Un home apareix mort al seu compartiment durant el trajecte de l’Orient Express. La cambra, bloquejada per dins, semblava infranquejable; tot i això, les punyalades a la víctima evidencien que algun dels passatgers ha comès un assassinat. El detectiu Hercule Poirot es troba davant d’un gran misteri; ningú no ha entrat ni sortit del tren, ja que aquest ha quedat atrapat per una tempesta de neu, circumstància que impedeix també que continuï el recorregut. Tots els passatgers del tren, que en ple hivern viatja gairebé buit, passen a ser sospitosos des que es descobreix el cadàver fins que Poirot, in extremis, aconsegueix salvar els obstacles i desemmascarar el culpable.

Una de les obres més conegudes de l’autora britànica Agatha Christie, publicada per primer cop l’any 1934, Assassinat a l’Orient Express és tot un clàssic, el màxim exponent de l’estil de l’autora.

Agatha Christie

Assassinat a l’Orient Express

Serie Negra 8

ePub r1.0

sentinel 04.10.13

Títol original: Murder on the Orient Express

Agatha Christie, 1934

Traducció: Johanna Givanel

Disseny de la portada: Opalworks

Editor original: RufusFire

Editor d’aquesta revisió: sentinel

ePub base r1.0

Primera part
Els fets

Capítol I
Un passatger important del Taurus Express

Eren les cinc d’una matinada d’hivern a Síria. Al llarg de l’andana d’Alep estava aturat el tren que les guies de ferrocarrils designen amb el nom de Taurus Express. Aquest tren era format per un vagó restaurant i cuina, un vagó llit i dos vagons ordinaris.

Al peu de l’estrep del vagó llit es trobava un jove tinent francès, amb vistós uniforme, el qual estava conversant amb un homenet embolicat fins a les orelles i del qual només eren visibles la punta del seu nas i les dues puntes del seu bigoti encarcarat.

Feia un fred intensíssim i la missió d’acomiadar un distingit estranger, no es pot pas dir que fos envejable, però el tinent Dubosc la complia valerosament. Els seus llavis no deixaven de pronunciar frases en el més elegant francès. Tanmateix, desconeixia els motius del viatge d’aquell personatge. Naturalment, havia sentit certs rumors, com succeeix sempre en aquests casos. El general —el «seu» general— estava d’un humor que empitjorava cada vegada més. I aleshores havia arribat, procedent d’Anglaterra, aquell belga. Durant tota la setmana s’havia notat una tensió estranya. I després van succeir certes coses. Un oficial molt notable s’havia suïcidat; un altre havia presentat la seva dimissió; i després els rostres preocupats havien recuperat la seva tranquil·litat i havien desaparegut certes precaucions militars. I el general —el general del propi tinent Dubosc— semblava que s’havia rejovenit de deu anys.

Dubosc havia sentit part d’una conversa entre el seu general i l’estranger.

—Vós ens heu salvat, mon cher —deia el general, tot emocionat, tremolant-li el gran bigoti blanc—. Heu salvat l’honor de l’exèrcit francès. Heu evitat un gran vessament de sang! ¿Com us puc agrair d’haver accedit a la meva requesta? Haver vingut de tan lluny…

A aquestes paraules l’estranger —per nom monsieur Hercule Poirot— va contestar amablement, afegint la frase:

—¿Com voleu que oblidi que en certa ocasió vau salvar-me la vida?

Aleshores el general va contestar refusant tot el mèrit d’aquell favor que va fer en algun temps, i citant novament França i Bèlgica i l’honor i la glòria d’aquests dos països, van abraçar-se cordialment i la conversa va donar-se per acabada.

Respecte al que havia passat, el tinent Dubosc encara era als llimbs, però era l’encarregat d’acomiadar monsieur Poirot al Taurus Express i allà es trobava, complint-ho al peu de la lletra, amb tot el zel i la voluntat propis d’un jove oficial que té una brillant carrera en perspectiva.

—Avui és diumenge —va dir el tinent—. Demà, dilluns, a la tarda, ja sereu a Istanbul.

No era pas la primera vegada que havia fet aquesta observació. Les converses en una andana, abans de la sortida d’un tren, sempre tenen un caràcter de repetició.

—Així ho espero —va respondre monsieur Poirot.

—Crec que penseu quedar-vos allà alguns dies.

—Mais oui. Istanbul és una ciutat que no conec. Seria una llàstima travessar-la solament… comme ça.

Monsieur Poirot va fer petar els dits despectivament.

—No tinc res que m’apressi. Em quedaré allà uns quants dies com a turista.

—Santa Sofia és preciosa —va dir el tinent Dubosc que no l’havia vista mai.

Una ràfega de vent gelat va recórrer l’andana. Els dos homes van esgarrifar-se. El tinent Dubosc dissimuladament va mirar el seu rellotge. Les cinc menys cinc minuts. Només cinc minuts més!

En veure que el belga s’havia adonat que ell havia donat una ullada al rellotge, reprengué la conversa:

—Hi ha molt poca gent que viatgi en aquesta època de l’any —digué, mirant per les finestretes del vagó llit, aturat al seu costat.

—Efectivament —respongué monsieur Poirot.

—Esperem que la neu deixarà circular el Taurus.

—Pot succeir el contrari?

—Sí, ha passat. No aquest any, però.

—Esperem que no succeeixi pas, ara —digué monsieur Poirot—. Les informacions meteorològiques d’Europa són dolentes.

—Molt dolentes. Als Balcans hi ha molta neu.

—Tinc entès que a Alemanya, també.

—Eh bien! —respongué el tinent Dubosc ràpidament, veient que es tornaria a fer un silenci—. Demà a la tarda, a les set quaranta arribareu a Constantinoble.

—Sí —digué monsieur Poirot, i va afegir desanimadament—: Santa Sofia. He sentit dir que és molt bonica.

—Magnífica. Crec que sí.

Per damunt els seus caps va enretirar-se la cortineta d’un dels compartiments del vagó llit i va veure’s el cap d’una novia jove darrera el vidre.

Mary Debenham havia dormit molt poc des de la seva sortida de Bagdad, el dijous abans. Ni en el tren cap a Kirkuk, ni en el Rest House de Mosul, ni tampoc en la darrera nit del seu viatge havia pogut dormir còmodament. Ara, cansada d’estar desperta en el seu calorós compartiment, excessivament caldejat, s’havia aixecat per tafanejar.

Allò devia ésser Alep. Naturalment, no es podia veure res. Només una llarguíssima andana, il·luminada pobrament. Sota la seva finestra hi havia dos homes que parlaven en francès. Un d’ells era un oficial francès; l’altre era un home baixet amb un enorme bigoti. La noia va somriure lleugerament. Mai no havia vist ningú tapat d’aquella manera. Devia fer molt de fred a fora. Probablement per això calefactaven tant el tren. La noia va provar d’abaixar el vidre, però no li fou possible.

El conductor del vagó llit es va acostar als dos homes. El tren estava a punt de sortir, els digué. Monsieur faria bé de pujar al tren. L’homenet va treure’s el capell. Quin cap tan ovalat tenia! Malgrat les seves preocupacions, Mary Debenham va somriure. Un homenet d’aspecte ridícul. Una mena d’home, tan insignificant, que ningú no prendria seriosament.

El tinent Dubosc va començar de pronunciar les fórmules de comiat. Havia pensat, anticipadament, les frases i les havia reservades per al darrer moment. Era un comiat molt cortès i molt bell.

Per a no ésser menys, monsieur Poirot va contestar en termes semblants.

—En voiture, monsieur —va dir el conductor del vagó llit.

De molt mala gana monsieur Poirot va pujar al tren. El conductor va pujar darrera d’ell. Monsieur Poirot saludà amb la mà. El tinent Dubosc es va quadrar i va saludar. El tren, amb una terrible sacsejada, va arrencar lentament.

—Enfin! —va murmurar monsieur Poirot.

—Brrrrr! —bufà el tinent Dubosc, espolsant-se, per tal de treure’s el fred.

—Voilà, monsieur. —El conductor va ensenyar, amb gest teatral, la bellesa del compartiment i l’ordenada col·locació dels seus bagatges—. La maleteta del senyor l’he posada aquí.

La seva mà estesa era molt significativa. Hercule Poirot va col·locar-hi un bitllet plegat.

—Merci, monsieur. —El conductor va fer-se encara més amable—. Tinc els bitllets del senyor. També necessito el passaport, faci’m el favor. Crec que el senyor interromprà el seu viatge a Istanbul, oi?

Monsieur Poirot va assentir amb el cap.

—Suposo que no deu viatjar molta gent, oi? —va preguntar.

—No, senyor. Tinc només dos altres viatgers: tots dos són anglesos. Un coronel de l’Índia i una jove anglesa de Bagdad. El senyor desitja alguna cosa?

Monsieur va demanar una ampolla petita de Perrier.

Les cinc de la matinada és una hora molt intempestiva per a pujar en un tren. Encara faltaven dues bones hores perquè es fes clar. Conscient de tot això i satisfet d’haver portat a bon terme una delicada missió, monsieur Poirot va ajeure’s en un racó i es va quedar adormit.

Quan va despertar-se eren ja dos quarts de deu i ràpidament es va dirigir al vagó restaurant a la recerca d’un bon cafè calent.

En aquell moment només hi havia un sol ocupant en tot el vagó; sens dubte era la jove anglesa, de la qual li havia parlat el conductor. Era una noia alta, esvelta i morena, i podria tenir uns vint-i-vuit anys. Es podia observar una freda indiferència en la manera que tenia de prendre el seu esmorzar i en la forma de cridar el cambrer perquè li portés més cafè, que denotava un cert coneixement del món i de viatjar. Portava un vestit d’una roba molt fina, perfectament apropiada a l’alta atmosfera del tren.

