. Tu no pots pujar!

També el Reietó, que era a casa afaitant-se, es va espantar amb els crits del porter. Es va rentar la cara, es va posar uns pantalons i va anar a la porta a veure l’escàndol. En Baiacu va passar per davant seu corrent, va empènyer els pastors i es va aturar a pocs metres d’en Daniel Benchimol. Tot seguit es va obrir la porta de l’ascensor i l’expresidiari es va trobar, sorprès, de cara a l’home que, feia vint-i-cinc anys, l’havia interrogat i torturat.

En Baiacu es va treure un ganivet plegable de la butxaca, el va obrir i el va ensenyar a en Sabalu:

Lladre! Et tallaré les orelles!

El nen s’hi va enfrontar:

Vine. Ja no em fas por!

La Ludo el va empènyer cap a dins de casa:

Entra, fill. Hem fet mal fet d’obrir la porta.

En Nasser Evangelista va caure sobre en Baiacu i el va desarmar.

Tranquil, menut, deixa anar això. Parlem-ne.

La sorpresa del Reietó va alegrar en Monte:

Ah, camarada Arnaldo Cruz! Quan sento algú que diu mal d’Angola cito sempre el seu exemple. Un país on fins i tot els bojos es fan rics, encara que siguin enemics del règim, ha de ser, per força, molt generós!

L’António, atabalat amb la suma d’esdeveniments, va dir a l’orella del vell, en l’idioma retort dels kuvales:

Aquesta gent no té vaques, pare. No saben res de vaques.

En Daniel Benchimol va agafar la Ludo pel braç:

Esperi’s un moment, senyora. Llegeixi la carta.

El Reietó va posar el dit índex al pit d’en Monte:

De què rius, hiena? El temps de les hienes s’ha acabat.

La Ludo li va tornar el sobre:

Els ulls ja no em serveixen per llegir.

En Monte va apartar el braç del Reietó, i girant el cos va reconèixer en Jeremias. La coincidència va semblar que encara l’alegrava més:

Vaja vaja, una altra cara coneguda. La nostra retrobada, allà a Namibe, no va anar gaire bé. Si més no per a mi. Però aquest cop sou al meu territori.

En Daniel Benchimol es va estremir en sentir la veu d’en Monte. Es va girar cap al detectiu:

Me’n recordo, de vostè. Em va despertar la nit que en Simon-Pierre va desaparèixer. La idea era fer-me desaparèixer a mi, oi?

En aquests moments ja totes les mirades convergien en l’antic agent. En Nasser Evangelista va deixar anar en Baiacu i va avançar cap a en Monte, enfurismat, amb el ganivet a les mans.

Jo també me’n recordo, de vostè, i no són records feliços.

En Monte, veient-se envoltat per en Jeremias, l’António, el Reietó, en Daniel Benchimol i en Nasser Evangelista, va començar a recular en direcció a les escales.

Calma, calma, tot això és aigua passada. Som tots angolesos.

En Nasser Evangelista no el va sentir. Sentia els propis crits, un quart de segle enrere, en una cel·la estreta que feia olor de merda i de pixum. Sentia els crits d’una dona que mai no va arribar a veure, que venien d’una idèntica foscor. Crits i els lladrucs dels gossos. Darrere seu tot cridava. Tot lladrava. Va avançar dues passes i va enterrar el ganivet al pit d’en Monte. El va sorprendre no trobar-hi resistència. Va repetir el gest una vegada i una altra. El detectiu va trontollar, molt pàl·lid, i es va posar les mans a la camisa. No va veure sang. La roba estava intacta. En Jeremias va agafar en Nasser per les espatlles i el va estirar enrere. En Daniel li va arrencar el ganivet de les mans:

És fals. Gràcies a Déu, és un ganivet de circ.

Ho era. El ganivet tenia un mànec buit, amb una molla, i la fulla lliscava cap dins i s’amagava quan la pressionaven.

En Daniel se la va clavar al pit i al coll, per mostrar als altres la falsedat de l’arma. Tot seguit va saltar damunt d’en Jeremias. Va apunyalar en Nasser. Reia fort, en rialles amples, histèriques, que la resta secundaven. També la Ludo reia, agafada a en Sabalu, amb les llàgrimes que li lliscaven dels ulls.

Només en Monte continuava seriós. Es va estirar la camisa, va redreçar l’esquena i va baixar l’escala. A fora l’aire escaldava. Un vent sec sacsejava els arbres. El detectiu respirava amb esforç. Li feia mal el pit, no on en Nasser havia clavat les punyalades fictícies, sinó més endins, en algun lloc secret al qual no sabia donar nom. Es va eixugar els ulls. Es va treure les ulleres fosques de la butxaca dels pantalons i se les va posar. Li va venir a la memòria, sense cap raó aparent, la imatge d’una canoa surant al delta de l’Okavango.

El Cubango passa a dir-se Okavango en travessar la frontera amb Namíbia. Tot i ser un gran riu, no acompleix el destí comú dels seus iguals: no desemboca al mar. Obre els seus forts braços i mor en ple desert. És una mort sublim, generosa, que omple de verd i de vida la sorra del Kalahari. En Monte havia passat el trentè aniversari de casament al delta de l’Okavango, en un hostal ecològic, un regal dels fills. Havien sigut dies afortunats, ell i la Maria Clara caçant coleòpters i papallones, llegint, passejant en canoa.

Certes persones temen que les oblidin. És una patologia anomenada atazagorafòbia. A ell li passava el contrari: es passava la vida aterrit per la possibilitat que no l’oblidessin mai. Allà, al delta de l’Okavango, s’havia sentit oblidat. Hi havia sigut feliç.