Monsieur Hercule Poirot, com que no tenia altra cosa a fer, es divertia observant-la i estudiant-la, dissimuladament.

Segons la seva opinió, era una d’aquestes noies que saben tenir cura d’elles mateixes allà on vagin. Se la veia equilibrada i serena. A Poirot va agradar-li la perfecció de les seves faccions i la delicada pal·lidesa de la seva pell. Li agradaren, també, els seus ondulats cabells, d’un negre brillant, i els seus ulls, freds, impersonals i grisos. Però Poirot va dictaminar que se la veia massa eficient per a poder-la considerar com una jolie femme.

Al cap de poc va entrar una altra persona al vagó restaurant. Es tractava d’un home alt, de quaranta a cinquanta anys, prim, moreno, amb els cabells lleugerament grisencs a les temples.

—El coronel de l’Índia —es digué Poirot.

El nou arribat va saludar la noia amb una petita inclinació.

—Bon dia, miss Debenham.

—Bon dia, coronel Arbuthnot.

El coronel estava dret amb una mà recolzada a la cadira del davant de la noia.

—Té algun inconvenient? —va preguntar.

—En absolut. Segui.

—Gràcies; ja sap vostè que l’esmorzar és un àpat que no es presta gaire a converses.

—D’acord, coronel. No m’ofendré pas.

El coronel va seure.

—Boy! —va cridar, de forma peremptòria.

Va presentar-se el cambrer, al qual va demanar-li uns ous i cafè.

Els seus ulls van fixar-se per un moment en Hercule Poirot, però se’n van separar amb indiferència. Poirot, coneixent perfectament la mentalitat anglesa, va comprendre que devia dir-se: «Només és un maleït estranger».

Fidels a la seva nacionalitat, els dos anglesos no parlaren gaire. Van intercanviar unes breus observacions i, després, la noia va aixecar-se i es va dirigir al seu compartiment.

Quan arribà l’hora del lunch, els dos anglesos compartiren altra vegada la mateixa taula, ignorant completament el tercer viatger. La seva conversa fou, però, més animada que durant l’esmorzar. El coronel Arbuthnot va parlar del Punjab, i, ocasionalment, va fer a la noia unes quantes preguntes respecte a Bagdad, on, segons es va poder deduir, ella havia treballat com a institutriu. Durant la conversa tots dos van descobrir-se alguns amics recíprocs, i això va ésser motiu perquè la conversa es fes més íntima i animada. El coronel va preguntar a Mary si es dirigia directament a Anglaterra o si es deturaria a Istanbul.

—No, penso fer el viatge directament —va contestar ella.

—Vol dir que no és una veritable llàstima?

—Ja vaig fer aquest viatge fa dos anys i aleshores vaig passar tres dies a Istanbul.

—Ja ho comprenc. Estic molt content perquè jo també faré el viatge directament.

Dient això el coronel va fer una desgarbada reverència tot tornant-se lleugerament vermell.

—És susceptible el nostre coronel —va pensar Hercule Poirot, força divertit—. Els viatges amb tren són tan perillosos com els viatges per mar!

Miss Debenham va contestar que era una casualitat molt agradable. Les seves paraules tenien un to fred.

Hercule Poirot va observar que el coronel l’acompanyava fins al seu compartiment. Més tard, travessaren el magnífic escenari del Taurus. Mentre admiraven les Cilician Gates, drets en el passadís del tren, un al costat de l’altre, de sobte, la noia va sospirar. Poirot era prou prop d’ells per a poder sentir com deia:

—És tan magnífic! Voldria… voldria…

—Què?

—Desitjaria poder fruir més temps d’aquest espectacle.

Arbuthnot no va contestar. La seva mandíbula se serrà més, donant-li un aspecte més sever.

—Doncs, jo desitjo que el cel pugui treure-la ben aviat d’aquí —murmurejà.

—Calli, li ho prego. Calli.

—Bé. —El coronel va dirigir una ràpida mirada en direcció de Poirot. Després va seguir—: No m’agrada la idea de saber que fa d’institutriu… a mercè d’unes mares tiràniques i d’unes criatures capritxoses i mal criades.

Ella es posà a riure una mica nerviosa.

—Oh, no cal que pensi aquestes coses. El calvari de les institutrius és un mite que està massa explotat. Jo puc assegurar-li que, actualment, són els pares que tenen por de les institutrius!

No parlaren més. Arbuthnot se sentia, potser, avergonyit de la seva violència.

—Em fa l’efecte que he presenciat una comèdia bastant estranya —va dir-se, pensativament, Poirot.

Més tard recordaria aquesta observació.

Van arribar a Konya aquella nit cap a dos quarts de dotze. Els dos viatgers anglesos baixaren per estirar una mica les cames, passejant amunt i avall de l’andana nevada.

Monsieur Poirot va acontentar-se mirant l’activitat de l’estació a través dels vidres de la finestreta. Tanmateix, al cap d’uns deu minuts d’observació, va decidir que una mica d’aire pur li aniria força bé, després de tot. Amb tota cura, va fer els preparatius, embolicant-se amb diversos abrics i bufandes, i va calçar-se unes sabates de goma. Vestit amb tota aquesta indumentària, va baixar amb precaució del tren i començà a donar gambades. El seu passeig el portà més enllà de la màquina del tren.

Van ésser les veus que sentia que li feren descobrir dues figures borroses, aturades a l’ombra d’un vagó de mercaderies. Arbuthnot era qui parlava:

—Mary…

La noia va interrompre’l.

—No, ara no. Encara no. Quan tot s’hagi acabat. Quan tot quedi lluny de nosaltres, «aleshores»…

Discretament, monsieur Poirot va allunyar-se. Se sentia intrigat. Li havia estat difícil de reconèixer la freda i eficient veu de miss Debenham.

—És curiós… —va dir-se a si mateix.

L’endemà va preguntar-se si es devien haver enfadat. Cadascun va parlar molt poc. A la noia se la veia pensarosa, amb mirada d’ansietat. Els seus ulls es veien ullerosos.

Eren dos quarts de tres de la tarda quan el tren va aturar-se. Es veieren uns caps a les finestretes. Un petit grup d’homes tocant a la via, assenyalava quelcom sota el vagó restaurant. Poirot va abocar-se i s’adreçà al conductor del vagó llit que passava molt de pressa davant la finestreta. L’home va contestar i Poirot es retirà bruscament, topant amb Mary Debenham, que es trobava darrera d’ell.

—Què succeeix? —va preguntar ella en francès—. Per què ens hem aturat?

—No és res, senyoreta. S’ha cremat alguna cosa sota el vagó restaurant. No és res greu. Ja està apagat. Ara estan arreglant l’avaria. No hi ha cap perill, pot creure’m.

La noia va fer un gest brusc, com si descomptés la idea del perill, com una cosa que no tingués cap mena d’importància.

—Sí, sí, ja ho comprenc. Però l’horari?

—L’horari?

—Sí, això farà que ens retardem.

—En efecte…, és possible —va contestar Poirot.

—No podrem recuperar el temps perdut! Aquest tren cal que arribi a les sis cinquanta-cinc per tal de poder travessar el Bòsfor i agafar el Simplon-Orient Express, a l’altra banda, a les nou. Si tenim una o dues hores de retard, no podrem agafar la correspondència.

—És molt possible, efectivament —tornà a repetir Poirot.

Va mirar-la amb curiositat. La mà que s’agafava a la barra de sota la finestra no estava tranquil·la, i els seus llavis tremolaven, també.

—¿Té molt d’interès per agafar aquell tren, senyoreta? —va preguntar Poirot.

—Sí! Oh, sí! «Cal» que jo agafi aquell tren.

Va girar en rodó i va allunyar-se pel passadís per anar a reunir-se amb el coronel Arbuthnot.

La seva ansietat, tanmateix, fou innecessària. Deu minuts després el tren va tornar a posar-se en marxa. Va arribar a Haydapassar només amb cinc minuts de retard, recuperant, doncs, durant el trajecte, el temps perdut.

El Bòsfor estava encrespat i la travessada no va agradar gens a monsieur Poirot. En el vaixell estigué separat dels seus companys de viatge i no va tornar a veure’ls més.

En arribar al pont de Galata, va dirigir-se directament a l’Hotel Tokatlian.

Capítol II
L’hotel Tokatlian

A l’Hotel Tokatlian, Hercule Poirot va demanar una cambra amb bany. Després va apropar-se al taulell de la recepció i va preguntar si havia arribat correspondència al seu nom.

Hi havia tres cartes i un telegrama que l’estaven esperant. Les seves celles s’alçaren lleugerament en veure el telegrama. Era una cosa inesperada.

Va obrir-lo amb la seva cura acostumada, sense presses. Les paraules impreses es destacaven clarament:

Esdeveniment previst per vós en el cas Kassner s’ha presentat sobtadament. Preguem retorneu immediatament.

—Voilà ce qui est embêtant! —murmurejà Poirot, empipat. Va donar una ullada al rellotge—. Caldrà que reemprengui el viatge aquesta mateixa nit —afegí, adreçant-se al conserge—. ¿A quina hora surt el Simplon-Orient?

—A les nou, monsieur.

—Podreu proporcionar-me un llit?

—Segurament, monsieur. En aquesta època de l’any, no hi ha dificultat. Els trens van gairebé buits. ¿Primera o segona classe?

—Primera.

—Très bien, monsieur. Per a on, monsieur?

—Per a Londres.

—Bé, monsieur. Li procuraré un bitllet per a Londres i li faré reservar un llit en el vagó Istanbul-Calais.

Poirot va tornar a consultar el seu rellotge. Eren les vuit menys deu.

—Tinc temps de sopar?

—Segurament, monsieur.

El belga va moure el cap; va anular la reserva de l’habitació i va travessar el hall en direcció del restaurant.

En demanar la carta al maître, va sentir una mà que es posava damunt la seva espatlla.

—Ah!, mon vieux, quin plaer tan inesperat! —digué una veu darrera d’ell.

Qui així parlava era un home baix, d’edat madura, amb el cabell tallat en brosse. Somreia satisfet.

Poirot va posar-se ràpidament dret.

—Monsieur Bouc!

—Monsieur Poirot!

Monsieur Bouc era un belga, director de la Compagnie Internationale des Wagons-Lits, i la seva amistat amb l’antiga estrella de les Forces de la Policia Belga datava de molts anys.

—Us trobo molt lluny de casa, mon cher —va dir monsieur Bouc.

—Un petit assumpte a Síria.

—Ah! I quan torneu cap a casa?

—Aquest vespre.

—Estupendament! Jo també. És a dir, jo vaig fins a Lausanne, on tinc certs afers. Segurament fareu el viatge en el Simplon-Orient, oi?

—Sí, acabo de dir que em reservin un llit. La meva intenció era quedar-me aquí uns quants dies, però acabo de rebre un telegrama cridant-me, des de Londres, per a un assumpte molt important.

—Ah! —va sospirar monsieur Bouc—. Les affaires!, les affaires! Però vós… vós sou el candeler, mon vieux!

—A vegades he tingut alguns petits èxits… —Hercule Poirot va aparentar certa modèstia, però sense resultat.

Bouc va posar-se a riure.

—Ja ens veurem després —digué.

Hercule Poirot va dedicar-se a la difícil tasca de mantenir el seu bigoti fora de la sopa.

Un cop obtinguda aquella difícil operació, va mirar al seu voltant mentre esperava que li servissin el següent plat. Hi havia només mitja dotzena de persones en el restaurant, i d’aquesta mitja dotzena només n’hi havia dues que van interessar Hercule Poirot.

Aquestes dues persones estaven assegudes en una taula no gaire lluny d’ell. La més jove era un home d’una trentena d’anys, d’aspecte molt agradable i que es veia clarament que era americà. Tanmateix, no va ésser ell, sinó el seu company, qui va atreure l’atenció del detectiu.

Era un home que estava entre els seixanta i setanta anys. A primera vista tenia l’aspecte bondadós d’un filantrop. El seu cap, amb unes grans entrades, el seu front ample, la boca somrient deixant veure una blanca dentadura postissa, tot semblava demostrar que es tractava d’una persona de gran bondat. Només els seus ulls contradeien aquesta impressió. Eren petits, enfonsats i astuts. Però no era solament això. Quan l’home, en fer certa observació al seu company, va donar una mirada circular al menjador, els seus ulls es deturaren damunt Poirot per espai d’uns segons, durant els quals va expressar una estranya malvolença, una viva expressió de maldat.

L’individu va aixecar-se.

—Pagueu la nota, Hector —va dir al seu jove acompanyant.

La seva veu era desagradable i el to autoritari. Tenia una falsa suavitat que amagava quelcom de perillós.

Quan Poirot va reunir-se amb el seu amic en el saló, els dos homes estaven a punt de sortir de l’hotel. Llurs bagatges ja estaven preparats. El més jove vigilava l’operació. Quan tot va estar a punt, va obrir la vidriera i digué en veu alta:

—Tot està a punt, mister Ratchett.

L’home més vell va remugar unes paraules i va sortir.

—Eh bien —va dir Poirot—. ¿Què penseu d’aquest parell de personatges?

—Són americans —va contestar monsieur Bouc.

—Indubtablement, són americans. Però us pregunto quina opinió teniu de llurs personalitats.

—El més jove m’ha semblat molt simpàtic.

—I l’altre?

—Per dir-vos la veritat, amic meu, no m’he fixat massa en ell. Però m’ha produït una impressió molt desagradable. I a vós?

Hercule Poirot va esperar un moment abans de contestar.

—Quan ha passat pel meu costat, en el restaurant —va contestar finalment—, he sentit una sensació molt curiosa. Ha estat com si un animal salvatge (un animal salvatge!, compreneu?) m’hagués passat frec a frec.

—I, tanmateix, a primera vista té un aspecte dels més respectables.

—Précisément! El cos…, la gàbia… és el més respectable, però l’animal salvatge es veu a través dels barrots.

—Teniu una imaginació, mon vieux! —respongué monsieur Bouc.

—Potser sí. Però no puc treure’m del cap la impressió de maldat que ha passat al costat meu.

—Aquest respectable americà?

—Aquest respectable americà!

—Bé —digué alegrement monsieur Bouc—, deveu tenir raó. Hi ha molta maldat en el món.

En aquell moment va obrir-se la porta i va aparèixer el conserge, el qual es dirigí cap a ells. Semblava intranquil.

—És extraordinari, senyor —digué a Poirot—. No hi ha ni un sol llit de primera classe, lliure, en el tren.

—Comment? —va exclamar monsieur Bouc—. ¿En aquesta època de l’any? Sens dubte deu viatjar un grup de periodistes o de polítics.

—No puc dir-li-ho, senyor —respongué el conserge, adreçant-se, respectuosament, a monsieur Bouc—. Però el cas és que no n’hi ha cap.

—Està bé. —I adreçant-se a Poirot—: Estigueu tranquil, amic meu. Ja ho arreglarem d’una manera o altra. Sempre ens reservem algun compartiment, el número setze que no està compromès. El conductor se n’ocuparà. —Va somriure i mirà el seu rellotge—. Veniu, és hora de marxar.

A l’estació monsieur Bouc va ésser saludat respectuosament pel conductor del vagó llit, uniformat de color marró.

—Bona nit, senyor. El seu compartiment és el número u.

Va cridar els maleters i aquests acostaren llurs carretons plens de bagatges cap al vagó que portava el rètol de la seva destinació:

«Istanbul-Trieste-Calais»

—Crec que viatja molta gent, avui; és cert?

—És increïble, senyor. Tothom ha escollit aquesta nit per a viatjar!

—Malgrat tot, cal que cerqui un compartiment per a aquest senyor. És un gran amic meu. Se li podria donar el número setze.

—Està ocupat, senyor. Ja li ho he dit: anem plens…, plens de gom a gom.

—Però què passa? —va preguntar monsieur Bouc, impacient—. Hi ha alguna conferència? ¿Alguna assemblea?

—No, senyor. És purament casual. Es veu que la gent s’ha encapritxat per viatjar aquesta nit.

Monsieur Bouc va iniciar un gest de disgust.

—A Belgrad —digué— enganxaran el vagó llit procedent d’Atenes, així també el Bucarest-París, però el cas és que no arribarem a Belgrad fins demà a la tarda. El problema és per a aquesta nit. ¿No hi ha cap segona classe lliure?

—Hi ha una segona classe lliure, senyor.

—Bé, aleshores…

—Però es tracta d’un compartiment per a senyores. Hi ha, ja, una alemanya en el compartiment; és una cambrera.

—Là, là, això és molt delicat —remugà monsieur Bouc.

—No us preocupeu, amic meu —li digué Poirot—. Puc viatjar perfectament en un vagó ordinari.

—De cap manera. De cap manera. —Monsieur Bouc s’adreçà, de nou, al conductor—. ¿Ha arribat ja tothom?

—Només manca un viatger.

El conductor va parlar lentament i amb titubeig.

—Quin llit és?

—El número set de segona classe. El viatger no ha arribat encara i manquen només quatre minuts per a les nou.

—Qui és?

—Un anglès. —El conductor va consultar la seva llista—. Un tal mister Harris.

—És un nom de bon presagi —digué Poirot—. Recordo Dickens. Mister Harris no arribarà.

—Col·loqui l’equipatge de monsieur al número set —ordenà monsieur Bouc—. Si arriba aquest mister Harris caldrà dir-li que és massa tard…, que els llits no poden quedar retinguts tant de temps… Ja ho arreglarem d’una manera o d’una altra. ¿Per què preocupar-se per un mister Harris?

—Com vulgui el senyor —digué el conductor.

El conductor va parlar amb el maleter de Poirot i li va donar les instruccions per tal que portés els bagatges al seu lloc. Després es féu cap a un costat perquè Poirot pugés al tren.

—Tout à fait au bout, monsieur —li digué—. El penúltim compartiment.

Poirot va anar passant pel passadís amb força dificultat, ja que la majoria dels viatgers eren drets al passadís.

Els polits pardons de Poirot s’anaven succeint amb regularitat de rellotge. Finalment va arribar al compartiment indicat. Al seu interior, col·locant un maletí, va trobar el jove americà de l’Hotel Tokatlian.

Va posar mala cara en veure Poirot.

—Perdoni —va dir-li—. Em sembla que s’ha equivocat. —Aleshores, en un francès molt primari—: Je crois que vous avez un erreur.

Poirot va contestar en anglès:

—Sou mister Harris?

—No. El meu nom és MacQueen. Jo…

Però en aquell moment la veu del conductor del vagó llit es va deixar sentir darrera Poirot.

—No hi ha cap més llit en el tren, monsieur. Aquest senyor cal que s’instal·li aquí.

Mentre parlava va obrir la finestra del passadís i va començar de pujar els bagatges de Poirot.