On es revela com en Nasser Evangelista va ajudar el Reietó a fugir de la presó

Ens morim sempre de desànim, és a dir, quan ens falla l’ànima; llavors ens morim. Aquesta era la teoria del Reietó. Per sustentar-la, l’empresari explica el que li va passar quan el van detenir per segona vegada. Va suportar les condicions terribles de la presó, els maltractaments, les tortures, amb un coratge que sorprenia no només els companys d’infortuni sinó també els funcionaris i els agents de la policia política.

No era coratge, confessa: Jo estava molt revoltat. La meva ànima es rebel·lava contra les injustícies. De por sí, que en tenia; la por arribava a fer més mal que els cops, però la revolta creixia damunt de la por i llavors m’enfrontava als policies. Mai no callava. Quan m’escridassaven, jo cridava més fort. A partir d’un cert moment em vaig adonar que els tios tenien més por de mi que jo d’ells.

Una vegada que el van aïllar per castigar-lo en una cel·la minúscula que anomenaven Kifangondo, com la batalla, el Reietó va trobar-hi una rata i la va adoptar. Li va posar Esplendor, potser un nom massa optimista per a una ratota vulgar, grisa i esquerpa, amb una orella ratada i el pèl en molt mal estat. Quan el Reietó va tornar a la cel·la comuna, amb l’Esplendor enfilada a l’espatlla dreta, alguns companys se’n van riure. La majoria no en va fer cas. En aquella època, a final dels anys setanta, la presó de São Paulo reunia una extraordinària col·lecció de personalitats. Mercenaris americans i anglesos, capturats en combat, convivien amb exiliats del Congrés Nacional Africà caiguts en desgràcia. Els joves intel·lectuals d’extrema esquerra intercanviaven idees amb vells salazaristes portuguesos. Hi havia individus presos per tràfic de diamants i altres perquè no s’havien posat ferms mentre s’hissava la bandera. Alguns dels presos havien sigut importants dirigents del partit. S’enorgullien de la seva amistat amb el president Neto.

Encara ahir vaig anar a pescar amb el Vell, li va dir un d’ells al Reietó, vantant-se’n. Quan sàpiga què m’ha passat em traurà d’aquí i farà detenir els imbècils que m’hi han ficat.

El van afusellar al cap d’una setmana.

Molts ni tan sols sabien de què se’ls acusava. Alguns es tornaven bojos. També els guàrdies es tornaven bojos. Els interrogatoris semblaven sovint erràtics, sense sentit, com si l’objectiu no fos arrencar informació als detinguts, només torturar-los i confondre’ls.

En aquell context, un home amb una rata ensinistrada no arribava a sorprendre gaire. El Reietó cuidava l’Esplendor. L’ensinistrava. Li deia seu!, i l’animal s’asseia. Gira!, li ordenava, i la rata es posava a caminar en cercles. En Monte va sentir parlar del cas i va anar a la cel·la a veure el pres.

M’han dit que has fet un nou amic.

El Reietó no va contestar. S’havia donat a si mateix la regla de no contestar mai un agent de la policia política, tret que cridés. En aquest cas, l’atacava a crits, l’acusava d’estar al servei de la dictadura socialfeixista, etc. El comportament del pres exasperava en Monte.

Parlo amb tu, collons! No em tractis com si fos invisible.

El Reietó li va girar l’esquena. En Monte va perdre el cap. Li va estiregassar la camisa. En aquell moment va veure l’Esplendor. Va agafar l’animal, el va llançar contra terra i el va trepitjar. Enmig de tants crims, tan immensos, que es cometien a l’època, allà mateix, entre les parets de la presó, la diminuta mort de l’Esplendor no va afectar ningú, tret del Reietó. El jove va caure en un profund desànim. Es passava els dies estirat en una estora, mut, immòbil, indiferent als companys de cel·la. Es va aprimar tant que les costelles li sortien de la pell com les tecles d’una sansa. Al final se’l van endur a la infermeria.

Quan el van detenir, en Nasser Evangelista treballava a l’hospital Maria Pia com a ajudant d’infermer. La política no l’interessava. Tota la seva atenció estava dedicada a una jove infermera que es deia Sueli Mirela, coneguda per les cames llargues, que exhibia generosament en minifaldilles intrèpides, i per la cabellera rodona, a l’estil Angela Davis. La noia, nòvia d’un agent de la seguretat de l’Estat, es va deixar seduir per les paraules dolces de l’ajudant d’infermer. El seu nòvio, enfurismat, va acusar el rival de vinculacions amb els fraccionistes. Pres, en Nasser va començar a treballar a la infermeria. L’estat en què va veure el Reietó el va commoure. Ell mateix va concebre i organitzar un pla demencial i tanmateix exitós que va permetre retornar l’afeblit jove a la llibertat. En fi, a una llibertat relativa, ja que, com al mateix Reietó li agradava de repetir, cap home és lliure mentre un altre estigui pres.

En Nasser Evangelista va registrar la defunció d’Arnaldo Cruz, àlies el Reietó, dinou anys d’edat, estudiant de dret, i ell mateix va posar el cos al taüt. Un cosí llunyà, en realitat un company del partit minúscul en què l’estudiant militava, va rebre la caixa. El va enterrar, en una cerimònia discreta, al cementiri de l’Alto das Cruzes. Això després de treure’n el respectiu passatger. El Reietó va agafar el costum de visitar la tomba, l’aniversari de la suposada mort, i portar-se flors a ell mateix. Per mi es tracta d’una reflexió sobre la fragilitat de la vida i un petit exercici d’alteritat, explica als amics. Hi vaig i intento pensar en mi com en un parent pròxim. Soc, de fet, el parent més pròxim que tinc. Penso en els seus defectes, en les seves qualitats, i si es mereix o no les meves llàgrimes. Gairebé sempre ploro una mica.