Poirot va observar, amb una certa diversió, el to d’excusa de la seva veu. Sense cap dubte li devien haver ofert una bona propina si procurava que la cabina no fos ocupada només que per aquell viatger. Però fins i tot la més esplèndida propina no té eficàcia si el director de la Companyia és a bord i dóna ordres.

El conductor va sortir del compartiment després d’haver col·locat al seu lloc totes les maletes.

—Voilà, monsieur —digué—. Tot ha quedat arreglat. La seva llitera és la de dalt, la número set. Sortiríem dintre un minut.

Va desaparèixer ràpidament pel passadís. Poirot va tornar a entrar al seu compartiment.

—Un fenomen que he vist molt rares vegades —va comentar alegrement—. Un conductor de vagó llit que s’ocupa, personalment, dels bagatges! És inaudit!

El seu company de viatge va somriure. Es veia ben clar que havia desaparegut la seva contrarietat… i probablement havia decidit que era millor prendre-s’ho amb filosofia.

—El tren va extraordinàriament ple —va comentar.

Es va sentir un xiulet i la locomotora va llançar un llarg grinyol. Els dos homes sortiren al passadís.

—En voiture —digué una veu a l’andana.

—Ja marxem —expressà MacQueen.

Però no van sortir encara. El xiulet es va sentir una altra vegada.

—Voldria dir-li —digué, de sobte, el jove— que si vostè prefereix la llitera de baix, la hi puc cedir.

—No, no —va protestar Poirot—. No voldria que vostè se’n privés.

—De cap manera. Queda convingut.

—És massa amabilitat…

Corteses protestes d’ambdues bandes.

—Només és per una nit —va explicar Poirot—. Arribant a Belgrad…

—Ah! Vostè baixa a Belgrad?

—No és això exactament. Ja veurà…

En aquell moment hi hagué un violent sotrac. Els dos homes tragueren el cap per la finestra per tal de contemplar la llarga i ben il·luminada andana, que anava desfilant davant d’ells.

L’Orient Express començava el seu viatge de tres dies a través d’Europa.

Capítol III
Poirot refusa un cas

Monsieur Hercule Poirot va entrar una mica tard, l’endemà, al vagó restaurant. S’havia llevat de bona hora, va esmorzar gairebé sol i havia passat tot el matí repassant les notes de l’assumpte que el cridava a Londres. Gairebé no havia vist el seu company de compartiment.

Monsieur Bouc, que ja estava instal·lat, va indicar al seu amic la cadira buida de l’altra banda de la taula. Poirot va asseure’s i, degut a la favorable situació de la taula, no tardaren a servir-los els primers amb els millors i escollits plats. L’àpat fou excepcionalment perfecte.

Fins que no van començar a menjar un suculent formatge ben mantegós, monsieur Bouc no va dedicar la seva atenció a d’altres assumptes que no fossin els de menjar. Va ésser aleshores que va començar de sentir-se filòsof.

—Ah! —va sospirar—. Voldria poder tenir la ploma de Balzac! Com descriuria aquesta escena!

—És una bona idea —digué Poirot.

—Vós ho trobeu, també? Ningú no l’ha tinguda encara, em penso. Es presta tant per a una novel·la. Estem voltats de gent de tota mena, de totes les nacionalitats, de totes les edats. Durant tres dies tota aquesta gent, desconeguts els uns dels altres, viuran junts. Dormiran i menjaran sota un mateix sostre; no podran separar-se. Al final d’aquests tres dies, cadascú seguirà el seu camí, potser mai més no tornaran a trobar-se.

—Malgrat tot —replicà Poirot—, suposant que un accident…

—Ah, no!, amic meu…

—Des del vostre punt de vista seria molt trist, ho confesso. Però fem aquesta suposició un moment. En aquest cas, probablement restaríem units… per la mort.

—Una mica més de vi —digué monsieur Bouc omplint ràpidament els vasos—. Us sentiu molt pessimista, mon cher. Potser és cosa de la digestió.

—Certament. La cuina de Síria no està feta per al meu estómac.

Begué el seu vi a glopets. Després es recolzà en el seu seient i va donar una mirada observadora per tot el vagó restaurant. En total hi havia tretze clients, i tal com monsieur Bouc havia fet observar, de totes les nacionalitats i de totes les classes. Va començar d’estudiar-los.

A la taula oposada a la d’ells hi havia tres homes. Va suposar que eren simples viatgers instal·lats en aquell lloc per l’incontestable capritx dels empleats del restaurant. Un italià corpulent es burxava les dents amb evident plaer. Al seu davant, un anglès encarcarat tenia reflectida en la seva cara l’expressió desaprovadora de l’impecable majordom. Al costat de l’anglès seia un americà vestit d’una manera llampant…, possiblement era un viatjant de comerç.

—No hem menjat pas malament —digué en veu de nas.

L’italià va treure’s l’escuradents de la boca per tal de bracejar amb més facilitat.

—Efectivament —digué—. Ho he dit tota l’estona.

L’anglès va mirar per la finestreta i va tossir.

La mirada de Poirot va anar donant la volta.

En una taula petita hi havia, asseguda, molt seriosa i molt tibada, una dama vella i lletja com poques. La seva lletjor, però, era una lletjor distingida, que captivava més que no pas revel·lia. Al voltant del seu coll duia un collaret de perles legítimes, malgrat no aparentar-ho. Les mans eren plenes d’anells. Duia l’abric posat damunt les espatlles. Un caríssim barret negre, petitó, posat horrorosament damunt els cabells groguencs, li feia la cara més espantosa encara.

Estava en aquell moment parlant amb el cambrer, en un to cortès, però completament autoritari.

—Tindrà l’amabilitat de posar en el meu compartiment una ampolla d’aigua mineral i un vas gran de suc de taronja. Donarà ordre que em preparin per a aquest vespre, per al sopar, pollastre sense cap mena de salsa i una mica de peix bullit.

El cambrer va contestar respectuosament que compliria les seves ordres.

La dama féu una amable inclinació amb el cap i es va aixecar. La seva mirada va creuar-se amb la de Poirot i la va defugir amb aristocràtica indiferència.

—És la princesa Dragomiroff —va dir monsieur Bouc en veu baixa—. És russa. El seu marit va realitzar tot el seu capital i va invertir-lo fora de Rússia, abans de la Revolució. És extremament rica. I una veritable cosmopolita.

Poirot va assentir amb el cap; ja havia sentit parlar de la princesa Dragomiroff.

—Té una gran personalitat —reprengué monsieur Bouc—. Lletja com un pecat, però es fa admirar. ¿No és cert?

Poirot hi estigué d’acord.

En una altra taula més gran hi havia asseguda Mary Debenham amb dues dones més. Una d’elles era de mitjana edat, amb una brusa escocesa i una faldilla de tweed. Els seus cabells groguencs estaven recollits en una trossa; portava unes indispensables ulleres i la seva cara llarga, tranquil·la i afable li donava l’aspecte d’un be. Estava escoltant la tercera dona, grassa, de cara agradable, de més edat, la qual parlava en un to clar i monòton, sense donar cap senyal de fer pauses, ni per menjar, ni tan sols per respirar.

—… i aleshores la meva filla va dir: «De cap manera cal que s’imposin en aquest país els mètodes americans. És natural que aquesta gent sigui indolent. No tenen per què córrer». Això va dir la meva filla. M’agradaria que poguessin veure, vostès, què fa el nostre col·legi allà. Cal aplicar les nostres idees occidentals i ensenyar els orientals que les reconeguin. La meva filla diu…

El tren va introduir-se en un túnel. La veu monocorde va quedar ofegada pel soroll.

A la taula del costat, una de les petites, era assegut el coronel Arbuthnot, completament sol. La seva mirada estava fixada en el clatell de Mary Debenham. Tanmateix, no els hauria estat difícil d’estar junts. ¿Per què no ho van fer?

Poirot va pensar que potser Mary Debenham s’hi va negar.

Una institutriu sap prendre precaucions. Les aparences són molt importants. Una noia que es guanya la vida cal que sigui discreta.

La seva vista va dirigir-se cap a l’altra banda del vagó. Al capdavall, tocant a la paret, hi havia una dona de mitja edat vestida de negre, de cara ampla, sense expressió. Poirot va pensar que potser era alemanya o escandinava. Probablement devia ésser una cambrera alemanya.

Després d’ella venia una parella que enraonava animadament, molt junts, inclinats damunt la taula. L’home anava vestit amb roba anglesa de tweed, però no era anglès. Poirot només podia veure-li la part posterior del cap i part de les espatlles. Es veia, però, que era un gran tipus. En aquell moment ell va girar el cap i Poirot li pogué veure el perfil. Era un home bell, d’una trentena de anys, que portava un gran bigoti ros.

La dona que era asseguda davant d’ell era una veritable criatura; devia tenir uns vint anys. Anava vestida amb una jaqueta negra, cenyida, faldilla també negra, brusa de setí de color blanc, i una toque molt chic posada graciosament de costat. Tenia una bellesa molt original, la cara d’una gran pal·lidesa, grans ulls de color castany i cabells negríssims. Estava fumant amb un broquet molt llarg. Tenia unes mans delicades amb les ungles pintades de vermell viu. Duia penjada al coll una gran maragda muntada en platí. En la seva mirada i en la seva veu hi havia una gran coqueteria…

—Elle est jolie… et chic —digué en veu baixa Poirot—. Marit i muller, oi?

Monsieur Bouc va assentir amb el cap.

—Ambaixada hongaresa, em penso —digué—. Una magnífica parella.

Només quedaven dues altres persones al menjador: el company de viatge de Poirot, MacQueen, i el seu amo, mister Ratchett. Aquest estava assegut de cara a Poirot, que, per segona vegada, es va posar a estudiar aquella cara desconcertant, en la qual es barrejava la benvolença amb l’expressió dels ulls, petits i cruels.

Sens dubte monsieur Bouc va veure un canvi a l’expressió del seu amic.

—Esteu mirant el vostre animal salvatge? —va preguntar-li.

Poirot va assentir amb el cap.

Quan servien el cafè, monsieur Bouc es va aixecar. Havia començat a menjar abans que Poirot i havia ja acabat feia una bona estona.

—Retorno al meu compartiment —va dir—. Veniu després i parlarem.

—Amb molt de gust.

Poirot va prendre el seu cafè i va demanar una copa de licor. El cambrer anava passant de taula en taula amb la seva caixeta de diners, cobrant les consumicions. La dama vella americana es va plànyer amb la seva veu estrident i monòtona.

—La meva fila va dir-me: «Porta un talonari de xecs i no tindràs cap maldecap». Però no succeeix així. Carreguen un deu per cent de propines pel servei i m’han cobrat fins i tot una ampolla d’aigua mineral. I ni tan sols tenen Evian o Vichy, cosa que em sembla molt estranya.

—Estan obligats a servir aigua del país —va explicar la senyora de la cara de be.

—Bé, però em sembla molt rar. —La dona va mirar contrariada el petit munt de moneda posat damunt la taula, al seu davant—. Mirin què em donen: dinars o una cosa semblant. Unes porqueries sense cap valor. Ja ho deia la meva filla…

Mary Debenham va enretirar la seva cadira i es va aixecar, fent una salutació amb el cap a les altres dues dones. El coronel Arbuthnot també es va aixecar i la va seguir. La dama americana va recollir la seva menyspreada moneda i es va retirar, seguida per la senyora de cara de be. El matrimoni hongarès ja havia marxat. El vagó restaurant havia quedat buit, exceptuant Poirot, Ratchett i MacQueen.

Ratchett digué unes paraules al seu company, el qual va aixecar-se i va abandonar el menjador. Després s’aixecà ell també, però en lloc de seguir a MacQueen, va seure, inesperadament, a la cadira que hi havia davant Poirot.

—Faria el favor de donar-me un llumí? —li digué. La seva veu era suau, lleugerament nasal—. El meu nom és Ratchett.

Poirot va fer una lleugera inclinació. Després es ficà la mà a la butxaca i va treure una capsa de llumins, que va donar a l’altre. Aquest la va agafar, però no va encendre’n cap.

—Suposo que tinc el gust de parlar amb monsieur Hercule Poirot. M’equivoco?

Poirot tornà a fer una inclinació.

—De cap manera. Ha estat vostè ben informat, monsieur.

El detectiu tenia consciència que els ullets de l’altre el miraven inquisitivament.

—En el meu país —va dir— anem al gra ràpidament. Monsieur Poirot, necessito que vostè emprengui un treball per a mi.

Les celles de monsieur Hercule Poirot s’alçaren lleugerament.

—La meva clientela, monsieur, avui dia és molt limitada. M’ocupo de molt pocs casos.

—Ja m’ho han comunicat monsieur Poirot. Però aquest cas significa molts de diners. —I va repetir la frase amb la seva veu suau i persuasiva—: Molts de diners.

Hercule Poirot va guardar un o dos minuts de silenci.

—¿Què desitja que faci per a vostè, mister… mister Ratchett? —va preguntar.

—Monsieur Poirot, jo sóc un home molt ric, un home riquíssim. Els homes que estan en la meva situació tenen molts d’enemics. Jo tinc un enemic.

—Només un?

—Què vol dir, exactament, amb aquesta pregunta? —preguntà Ratchett, sorprès.

—Monsieur, segons la meva experiència, quan un home està en situació de tenir enemics, generalment no es redueixen a un de sol.

Ratchett va semblar que es tranquil·litzava amb la resposta de Poirot. I respongué ràpidament:

—En efecte, sóc del mateix punt de vista. Enemic o enemics, tant se val, no té importància. El que sí que en té, és la meva seguretat.

—La seva seguretat?

—La meva vida està amenaçada, monsieur Poirot. Malgrat tot, sóc un home que sap guardar-se. —De la butxaca de l’americana va treure’n un revòlver automàtic que va ensenyar per espai d’un moment. I va prosseguir secament—: No sóc de la classe d’homes als quals poden agafar desprevinguts. Però no hi ha mai prou precaucions. He pensat que vostè és l’home que necessito, monsieur Poirot. I recordi que hi ha molts diners.

Poirot el va observar detingudament durant alguns minuts. La seva cara era completament inexpressiva. L’altre no va poder endevinar quins pensaments passaren per la seva ment.

—Ho sento, monsieur —digué finalment—. No puc fer-li el servei que demana.

L’altre el va mirar fixament.

—Digui el seu preu, aleshores.

Poirot mogué el cap negativament.

—No em comprèn, monsieur. Jo he tingut molta sort en la meva professió. Tinc diners suficients per a satisfer les meves necessitats i els meus capritxos. Actualment, només accepto els casos que m’interessen.

—Vostè té moltes pretensions. ¿Potser vint mil dòlars el temptarien?

—No.

—Si pretén que la quantitat sigui més elevada, l’adverteixo que no obtindrà absolutament res. Conec el valor de les coses.

—Jo també, mister Ratchett.

—No troba acceptable la meva proposició?

Poirot es posà dret.

—Si em perdona la meva opinió personal, li diré que no m’agrada la seva cara, mister Ratchett —respongué Poirot.

I amb aquestes paraules, Poirot va abandonar el vagó restaurant.

Capítol IV
Un xiscle a la nit

El Simplon-Orient Express va arribar a Belgrad a tres quarts de nou d’aquell vespre. I com que la sortida no era fixada fins a un quart de deu, Poirot va baixar a l’andana. Tanmateix, no s’hi va quedar durant gaire estona. El fred era intensíssim, i malgrat que l’andana era coberta, la neu hi queia abundantment. Va retornar al seu compartiment. El conductor, que també havia baixat, picava de peus i es donava cops als braços amb força, per tal de reaccionar. Va adreçar-se a Poirot.

—Monsieur, les seves maletes han estat traslladades al compartiment número u, el de monsieur Bouc.

—Però, i monsieur Bouc, on és?

—S’ha instal·lat al vagó d’Atenes que acaben d’enganxar.

Poirot va anar a cercar el seu amic. Monsieur Bouc va refusar les seves protestes.

—No té cap importància. No té cap importància. És millor així. Com que vós aneu a Anglaterra, és millor que seguiu en el mateix vagó fins a Calais. Jo estic perfectament aquí. És més tranquil. Aquest vagó va buit gairebé, excepte un metge grec i jo mateix. Ah!, amic meu!, quina nit! Diuen que feia molts d’anys que no havia caigut tanta neu. Esperem que no ens impedirà de fer el nostre camí. Puc dir-li, però, que no estic massa tranquil.

A un quart de deu, puntualment, el tren va abandonar l’estació i poc després Poirot s’aixecà, va desitjar bona nit al seu amic i se’n va anar, passadís enllà, en direcció del seu vagó, el qual estava situat seguidament després del vagó restaurant.

Durant aquest segon dia de viatge s’havia trencat el gel entre els viatgers. El coronel Arbuthnot era dret a la porta del seu compartiment parlant amb MacQueen.

MacQueen va interrompre la seva conversa en veure Poirot. Va semblar molt sorprès.

—Com! —exclamà—. Jo creia que vostè ens deixava. Va dir-me que es quedaria a Belgrad.

—Vostè no va comprendre’m bé —contestà Poirot, somrient—. Recordo ara que el tren va sortir d’Istanbul quan estàvem parlant d’això.

—Però, escolti, el seu equipatge ha desaparegut.

—L’han traslladat a un altre compartiment. Això és tot.

—Ah, ja ho comprenc!

Va continuar la seva conversa amb Arbuthnot i Poirot va seguir el seu camí passadís enllà.

Dues portes abans del seu compartiment va trobar la vella dama americana, mistress Hubbard, que estava parlant amb la senyora de cara de be, la qual era sueca. Mistress Hubbard insistia perquè l’altra li acceptés una revista.

—Emporti-se-la, amiga meva —li deia—. Jo ja tinc moltes altres coses per a llegir. És terrible el fred que fa!

La dama va somriure amistosament en veure Hercule Poirot.

—És molt amable —digué la sueca.

—No en parlem més. Espero que passi una bona nit i que es trobi millor demà del seu mal de cap.

—Deu ser el fred. Ara em faré una tassa de te.

—Té una aspirina? N’està segura? Jo en tinc. Bé, bona nit tingui, amiga.

Aleshores es girà cap a Poirot amb ganes d’entaular una llarga conversa.

—Pobra criatura, és sueca! Pel que he pogut comprendre és una mena de missionera, una mestra. Una criatura molt bona, però parla poc anglès. S’ha interessat molt per tot el que li he explicat de la meva filla.

Poirot ja sabia tot el referent a la filla de mistress Hubbard. Tots el viatgers que parlessin anglès també ho sabien! Ella i el seu marit formaven part del personal d’un gran col·legi americà a Esmirna i aquell era el primer viatge de mistress Hubbard a Orient; feia saber l’opinió que tenia dels turcs i les condicions de les seves carreteres.