Van passar mesos fins que la policia no va descobrir l’engany. Llavors el van tornar a detenir.

Misteris de Luanda

El Reietó es divertia xerrant amb els venedors d’artesania. Es perdia pels carrerons polsosos, entre les barraques de fusta, estudiant els teixits del Congo, les mil i una teles estampades de postes de sol i tam-tams, les màscares txokwes que els artesans enterren, durant els mesos de pluja, perquè semblin antigues. Arribava a comprar alguna cosa que no li agradava només per allargar la conversa. Mogut més per esperit solidari que no pas pensant en el lucre, havia creat una empresa de producció i comercialització d’artesania. Ell mateix creava i dissenyava peces en banús, que després els artesans s’encarregaven de replicar. Venia les peces a l’aeroport de Luanda i a petites botigues dedicades a l’anomenat comerç just, a París, Londres i Nova York. Donava feina a més de dues dotzenes d’artesans. Una de les peces de més èxit representava un Pensador, la popular figureta de l’estatutària tradicional angolesa, amb una mordassa que li tapava la boca. El poble havia donat a aquella peça el nom de No-Pensis.

Aquella tarda, el Reietó va travessar el mercat sense fer gaire cas dels venedors. Es va limitar a somriure i a fer un moviment de cap als qui el saludaven. En Papy Bolingô havia començat la funció. El Fofo cantava una vella cançó de l’Orquestra Baobab. El bar era ple. En veure’l arribar, un cambrer se li va acostar amb una cadira plegable. Va desplegar la cadira i l’empresari hi va seure. La gent reia, fascinada, mentre el Fofo es movia seguint el ritme, obrint i tancant la boca enorme.

El Reietó havia vist l’espectacle moltes vegades. Sabia que en Papy Bolingô havia treballat en un circ, a França, durant els anys d’exili. Sens dubte va ser en aquella època quan va descobrir i desenvolupar les extraordinàries dots de ventríloc amb què ara es guanyava la vida. L’antic tècnic de so insistia, fins i tot en privat, en l’autenticitat de l’espectacle:

El Fofo parla! —afirmava insistentment, entre rialles—. El Fofo canta. No soc jo. Li vaig ensenyar les primeres paraules, era molt petit. Després li vaig ensenyar a cantar.

Doncs el volem sentir cantar lluny de tu!

I ara! Això el pobre no ho fa. És una bèstia tímida.

El Reietó es va esperar fins al final de l’espectacle. La gent anava sortint, animadíssima, entusiasmada pel miracle que acabaven de veure. L’empresari es va acostar als artistes.

Enhorabona! Cada cop ho feu més bé.

Gràcies, va agrair l’hipopòtam, amb la seva veu metàl·lica de baríton dramàtic. Teníem un públic generós.

El Reietó li va acaronar el llom.

Hi estàs bé, allà a la teva cort?

Molt bé, padrí. Tinc la tira d’aigua, i fang per rebolcar-m’hi.

En Papy Bolingô va esclatar en una rialla clara. El seu amic va riure amb ell. El Fofo va semblar que els imitava, sacsejant el cap, picant amb les grosses potes al petit escenari.

El propietari de l’establiment, un antic guerriller que es deia Pedro Afonso, havia perdut la cama dreta en l’explosió d’una mina. Això no li havia robat la passió pel ball. Veient-lo ballar ningú no sospitava que portés una pròtesi. Es va acostar, en sentir les rialles dels dos amics, mentre es marcava a la terra batuda uns delicats passos de rumba.

Déu va inventar la música perquè els pobres poguessin ser feliços.

Va fer portar cervesa per a tots tres.

Bevem per la felicitat dels pobres.

El Reietó va protestar:

I jo?

Tu? Ha, ha, no me’n recordo mai, que ets ric. Aquí al nostre país, el primer senyal exterior de riquesa sol ser l’arrogància. Tu no en tens res, d’arrogant. Els diners no t’han pujat al cap.

Gràcies. Saps com em vaig fer ric?

Diuen que un ocell va baixar del cel, se’t va posar a la mà i va escopir dos diamants.

Gairebé va ser així. Vaig matar un colom, per menjar, i vaig trobar dos diamants dins del pedrer de l’animal. Fa pocs dies vaig descobrir de qui eren els diamants. El Reietó es va quedar una estona en silenci, gaudint de la sorpresa dels amics. Els diamants eren de la meva veïna, una vella senyora portuguesa. Va viure més de vint anys en la misèria, tot i ser rica. I em va fer ric, a mi, sense saber-ho.

Va explicar la història, entretenint-se en els detalls, en les voltes i revoltes, inventant-se amb talent i gust el molt que no sabia. En Papy Bolingô va voler saber si la vella s’havia quedat algun diamant. Sí, va confirmar l’empresari. N’hi havien quedat dos, tan grossos que cap colom no els havia volgut. La portuguesa els va regalar a dos pastors kuvales. Segons sembla coneixia aquells pagesos, ves a saber de què. Luanda té misteris.

És veritat, va dir en Pedro Afonso. La nostra capital és plena de misteris. He vist en aquesta ciutat el que no cap als somnis.

La mort d’en Monte

A en Magno Moreira Monte el va matar una antena parabòlica. Va caure de la teulada mentre intentava posar l’antena. Després, l’objecte li va caure al cap. Hi va haver gent que hi va veure una al·legoria irònica dels nous temps. A l’antic agent de la seguretat de l’Estat, darrer representant d’un passat que, a Angola, a pocs els agrada recordar, l’hauria abatut el futur; la lliure comunicació havia triomfat sobre l’obscurantisme, el silenci i la censura; el cosmopolitisme esclafava el provincianisme.

A la Maria Clara li agradava veure telenovel·les brasileres. El marit, en canvi, feia ben poc cas de la televisió. La futilitat dels programes l’enfurismava. Els telenotícies l’enfurismaven encara més. Es mirava els partits de futbol, ell anava amb el Primeiro de Agosto i amb el Benfica. De tant en tant s’asseia, en pijama i sabatilles, a revisar alguna pel·lícula vella en blanc i negre. S’estimava més els llibres. Havia acumulat molts centenars de títols. Planejava passar-se els darrers anys de vida rellegint Jorge Amado, Machado de Assis, Clarice Lispector, Luandino Vieira, Ruy Duarte de Carvalho, Julio Cortázar, Gabriel García Márquez.

Quan es van canviar de casa i van deixar enrere l’aire brut i sorollós de la capital, en Monte es va esforçar per convèncer la seva dona de prescindir de la televisió. La Maria Clara hi va estar d’acord. S’havia avesat a estar d’acord amb ell. Les primeres setmanes van llegir junts. Semblava que tot anava bé. La Maria Clara, però, s’entristia. Es passava hores al telèfon, amb les amigues. En Monte va decidir llavors comprar i instal·lar una antena parabòlica.

Ben mirat, va morir per amor.

La trobada

La Maria da Piedade Lourenço era una dona menuda i nerviosa, amb una cabellera tirant a castanya, mal cuidada, alçada, com una cresta, damunt del cap. La Ludo no era capaç de distingir els detalls de la cara. Però es va fixar en la cresta. Sembla una gallina, va pensar, i de seguida es va penedir d’haver-ho pensat. Havia estat nerviosíssima els dies anteriors a l’arribada de la filla. Quan la va tenir davant, però, li va venir una gran calma. La va fer entrar. La sala ara estava pintada i endreçada, terra nou, portes noves, tot pagat pel veí, l’Arnaldo Cruz, que també havia insistit a regalar-li els mobles. Havia comprat el pis de la Ludo i li havia concedit usdefruit vitalici, i s’havia compromès a pagar els estudis d’en Sabalu fins que acabés la universitat.

La dona va entrar. Es va asseure en una de les cadires, tensa, agafada a la bossa com si fos una boia de salvament. En Sabalu va anar a buscar te i galetes.

No sé com li he de dir.

Em pots dir Ludovica, és el meu nom.

Algun dia li podré dir mare?

La Ludo es va estrènyer les mans damunt del ventre. Podia veure, a través de les finestres, les branques més altes del ficus. Cap brisa no les inquietava.

Ja sé que no tinc perdó, va murmurar. Era molt jove, i estava espantada. Això no justifica el que vaig fer.

La Maria da Piedade va arrossegar la cadira fins al seu costat. Va posar-li la mà dreta al genoll.

No he vingut a Luanda a exigir res. He vingut a conèixer-la. Vull emportar-me-la a la nostra terra.

La Ludo li va agafar la mà.

Filla, aquesta és la meva terra. Ja no me’n queda cap més.

Va assenyalar el ficus.

He vist créixer aquest arbre. Ell m’ha vist envellir. Xerrem molt.

Vostè deu tenir família a Aveiro.

Família?!

Família, amics, què sé jo.

La Ludo va somriure a en Sabalu, que s’ho mirava tot, molt atent, enterrat en un dels sofàs.

La meva família és aquest nen, el ficus d’allà fora, el fantasma d’un gos. Cada vegada m’hi veig més malament. Un oculista, amic del meu veí, va venir aquí a casa a visitar-me. Diu que mai no perdré la vista del tot. Em queda la visió perifèrica. Sempre distingiré la llum, i la llum en aquest país és una festa. En tot cas no pretenc res més: la llum, en Sabalu que em llegeixi i l’alegria d’una magrana cada dia.

Un colom que es deia Amor

El colom que va canviar la vida del Reietó —i també li va matar la gana— es deia Amor. Ho trobeu ridícul? Queixeu-vos-en a la Maria Clara. Va ser ella qui li va posar el nom. La futura dona d’en Magno Moreira Monte era, a l’època de la independència, una jove estudiant de l’institut. El pare, l’Horácio Capitão, funcionari de duanes, criava coloms missatgers. Els coloms que batejava la Maria Clara tendien a ser uns campions. Va ser el cas, abans de l’Amor, de l’Enamorat (1968), l’Amorós (1971), el Clamorós (1973) i l’Encantat (1973). A l’Amor gairebé el van descartar, quan encara era a l’ou. No servirà, va explicar l’Horácio Capitão a la seva filla. Fixa’t en la closca, rugosa, molt gruixuda. Un colom saludable, fort, bon volador, neix d’ous amb la closca llisa i lluent. La noia va fer girar l’ou entre els llargs dits, i va profetitzar:

Serà un campió, pare. Li diré Amor.

L’Amor va venir a la llum amb les potes fines. Espicossava molt el bol. A més, el plomatge se li va endarrerir. L’Horácio Capitão no amagava el disgust i la repugnància:

Ens n’hauríem de desfer, Maria Clara. Aquest carai de bèstia mai no volarà com cal. És un fracassat. Un columbòfil ha de saber distingir els coloms bons dels coloms dolents. Dels dolents ens en desfem, no hi perdem el temps.

No!, insistia la filla. Tinc una fe absoluta en aquest colom. L’amor va néixer per triomfar.