La porta del costat va obrir-se i va aparèixer la pàl·lida i llargaruda figura del criat de mister Ratchett. Poirot va veure un moment mister Ratchett assegut a la seva llitera. Ell també va veure Poirot i la seva cara es transformà, tornant-se verdosa de ràbia. Després, la porta va tornar a tancar-se.

Mistress Hubbard va agafar Poirot a part.

—Aquest home em fa por —li digué baixet—. No em refereixo pas al criat, no, sinó a l’altre, el seu amo. Naturalment, l’amo! Aquest home té alguna cosa de malvat. La meva filla diu sempre que jo sóc molt intuïtiva. «Quan la mamà té un pressentiment, sempre és amb raó», em diu sempre. I aquest home no m’agrada. La seva porta és al costat de la meva i això no em fa cap gràcia. Ahir a la nit vaig posar la balda i, a més, els bagatges contra la porta de comunicació. Em va semblar que forcejava el pom. No m’estranyaria gens que resultés ser un assassí… Sé que potser és una bestiesa, però és així i no puc fer altrament. Aquest home em fa por! La meva filla va dir-me que tindria un viatge feliç, però no acabo d’estar tranquil·la. Ja veurà com passa alguna cosa. Alguna cosa passarà. No comprenc com un jove tan simpàtic pot ser secretari seu.

El coronel Arbuthnot i MacQueen anaven avançant pel passadís.

—Entri al meu compartiment —deia MacQueen—. Encara no m’han preparat el llit per a la nit. M’interessa molt el que em deia vostè sobre la política de l’Índia…

Els homes passaren i van seguir pel passadís fins a arribar al compartiment de MacQueen.

Mistress Hubbard va donar la bona nit a Poirot.

—Em ficaré al llit i llegiré una estona —va dir—. Bona nit.

—Bona nit, madame.

Poirot va entrar al seu compartiment, que era al costat del de Ratchett. Va despullar-se, es ficà al llit, va llegir cosa de mitja hora i després va apagar el llum.

Unes hores més tard va despertar-se amb un sobresalt. Sabia perfectament què l’havia despertat… Havia estat un perllongat gemec, gairebé un xiscle. I en el mateix moment va trucar un timbre amb gran insistència.

Poirot va asseure’s al llit i va encendre el llum. Va notar que el tren estava parat, probablement en una estació.

Aquell xiscle encara el sentia dintre seu. Va recordar que era Ratchett qui ocupava el compartiment immediat al seu. Va saltar del llit i va obrir la porta en el precís moment en que el conductor del vagó llit avançava corrent pel passadís i trucava a la porta de Ratchett. Poirot va mantenir la seva porta entreoberta, observant. El conductor va trucar una segona vegada. Va sonar un altre timbre i es veié llum en una porta més enllà. El conductor va mirar per damunt la seva espatlla.

En el mateix moment es va sentir una veu des de dins de la cabina de mister Ratchett, dient:

—Ce n’est rien. Je me suis trompé.

—Bien, monsieur.

El conductor va anar en direcció de l’altra porta on hi havia llum.

Poirot va tornar-se’n al llit, més tranquil, i va apagar el llum. Va mirar el rellotge. Era exactament la una menys vint-i-tres minuts.

Capítol V
El crim

Poirot tenia dificultats per a tornar-se a adormir. En primer lloc trobava a faltar el moviment del tren. Si eren en una estació, aquesta era estranyament tranquil·la. Pel contrari, els sorolls que se sentien dins el tren, semblaven desacostumadament forts. Va sentir com Ratchett es bellugava en el seu compartiment, a través de la porta; se sentia un soroll d’aigua com si hagués obert l’aixeta del lavabo i després el soroll de tancar-la. Va sentir també unes passes pel corredor; unes passes apagades d’algú que portava sabatilles.

Hercule Poirot seguia despert mirant el sostre. Quina era aquella estació tan silenciosa? Va sentir-se la gola seca. Havia oblidat de demanar la seva acostumada ampolla d’aigua mineral. Va mirar novament el rellotge. Era un quart de dues. Trucaria al conductor i li demanaria l’aigua mineral. Va allargar la mà per tal de prémer el botó, però en aquell moment va sonar un timbre. Poirot va deturar la seva acció. El conductor no podia atendre totes les crides alhora.

Riiing… riiing… riiiiing…

Insistia una i altra vegada. On era el conductor? Algú s’impacientava…

Riiiing…

Qualsevol qui fos no treia el dit del botó.

De sobte, se sentiren passes ràpides: era el conductor. Va trucar a una porta no llunyana de la de Poirot.

Van arribar fins a Poirot unes veus. La del conductor, deferent i amable, i la d’una dona insistent i voluble.

Mistress Hubbard!

Poirot somrigué per a ell.

L’altercat, si n’era un, va durar força estona. Les seves proporcions corresponien en un noranta per cent a mistress Hubbard i un miserable deu per cent al conductor. Finalment l’assumpte va semblar que s’arreglava. Poirot va sentir ben clarament:

—Bonne nuit, madame. —I una porta va tancar-se. Aleshores Poirot va prémer el botó del seu timbre.

El conductor va arribar ràpidament. Semblava tot atabalat…

—De l’eau minérale, s’il vous plaît.

—Bien, monsieur. —Potser el fet d’haver-li picat l’ullet Poirot, el va incitar a la confidència.

—La dame américaine…

—Ah, sí…

Va eixugar-se el front.

—Imagini’s tot el que ha calgut discutir amb ella! Insisteix, una i altra vegada, que hi ha un home al seu compartiment! Afiguri’s vostè, senyor! En un espai tan petit! —El conductor va assenyalar amb una mà l’espai—. On vol que s’amagui? Li he fet present que era del tot impossible, però ella segueix insistint. Diu que s’ha despertat i que hi havia un home en el seu compartiment. I ara jo pregunto, ¿com podia sortir si la balda estava posada? Però ella no ha volgut saber res. Com si no tinguéssim prou preocupacions. Amb aquesta neu…

—Neu?

—Naturalment, monsieur. ¿Monsieur no se n’ha adonat? El tren està aturat. Estem en plena tempesta de neu. Només Déu sap quant de temps romandrem aquí. Recordo una vegada que ens hi vam passar set dies.

—On som?

—Entre Vincovci i Brod.

—Là, là —digué Poirot contrariat.

L’home va retirar-se i tornà poc després amb l’aigua.

—Bon soir, monsieur.

Poirot begué un vas d’aigua i es preparà a dormir.

Estava ja mig endormiscat quan alguna cosa va tornar-lo a despertar. Aquesta vegada va ésser com si un cos pesat hagués caigut contra la seva porta.

Va saltar del llit, va obrir i va mirar cap a fora. Res. Però a la seva dreta veié una dona embolicada en un quimono escarlata caminant passadís enllà. A l’altra banda, assegut en el seu petit seient, es trobava el conductor fent notes en uns llargs fulls de paper. Tot estava completament tranquil.

—Decididament, dec patir dels nervis —va dir-se Poirot, tornant a ficar-se al llit. Aquesta vegada va dormir fins al matí.

Quan va despertar-se, el tren continuava parat. Va aixecar la cortina i va mirar cap a fora. Grans muntanyes de neu envoltaven el tren.

Mirà el rellotge i veié que eren les nou tocades.

A tres quarts de deu, molt ben arreglat, com sempre, se’n va anar cap al vagó restaurant, on un cor de veus va acollir-lo.

Les barreres que hi havia hagut entre els passatgers, eren enderrocades per complet. Tots se sentien units en la desgràcia comuna. Mistress Hubbard era la que es planyia en veu més alta.

—La meva filla va dir-me que tindria un viatge tan feliç. «Només caldrà que seguis en el tren i et portarà directament fins a París». I pensar que podem quedar-nos aquí dies i més dies —anava lamentant-se—. I el meu vaixell surt demà passat. ¿Com podré agafar-lo? Ni tan sols puc telegrafiar anul·lant el meu viatge.

L’italià deia que tenia un afer urgentíssim a Milà. L’obès americà digué que era «una contrarietat, madame», però que confiava que el tren podria reemprendre el viatge i podria arribar encara a temps.

—La meva germana i els seus fills m’esperen —va dir la sueca, posant-se a plorar—. No puc saber res d’ells. Què pensaran? Que m’ha passat alguna cosa greu!

—Quant temps caldrà que ens quedem aquí? —va preguntar Mary Debenham—. Algú pot saber-ho?

La seva veu tenia un to d’impaciència, però Poirot va observar que no donava mostres d’aquella ansietat febrosa que li va notar en el trajecte del Taurus Express.

Mistress Hubbard es va tornar a lamentar.

—En aquest tren no hi ha ningú que sàpiga res. I ningú no fa res per a saber-ho. Som una colla d’inútils estrangers. Sí fóssim en el meu país, sortiria algú que intentaria de fer quelcom d’utilitat.

Arbuthnot va adreçar-se a Poirot i li va parlar en un francès anglicitzat.

—Vous êtes un directeur de la ligne, je crois, monsieur. Vous pouvez nous dire…

Somrient, Poirot li contestà en anglès:

—No, no; no sóc jo. Em confon amb el meu amic monsieur Bouc.

—Oh, perdoni!

—De res. És el més natural. Jo ocupo, ara, el compartiment que ocupava ell abans.

Monsieur Bouc no era present en el vagó restaurant. Poirot va donar un cop d’ull per veure qui faltava.

Aquests eren la princesa Dragomiroff i el matrimoni hongarès, així com també Ratchett, el seu criat i la cambrera alemanya.

La dama sueca va eixugar-se els ulls.

—Sóc una estúpida —digué—. Faig mal fet de plorar. Que sigui el que Déu vulgui!