L’Amor va començar de fet a desenvolupar-se. Per desgràcia, va créixer massa. En veure’l gras, molt més gros que els coloms de la mateixa niuada, l’Horácio Capitão va tornar a moure el cap:

Ens l’hauríem de menjar. Els coloms grossos només tenen alguna oportunitat en les proves de velocitat. No serveixen per a distàncies llargues.

Es va equivocar. L’Amor va respondre a les expectatives de la Maria Clara. El 1974 i el 1975 van ser per a ell anys de glòria. Es va revelar ràpid, decidit, amb una arrelada passió pel colomar.

El fill de puta demostra vincle amb el territori, va reconèixer finalment l’Horácio Capitão. El vincle amb el territori és la principal característica d’un bon volador.

Quan es topava amb un mirall, l’Horácio Capitão hi veia un home alt i cepat, cosa que no era. Ben al contrari, feia poc més d’un metre seixanta, i tenia uns braços lassos, unes espatlles estretes, uns ossos d’ocellet. Mai no es feia enrere davant de cap batussa, i si en tenia oportunitat donava el primer cop, per rebre tot seguit els de l’adversari, i sofrir-los de debò, a la carn fràgil, però sempre dret com un colós. Havia nascut a Luanda, en una família de la petita burgesia mestissa, i només havia anat a Portugal una vegada. Tanmateix, se sentia, en paraules seves, «un portuguès pels quatre cantons». La revolució d’abril el va enfurismar i el va atordir. Uns dies estava més enfurismat, altres més atordit, a vegades tenia la mirada perduda al cel, altres bramava contra els traïdors i els comunistes que, pocavergonyes, pretenien vendre Angola a l’imperi soviètic. Va veure horroritzat el començament de la guerra civil i el triomf de l’MPLA, i dels seus aliats cubans i del Bloc de l’Est. Es podia haver embarcat cap a Lisboa, com tants altres, però no ho va fer.

Mentre hi hagi en aquesta terra un autèntic portuguès, Angola continuarà sent Portugal.

Els mesos després de la independència va veure com se succeïen les tragèdies que havia profetitzat: la fugida dels colons i d’una bona part de la burgesia nativa, el tancament de les fàbriques i del petit comerç, el col·lapse dels serveis d’aigua, electricitat i recollida d’escombraries, les detencions en massa, els afusellaments. Va deixar d’anar al colomar. Es passava els dies a la Biker. Jo ja us ho deia!, comentava amb els pocs amics, la majoria antics funcionaris públics, que continuaven anant a la històrica cerveseria. Es va tornar tant irritant, insistint i insistint en les mateixes recriminacions i en els mateixos presagis ombrívols, que a partir d’un cert moment els altres van començar a anomenar-lo el Jo-ja-us-ho-deia.

Un matí humit, en obrir el diari, va trobar-hi una foto d’un míting. Hi va veure, en primer pla, la Maria Clara abraçada a en Magno Moreira Monte, i va córrer a ensenyar el diari a un antic informant de la policia política portuguesa, l’Artur Quevedo, que després de la independència havia començat a fer petits encàrrecs per als nous serveis d’informació i seguretat.

Coneixes aquest penques? Qui és aquest penques?

En Quevedo es va mirar el seu amic, compadit.

Un comunista fanàtic. El pitjor dels comunistes, intel·ligent, decidit, i amb un odi visceral als portuguesos.

L’Horácio va tornar a casa amb un atac de pànic. La seva filla, la seva nena, la seva princesa havia caigut en mans d’un subversiu. No sabria què dir a la seva difunta esposa quan la tornés a veure. El cor se li va accelerar mentre caminava. La fúria l’anava posseint. Ja cridava quan va obrir la porta:

Maria Clara!

La filla va sortir de la cuina eixugant-se les mans al davantal.

Pare?!

Vull que vagis a fer les maletes. Ens n’anem a la metròpoli.

Què?!

La Maria Clara havia fet disset anys. Havia heretat de la mare la bellesa plàcida, i del pare el coratge i la tossuderia. En Monte, vuit anys més gran, havia sigut professor de portuguès, el 1974, l’any de l’eufòria. D’ell la van atreure els defectes de l’Horácio. També es va deixar seduir per la veu greu amb què el professor llegia, a les classes, els versos de José Régio: «La meva vida és una ventada. / És una ona alçada. / És un àtom amb volada… / No sé on vaig, / No sé on vaig, / Sé on no vull anar!».

La noia es va treure el davantal. El va trepitjar, furiosa.

Se n’hi va vostè. Jo em quedo al meu país.

L’Horácio la va bufetejar.

Tens disset anys, i ets la meva filla. Faràs el que jo et digui. De moment et quedaràs tancada a casa, no vull que facis cap més bestiesa.

Va manar a la criada que no deixés sortir la Maria Clara i va anar a comprar els bitllets d’avió. Va vendre el cotxe, a un preu ridícul, a l’Artur Quevedo, i li va donar una còpia de les claus de casa.

Ves-hi cada dia a obrir les finestres, a regar el jardí, perquè la gent es pensi que continua habitada. No vull que els comunistes m’ocupin la casa.

La Maria Clara se servia dels coloms, ja feia unes quantes setmanes, per comunicar-se amb l’amant. L’Horácio havia tallat el telèfon quan va començar a rebre amenaces de mort. Les amenaces no estaven relacionades amb qüestions polítiques. Res a veure. El funcionari de duanes sospitava d’un company envejós. En Monte, al seu torn, viatjava molt, complint missions secretes, a vegades en zones de combat. La Maria Clara, que en aquells moments es cuidava ella tota sola del colomar, li donava tres o quatre coloms i ell els anava deixant anar, al capvespre, amb versos d’amor i notícies breus lligades a les potes.

La Maria Clara va aconseguir enviar, mitjançant la criada, un missatge a una amiga, i aquesta va anar a veure en Monte. El va trobar a Viana, investigant rumors sobre l’organització d’un cop militar que implicava oficials negres descontents amb la predominança de blancs i mestissos en els escalafons més alts de les forces armades. En Monte es va asseure i va escriure:

«Demà. A les sis, al lloc de sempre. Ves amb molt de compte. T’estimo».

Va posar el missatge en un petit cilindre de plàstic i el va lligar a la pota dreta d’un dels dos coloms que s’havia endut. Va deixar anar el colom.

La Maria Clara va esperar en va una resposta. Va plorar tota la nit. No va protestar camí de l’aeroport. No va parlar fins que van desembarcar a Lisboa. Es va estar poc temps a la capital portuguesa. Cinc mesos després de fer els divuit anys va tornar a Luanda i es va casar amb en Monte. L’Horácio es va empassar l’orgull, va fer les maletes i va seguir la filla. Es va assabentar, molt més tard, que el seu futur gendre li havia evitat més d’una vegada la presó, en els anys turbulents de després de la independència. Mai no l’hi va agrair. Tanmateix, en el funeral va ser dels que van plorar més.

Déu pesa les ànimes en una balança. En un dels platets hi ha l’ànima, en l’altre les llàgrimes dels qui l’han plorat. Si ningú no la plora, l’ànima se’n va cap a l’infern. Si hi ha hagut prou llàgrimes, i prou sentides, puja cap al cel. La Ludo hi creia, en això. O li hauria agradat creure-hi. És el que va dir a en Sabalu:

Van al cel les persones que els altres troben a faltar. El paradís és l’espai que ocupem en el cor dels altres. Era el que m’explicava la meva àvia. No m’ho crec. M’agradaria creure’m tot el que és senzill, però no tinc fe.

A en Monte el van plorar. Em costa d’imaginar-me’l al paradís. Però potser purga, en algun racó fosc de la immensitat, entre la serena esplendor del cel i les convulses tenebres de l’infern, jugant a escacs amb els àngels que el guarden. Si els àngels hi saben jugar, si hi juguen bé, això per a ell deu ser gairebé el paradís.

Pel que fa a l’Horácio Capitão, el Jo-ja-us-ho-deia, passa les tardes en un bar decrèpit, a l’Ilha de Luanda, bevent cervesa i discutint de política en companyia del poeta Vitorino Gavião, de l’Artur Quevedo i de dues o tres velles carcanades més dels temps de la picor. Fins ara encara no ha reconegut la independència d’Angola. Creu que de la mateixa manera que es va acabar el comunisme, algun dia també s’acabarà la independència. Continua criant coloms.

La confessió d’en Jeremias Carrasco

Tornem al matí que en Nasser Evangelista, arrossegat pel ressò d’unes veus ombrívoles, es va tirar sobre en Monte i el va apunyalar. Entre l’embolic de gent que s’havia aplegat a la porta de la Ludo hi destacaven, com potser recordareu, dos personatges vestits de negre. La vella senyora es va fixar en ells després de la vergonyosa fugida d’en Monte i de la retirada (també apressada) d’en Baiacu. S’hi va fixar, però no va ser capaç de saber què pretenien, perquè mentrestant en Daniel Benchimol havia començat a llegir la carta que la Maria da Piedade Lourenço havia escrit al director del Jornal de Angola.

Els dos homes es van esperar fins que el periodista va acabar. Van ser testimonis, en silenci, de la tristesa d’ella, les llàgrimes eixugades amb el dors de la mà. Per fi en Daniel va prometre que escriuria a la Maria da Piedade i es va retirar. Llavors els dos homes van avançar. El més vell va estendre la mà a la Ludo, però va ser el més jove qui va parlar.

Amb el seu permís, padrina, voldríem entrar.

Què desitgen?

En Jeremias Carrasco es va treure una llibreta de la butxaca de l’americana i hi va escriure ràpidament. La va ensenyar a la Ludo. La dona va moure el cap.

Veig que és una llibreta. Les lletres ja no les puc veure. Vostè és mut?

El jove va llegir en veu alta:

Deixi’ns entrar, sisplau. Necessito el seu perdó, i la seva ajuda.

La Ludo se’ls va mirar, tossuda.

No tinc res per seure. Fa trenta anys que no rebo visites.

En Jeremias va tornar a escriure i va ensenyar la llibreta al fill:

Ens estarem drets. El meu pare diu que les cadires, fins i tot les millors, no milloren les converses.

La Ludo els va deixar entrar. En Sabalu va anar a buscar quatre velles llaunes d’oli. Hi van seure. En Jeremias va mirar horroritzat el terra de ciment, les parets fosques, plenes d’escrits en carbó. Es va treure la gorra. El crani, pelat, brillava a la penombra. Va tornar a escriure a la llibreta.

La seva germana i el seu cunyat van morir en un accident de cotxe —va llegir el fill—. Jo en vaig ser el responsable. Els vaig matar. Vaig conèixer el vell Punxó a Uíge, al començament de la guerra. Va ser ell qui em va venir a buscar. Algú li havia parlat de mi. Necessitava que l’ajudés a donar un cop a la Diamang. Una cosa neta, ben feta, sense sang ni embolics. Vam quedar que jo em quedaria la meitat dels diamants. Vaig fer el que havia de fer, tot va anar bé, però al final el Punxó va fugir. Em va deixar amb les mans buides. No es pensava que el vingués a buscar a Luanda. No em coneixia. Vaig entrar a la ciutat, envoltada per les tropes d’en Mobutu i per la nostra gent, una aventura boja, i buscant aquí i allà, durant dos dies, vaig acabar per trobar-lo, en una festa, a l’Ilha de Luanda. En veure’m va fugir. El vaig perseguir, amb el cotxe, com a les pel·lícules. Llavors ell es va despistar i va xocar contra un arbre. La seva germana va morir a l’acte. El Punxó va viure prou per dir-me on havia amagat els diamants. Em sap molt greu.