Però aquest esperit cristià, no tothom va compartir-lo.

—Perfectament, està molt bé —respongué MacQueen amb impaciència—. Però podem quedar deturats aquí durant molts dies.

—Però sap algú, almenys, en quin país som? —va preguntar mistress Hubbard tota plorosa.

I en contestar-li, algú, que a Iugoslàvia, exclamà:

—Oh!, un d’aquests racons dels Balcans! ¿Què podem esperar?

—Vostè és l’única que té paciència, mademoiselle —digué Poirot a miss Debenham.

Ella va arronsar-se lleugerament d’espatlles.

—Quina altra cosa es pot fer?

—Vostè és filòsof, mademoiselle.

—Això significa una actitud d’indiferència. I crec que aquesta actitud és més egoista. He après d’estalviar-me emocions inútils.

Parlava més per a si mateixa que no pas adreçant-se a Poirot. Ni tan sols el mirava. La seva mirada estava fixa en una finestra on la neu s’anava acumulant.

—Té un caràcter enèrgic, mademoiselle —digué galantment Poirot—. Estic segur que és el caràcter més enèrgic de tots els qui som aquí.

—Oh, no!, no ho cregui. Conec algú més fort que no pas jo.

—Qui és?

La noia va semblar que reaccionava, que tornava a la realitat, i va adonar-se que estava parlant amb un estrany, un estranger amb el qual, fins aquell matí, només havia canviat mitja dotzena de paraules.

Rigué d’una manera una mica forçada.

—Es tracta… d’aquesta dama d’edat, per exemple. Vostè es deu haver fixat en ella. Una dama vella i molt lletja, però té alguna cosa que fascina. Només li cal alçar el dit petit i demanar quelcom amb la seva veu tan educada, i tot el tren es posa en moviment.

—També es posa en moviment per al meu amic, monsieur Bouc —va contestar Poirot—. Però és perquè és un dels directors de la línia, no pas perquè tingui un caràcter autoritari.

Mary Debenham va somriure.

El matí anava passant. Diverses persones, i Poirot entre elles, romangueren al vagó restaurant. De moment, el temps passava millor fent vida en comú. Poirot va haver d’escoltar la vida i miracles de la filla de mistress Hubbard, així com la del seu difunt marit, des que es llevava al matí, i què esmorzava, fins que es ficava al llit, amb uns peücs que la mateixa mistress Hubbard li confeccionava especialment.

També calgué que sentís unes confuses explicacions dels propòsits missioners de la senyora sueca, quan va entrar al vagó restaurant el conductor del vagó llit i s’adreçà a Poirot.

—Pardon, monsieur.

—Què desitja?

—Monsieur Bouc em prega que el saludi i que li digui que faci el favor d’anar a parlar amb ell un moment.

Poirot va aixecar-se i, demanant excuses a la dama sueca, va seguir l’empleat. Aquest no era el conductor del seu compartiment, sinó que era molt més robust.

Va seguir el seu guia a través del corredor del seu propi vagó i va seguir al següent. L’home va trucar a una porta i es posà de costat per a deixar pas a Poirot.

El compartiment no era el de monsieur Bouc. Era un de segona classe, escollit, segurament, per les seves majors proporcions. Feia la impressió d’ésser ple de gent.

Monsieur Bouc estava assegut en un petit seient del fons. Davant d’ell, al costat de la finestra, un home baixet i moreno mirava la neu a través dels vidres. Dret i impedint el pas a Poirot, hi havia un home amb uniforme blau (el chef de train) i el conductor del vagó llit.

—Ai, amic meu! —exclamà monsieur Bouc—. Entreu. Tenim necessitat de vós.

L’home baixet de la finestra va enretirar una mica el seient i monsieur Poirot va passar entre els dos empleats i va asseure’s davant el seu amic.

L’expressió de la cara de monsieur Bouc ja li va donar, com diria ell mateix, molt a pensar. Es veia clar que havia succeït alguna cosa inesperada.

—De què es tracta? —va preguntar.

—Coses molt greus. Primerament, la neu…, després aquesta aturada. I ara…

Va fer una pausa, i de la gorja del conductor va sortir una mena de gemec.

—I ara, què?

—Ara un senyor apareix mort en el seu llit…, apunyalat.

Monsieur Bouc parlava amb una tranquil·la resignació.

—Un viatger? Quin viatger?

—Un americà. Un individu que es diu… es diu… —Va consultar unes notes que tenia al davant—. Ratchett… És així?

—Sí, senyor —respongué el conductor del vagó llit.

Poirot el va mirar. Estava més blanc que la calç.

—Caldria fer seure aquest home —va dir al seu amic—. Està a punt de desmaiar-se.

El cap del tren va apartar-se una mica i l’empleat va deixar-se caure al seient, agafant-se el cap entre les mans.

—Ai! Això és molt seriós!

—Certament, és molt seriós. Per començar, un assassinat, que per ell sol és ja una calamitat de primer ordre, i a més aquesta parada, cosa que fa que les circumstàncies siguin més dramàtiques. Aquí estarem qui sap les hores, què dic, hores…?, dies! Una altra circumstància. En passar per la majoria dels països, la policia local puja al tren. Però no a Iugoslàvia, comprèn?

—És una posició molt difícil —digué Poirot.

—I pot esdevenir pitjor, encara. Doctor Constantine… Ah, perdoneu, havia oblidat… No l’he presentat… El doctor Constantine, monsieur Poirot.

L’homenet moreno va fer una inclinació, a la qual va correspondre Poirot.

—El doctor Constantine creu que la mort s’ha produït cap a la una de la matinada.

—És molt difícil de precisar exactament —va dir el doctor—, però crec poder afirmar que la mort ha ocorregut entre les dotze i les dues del matí.

—¿Quan fou vist mister Ratchett per darrera vegada? —va preguntar Poirot.

—Se sap que estava en vida a la una menys vint minuts, quan va parlar amb el conductor —va contestar monsieur Bouc.

—Efectivament —digué Poirot—. Jo mateix vaig sentir la conversa. És la darrera notícia que es té?

—Sí.

Poirot va girar-se cap al metge, el qual va seguir dient:

—La finestra del compartiment de mister Ratchett era oberta de bat a bat, cosa que fa suposar que l’assassí es va escapar per allí. Però segons la meva opinió, aquesta finestra oberta només és per a despistar. La persona que va sortir per la finestra hauria deixat senyals ben marcades a la neu i no n’hi ha cap.

—Quan s’ha descobert el crim? —va preguntar Hercule Poirot.

—Michel!

El conductor del vagó llit va aixecar-se. Estava encara pàl·lid i temorenc.

—Digui a aquest senyor què va passar, exactament —ordenà monsieur Bouc.

L’home va començar d’enraonar, quequejant.

—El criat d’aquest mister Ratchett ha estat trucant diverses vegades a la porta aquest matí. No ha obtingut contesta. Aleshores, una mitja hora després, ha arribat el cambrer del restaurant. Necessitava saber si el senyor prendria el déjeuner. Jo li he obert la porta amb la meva clau. Però també hi ha una cadena i aquesta estava posada. Dins el compartiment ningú no ha contestat, tot estava en silenci i feia un fred… un fred terrible!, amb la finestra oberta i la neu caient a dins. He pensat que el senyor potser havia tingut un atac. He anat a cercar el chef de train. Hem trencat la cadena i hem entrat. El senyor estava… Ah!, c’était terrible!

Va tapar-se la cara amb les mans alta vegada.

—La porta era tancada i la cadena posada —va repetir Poirot, tot pensarós—. No serà pas un suïcidi, oi?

El doctor grec va riure sardònicament.

—¿Un home que se suïcidi pot clavar-se deu o dotze punyalades, a diferents llocs? —va preguntar.

Poirot obrí els ulls.

—Però això és d’una gran ferocitat! —digué.

—C’est une femme —intervingué el chef de train, parlant per primera vegada—. Poden estar segurs que és una dona. Només una dona és capaç de fer una cosa semblant.

El doctor Constantine va fer un gest de dubte.

—En tot cas, caldria que fos una dona molt robusta —digué—. No desitjo parlar en termes científics, ja que donaria peu a confusions, però puc donar-los la seguretat que un o dos dels cops van donar-se amb tanta força que l’arma ha travessat els ossos i els músculs.

—Pel que pot veure’s, no és un crim científic —va comentar Poirot.

—Completament contrari al científic —digué el doctor Constantine—. Els cops s’han donat a l’atzar. Alguns d’ells no causaren gairebé cap dany. És com si algú, amb els ulls tancats, hagués descarregat els cops una i altra vegada.

—C’est une femme —repetí el chef de train—. Les dones són així. Quan estan rabioses tenen una força terrible.

Ho digué amb tanta de seguretat que tothom va sospitar que podia tenir una experiència personal.

—Jo potser puc contribuir a afegir més detalls —digué Poirot—. Mister Ratchett va dir-me ahir, si no ho vaig entendre malament, que la seva vida estava en perill.

—Aleshores, no és pas una dona. Deu ser un gàngster o bé un pistoler.

El chef de train va fer un gest de disgust en veure considerada la seva teoria com una cosa sense valor.

—Si fos així —digué Poirot— seria un gàngster d’afició.

El seu to expressava una desaprovació professional.

—En el tren viatja un americà molt grossot —va dir monsieur Bouc, insistint en la seva idea—. Té molt mal aspecte, va vestit d’una manera extravagant. Mastega xiclet sense parar, cosa que no és de molt bona educació, que diguem. Sap qui vull dir?