L’António llegia amb dificultat. Potser per la manca de llum, potser perquè no estava acostumat a llegir, potser perquè li costava de creure el que anava llegint. Quan va acabar va aixecar cap al pare uns ulls enfosquits. El vell s’havia repenjat a la paret. Respirava amb dificultat. Va agafar la llibreta de les mans de l’António i va tornar a escriure-hi. La Ludo va alçar la mà, en un gest vague, angoixada, intentant impedir-l’hi.

No es turmenti més. Els errors ens corregeixen. Potser el que cal és oblidar. Hauríem de practicar l’oblit.

En Jeremias va moure el cap, irritat. Va gargotejar unes quantes paraules més a la llibreteta. La va donar al fill:

El pare no vol oblidar. Oblidar és morir, diu ell. Oblidar és una rendició.

El vell va tornar a escriure:

El pare demana que jo li parli del meu poble. Vol que li parli de les vaques, les vaques són la nostra riquesa, però no són béns de compra i venda. Les contemplem. Ens agrada sentir el bram de les vaques.

Aïllat entre els kuvales, en Jeremias havia renascut no una altra persona, sinó unes altres persones, un poble. Abans vivia enmig dels altres. En el millor dels casos, abraçat als altres. Al desert es va sentir per primera vegada part d’un tot. Hi ha biòlegs que sostenen que una abella tota sola, una formiga tota sola, no constitueixen sinó cèl·lules mòbils d’un mateix individu. Els veritables organismes són el rusc i el formiguer. Un kuvale tampoc no existeix sense els altres.

La Ludo es va recordar, mentre l’António anava llegint amb penes i treballs les explicacions del pare, d’uns versos de Fernando Pessoa: «Em fan pena les estrelles, / Que brillen fa tant de temps, / Fa tant de temps… / Em fan pena, totes elles. // No hi deu haver un cansament / De les coses, / De totes les coses / Com de les cames o d’un braç? // Un cansament d’existir, / De ser, / Només de ser, / El ser trist brillar o somriure… // No hi deu haver, en fi, / Per a les coses que són, / No una mort, però sí / una altra mena de fi, / O una gran raó: / Alguna cosa així / Com ara un perdó?».

L’António parlava dels nous latifundistes, del filferro que partia el desert, que tallava els camins d’accés a les pastures. Tornar-s’hi a trets duria a unes guerres terribles, durant les quals els kuvales perdrien el bestiar, perdrien l’ànima i la llibertat. Així havia sigut el 1940, quan els portuguesos van matar gairebé tot el poble i van enviar els supervivents, com a esclaus, a les plantacions de São Tomé. L’altra solució, segons en Jeremias, era comprar terres, les mateixes que sempre havien sigut dels kuvales, dels himbes, dels names, i que ara pertanyien a generals i pròspers empresaris, molts sense cap vincle amb el cel desmesurat del sud.

La Ludo es va aixecar, va anar a buscar els dos diamants que li havien quedat i els va donar a en Jeremias.

L’accident

Moltes vegades, quan mirava els miralls, el veia darrere meu. Ara ja no el veig. Potser perquè m’hi veig tan malament (beneficis de la ceguesa), potser perquè hem canviat de miralls. Tot just vaig cobrar els diners del pis, vaig comprar miralls nous. Em vaig desfer dels vells. El meu veí ho va trobar estrany:

L’única cosa en condicions d’aquesta casa són els miralls.

No! Em vaig enfadar. Els miralls estan embruixats.

Embruixats?!

Sí, veí. Plens d’ombres. Han passat massa temps en estat de solitud.

No li vaig voler dir que, moltes vegades, en mirar els miralls, hi veia com s’abraonava a sobre meu l’home que em va violar. En aquella època encara sortia de casa. Duia una vida gairebé normal. Anava i venia de l’institut, en bicicleta. A l’estiu llogàvem una casa, a la Costa Nova. Jo nedava. M’agradava nedar. Una tarda, en arribar a casa venint de la platja, vaig trobar a faltar un llibre que estava llegint. Vaig tornar, tota sola, a buscar-lo. Hi havia una fila de barraquetes muntades a la sorra. Mentrestant s’havia fet fosc i estaven desertes. Em vaig dirigir a la barraqueta on havíem estat. Hi vaig entrar. Vaig sentir un soroll, i en girar-me vaig veure un individu a la porta que em somreia. El vaig reconèixer. Solia veure’l, en un bar, jugant a cartes amb el meu pare. Era a punt d’explicar-li què hi feia, allà. No vaig tenir temps. Quan me’n vaig adonar ja el tenia a sobre. Em va esparracar el vestit, em va arrencar les calces i em va penetrar. M’enrecordo de l’olor. De les mans aspres, dures, que em premien els pits. Vaig cridar. Em va picar a la cara, uns cops forts, sincopats, no amb odi, no amb fúria, com si s’estigués divertint. Vaig callar. Vaig arribar a casa somicant, el vestit esparracat, ple de sang, la cara inflada. El meu pare ho va entendre tot. Va perdre el cap. Em va bufetejar. Mentre em picava, amb el cinturó, em cridava puta, fresca, desgraciada. Encara el sento: Puta! Puta! La meva mare l’agafava. La meva germana plorava.

Mai no vaig saber del cert què li va passar a l’home que em va violar. Era pescador. Diuen que va fugir a Espanya. Va desaparèixer. Vaig quedar prenyada. Em vaig tancar en una habitació. Em van tancar en una habitació. Sentia, a fora, la gent que xiuxiuejava. Quan va arribar el moment, una llevadora em va venir a ajudar. No vaig ni arribar a veure la cara de la meva filla. Me la van prendre.

La vergonya.

La vergonya és el que m’impedia sortir de casa. El meu pare va morir sense dirigir-me mai més la paraula. Jo entrava a la sala i ell s’aixecava i se n’anava. Va passar el temps, es va morir. Al cap d’uns mesos la meva mare també es va morir. Me’n vaig anar a viure a casa de la meva germana. A poc a poc vaig anar oblidant. Cada dia pensava en la meva filla. Cada dia m’exercitava per no pensar-hi.

Mai més no vaig poder sortir al carrer sense sentir una vergonya profunda.

Ara m’ha passat. Surto al carrer i ja no tinc vergonya. No tinc por. Surto al carrer i les botigueres em saluden. Riuen amb mi, com si fossin parentes pròximes.

La canalla em fa broma, em donen la mà. No sé si és perquè soc molt vella o si és perquè soc tan criatura com ells.

Últimes paraules

Escric palpant lletres. Una experiència curiosa, perquè no puc llegir el que he escrit. Per tant, no escric per a mi.

Per a qui escric?

Escric per a qui vaig ser. Potser aquella que un dia vaig deixar enrere persisteixi encara, dreta i aturada i fúnebre, en unes golfes del temps —en un revolt, en una cruïlla— i d’alguna manera misteriosa pugui llegir les línies que aquí vaig traçant, sense veure-les.

Ludo, estimada: ara soc feliç.

Cega, m’hi veig més bé que tu. Ploro per la teva ceguesa, per la teva infinita estupidesa. Hauria sigut tan fàcil obrir la porta, tan fàcil sortir al carrer i abraçar la vida. Et veig espiar per les finestres, aterrida, com una criatura que mira a sota el llit, a l’expectativa de monstres.

Monstres, mostra’m els monstres: aquestes persones als carrers. La meva gent.

Em sap molt greu el molt que vas perdre.

Em sap molt greu.

Però no és ben igual que tu, la infeliç humanitat?

És en els somnis on tot comença

En el somni, la Ludo era una nena. Estava asseguda en una platja de sorra blanca. En Sabalu, estirat d’esquena, amb el cap a la seva falda, mirava el mar. Parlaven del passat i del futur. Intercanviaven records. Reien de la manera estranya com s’havien conegut. La rialla de tots dos sacsejava l’aire, com una resplendor d’ocells en el matí endormiscat. Llavors en Sabalu es va alçar.

Neix el dia, Ludo. Anem.

I van avançar tots dos en direcció a la llum, rient i xerrant, com aquell que entra en un vaixell.

Lisboa, 5 de febrer del 2012

Agraïments i bibliografia

Una tarda ja llunyana del 2004 el cineasta Jorge António em va desafiar a escriure un guió d’un llargmetratge de ficció per filmar a Angola. Li vaig explicar la història d’una portuguesa que es va autoemparedar el 1975, dies abans de la independència, aterrida amb l’evolució dels esdeveniments. L’entusiasme d’en Jorge em va dur a escriure el guió. Encara que la pel·lícula es quedés pel camí, va ser a partir d’aquella estructura original que vaig arribar a aquesta novel·la. Per escriure els capítols sobre els kuvales vaig trobar alguna inspiració en els poemes de Ruy Duarte de Carvalho, i també en un dels seus assajos més brillants: Aviso à Navegação – olhar sucinto e preliminar sobre os pastores kuvale.

Diverses persones m’han ajudat a escriure aquest llibre. Ho vull agrair particularment als meus pares, des de sempre els meus primers lectors, i també a la Patrícia Reis i a la Lara Longle. Agraeixo finalment a la poeta brasilera Christiana Nóvoa que, a petició meva, escrivís els versos de la Ludo dels capítols «Haiku» i «Exorcisme».

JOSÉ EDUARDO AGUALUSA ALVES DA CUNHA (Huambo, Angola, 1960) és escriptor i periodista. Criat a Luanda, viu a cavall entre aquesta ciutat, Lisboa i Rio de Janeiro. Agualusa és considerat un dels escriptors africans més originals de les últimes dècades i una de les veus més importants de la literatura portuguesa.

Ha publicat més de trenta obres literàries que han estat traduïdes a més de vint-i-cinc idiomes. És també cofundador de l’editorial brasilera Língua Geral, articulista en diversos mitjans de comunicació i presentador del programa de ràdio A Horas das Cigarras, de la RDP África, sobre música i poesia africana. Ha rebut les beques literàries del Centro Nacional da Cultura, de la Fundação Oriente i de la Deutscher Akademischer Austauschdienst. L’any 2007 es va convertir en el primer escriptor africà a guanyar el premi Independent Foreign Fiction, atorgat pel diari britànic The Independent i el Consell de les Arts del Regne Unit, amb la novel·la O Vendedor de Passados (2004). Amb Teoria Geral do Esquecimento (2012) va rebre el premi International Dublin Literary del 2017 i el premi Llibreter 2018.

Notes

[1] La ville s’endormait / Et j’en oublie le nom / Sur le fleuve en amont / Un coin de ciel brûlait / La ville s’endormait / Et j’en oublie le nom, etc. Jacques Brel a «La ville s’endormait». <<