El conductor del vagó llit va fer un gest afirmatiu.

—Oui, monsieur, és el número setze. Però no pot haver estat ell. Jo l’hauria vist entrar o sortir del seu compartiment.

—Potser no, potser no. Però ja ho aclarirem més tard. Ara es tracta de saber què cal fer. —I va mirar Poirot.

Poirot també va mirar-lo.

—Bah, amic meu —digué monsieur Bouc—. Ja podeu endevinar què és el que vull demanar-vos. Conec les vostres facultats. Us prego que vulgueu encarregar-vos d’aquesta investigació. No, no, no podeu negar-m’ho. Ja podeu comprendre que per a nosaltres és d’una grandíssima importància. Parlo en nom de la Compagnie Internationale des Wagons-Lits. Serà magnífic de poder presentar el cas resolt, abans no arribi la policia iugoslava! Altrament, sofrirem seriosos trastorns, retards i d’altres inconvenients. Potser detindrien persones innocents! En canvi, vós resoldreu el misteri! Direm: s’ha comès un assassinat… i aquest és el criminal!

—I si no ho resolc?

—Ah!, mon cher! —La veu de monsieur Bouc es va fer clarament afalagadora—. La conec, la vostra fama. He sentit parlar dels vostres mètodes. Aquest és un cas fet a mida per a vós. Investigar els antecedents de tota aquesta gent, descobrir llurs bona fides,… tot això demana molt de temps i grans molèsties. M’han dit amics meus que us han sentit dir sovint a vós que per a resoldre un cas només cal seure en una butaca i pensar. Feu-ho d’aquesta manera. Interrogueu els passatgers del tren, examineu el cadàver, examineu les impressions digitals que pugui haver-hi i…, bé, tinc fe en vós! Jaieu i penseu. Utilitzeu, com ho dieu?, les cèl·lules grises del vostre cervell… i tot s’aclarirà!

Va inclinar-se mirant amb afecte el seu amic.

—La vostra fe m’emociona, amic meu —li respongué Poirot, tot torbat—. Com dieu molt bé, aquest no serà pas un cas massa difícil. Jo mateix, ahir a la nit… Però no parlem d’això, ara. De debò, el problema m’intriga força. No fa gaire estona estava jo pensant que ens esperaven moltes hores d’avorriment, mentre estarem deturats aquí. I de sobte… em cau un problema als braços.

—Així, accepteu? —va preguntar monsieur Bouc, impacient.

—C’est entendu. M’ocuparé de l’afer.

—Perfectament. Tots estem a la vostra disposició.

—Per començar, m’agradaria tenir un pla del vagó Istanbul-Calais, amb una llista dels viatgers que ocupen els diferents compartiments; també m’agradaria d’examinar llurs passaports i llurs passatges.

—Michel us proporcionarà tot el que demaneu.

El conductor del vagó llit va sortir del compartiment.

—Quins altres viatgers hi ha al tren? —va preguntar Poirot.

—En aquest vagó, el doctor Constantine i jo som els únics viatgers. En el vagó de Bucarest viatja un senyor vell que és coix. És molt conegut del conductor. A més, tenim els vagons de passatgers ordinaris, però aquests no ens interessen, ja que van quedar incomunicats amb la resta del tren, després d’haver-se servit el sopar ahir nit. Davant el vagó Istanbul-Calais, només hi ha el vagó restaurant.

—Sembla, doncs —digué Poirot lentament—, que haurem de cercar el nostre assassí en el vagó Istanbul-Calais. —Va girar-se cap al doctor—. ¿No es això el que vostè insinuava?

El grec va assentir amb el cap.

—Mitja hora després de mitjanit va començar la tempesta de neu. Des d’aleshores, ningú no va poder abandonar el tren.

—L’assassí segueix, doncs, entre nosaltres… —digué solemnement monsieur Bouc.

Capítol VI
Una dona?

—Primerament —digué Poirot— m’agradaria de parlar amb el jove mister MacQueen. Ens pot donar informacions molt valuoses.

—Certament —respongué monsieur Bouc.

S’adreçà al chef de train.

—Digui al senyor MacQueen que tingui la bondat de venir aquí.

El cap del tren sortí del compartiment.

El conductor va tornar amb una pila de passaports i de bitllets. Monsieur Bouc va agafar-los.

—Gràcies, Michel. Retorni al seu lloc. Més tard ja li prendrem declaració.

—Està bé, monsieur.

I va sortir del compartiment.

—Després d’haver vist el jove MacQueen —digué Poirot—, potser el doctor tindrà l’amabilitat d’acompanyar-me al compartiment de l’home assassinat.

—Certament.

—I després que haurem acabat allà…

En aquell moment va retornar el chef de train amb Hector MacQueen.

Monsieur Bouc va aixecar-se.

—Estem una mica encongits, aquí —digué bromejant—. Segui al meu lloc, mister MacQueen. Monsieur Poirot seurà davant de vostè.

I va girar-se cap al chef de train.

—Faci sortir tothom del vagó restaurant —li digué— i deixi’l lliure a la disposició de monsieur Poirot. Voldreu prendre les declaracions, allà, mon cher?

—Trobo que serà el més convenient —respongué Poirot.

MacQueen passejava la seva mirada de l’un a l’altre, però no podia seguir ben bé llur ràpid francès.

—Qu’est-ce qu’il va? —va començar de dir amb treballs—. Pourquoi?

Poirot li ordenà amb gest enèrgic de seure en el racó. MacQueen va obeir i va començar una altra vegada:

—Pourquoi…? —De sobte va llançar-se a parlar en la seva llengua—. Què passa en el tren? ¿Ha succeït quelcom?

Poirot va fer un gest afirmatiu.

—Exactament. Ha succeït quelcom. El seu amo, mister Ratchett, és mort!

La boca de MacQueen deixà anar un xiulet. Exceptuant una certa lluïssor en els ulls, no va donar cap senyal d’emoció o de disgust.

—Finalment, han pogut amb ell —es limità a dir.

—¿Què significa, exactament, aquesta frase, mister MacQueen?

MacQueen va titubejar.

—¿Creu, vostè, que mister Ratchett ha estat assassinat? —preguntà Poirot.

—No ha estat assassinat? —Aquesta vegada MacQueen va demostrar sorpresa—. De debò? —digué lentament—. Així ho he cregut. ¿Vostè vol dir que ha mort mentre dormia? Justament el vell era molt fort, era molt vigorós.

—No, no. La seva suposició és exacta. Mister Ratchett ha estat assassinat. Apunyalat. Però tinc curiositat de saber per què vostè estava tan segur que l’haguessin assassinat.

MacQueen titubejà, novament.

—Parlem clarament. Qui és vostè exactament? I on vol anar a parar?

—Jo represento la Compagnie Internationale des Wagons-Lits. —Va fer una pausa i afegí—: Sóc detectiu. Em dic Hercule Poirot.

Si Poirot esperava produir efecte, va quedar decebut. MacQueen només va dir:

—Ah, sí? —I va esperar que continués.

—Potser coneix el meu nom.

—Sí, em sembla d’haver-lo sentit, però em creia que era el d’un modista.

Poirot el va mirar enfadat.

—És increïble! —murmurejà.

—Què és increïble?

—Res. Seguim amb el nostre afer. Cal que em digui tot el que sap respecte al mort. Era parent d’ell?

—No. Jo sóc (era) el seu secretari.

—Quant temps feia que treballava amb ell?

—Una mica més d’un any.

—Faci el favor de donar-me tots els detalls que pugui.

—Bé. Vaig conèixer mister Ratchett farà una mica més d’un any, quan jo era a Pèrsia.

—Què feia, vostè, allà? —va interrompre’l Poirot.

—Havia arribat de Nova York per gestionar una concessió de petroli. Suposo que no li deu interessar l’assumpte. Els meus amics i jo no vam tenir èxit i ens vam trobar en una situació bastant difícil. Mister Ratchett es trobava en el mateix hotel. Acabava d’acomiadar el seu secretari. Va oferir-me el seu lloc i vaig acceptar-lo. Jo estava a les escorrialles i vaig estar molt content d’acceptar una feina ben pagada i com feta per a mi, com si diguéssim.

—I després?

—Hem viatjat sempre. Mister Ratchett volia veure món. Però el molestava de no conèixer idiomes. Jo feia més de corresponsal que no pas de secretari. Era una vida molt agradable.

—Ara segueixi donant-me detalls respecte al seu amo.

El jove va arronsar-se d’espatlles i la seva cara expressà perplexitat.

—Puc dir molt poca cosa.

—Quin era el seu nom complet?

—Samuel Edward Ratchett.

—Era ciutadà americà?

—Sí.

—De quin lloc d’Amèrica?

—No ho sé.

—Perfectament. Digui’m tot el que sàpiga.

—En realitat, monsieur Poirot, és que no sé pas gran cosa! Mister Ratchett no m’explicava mai res d’ell, ni de la seva vida a Amèrica.

—A què creu que era degut?

—No ho sé pas. Jo vaig pensar que potser estava avergonyit dels seus principis. Molts homes són així.

—El satisfà aquesta explicació?

—Francament, no.

—Tenia familiars?

—Mai no me’n va parlar.

Poirot va insistir sobre aquest punt.

—Segurament, vostè devia formar-se alguna teoria en aquest respecte, mister MacQueen.

—Exactament, me la vaig formar. No crec pas que Ratchett fos el seu veritable nom. Tinc la impressió que devia abandonar Amèrica definitivament, fugint d’algú o d’alguna cosa. Crec que va aconseguir-ho… fins fa poques setmanes.

—Què li ho fa dir?

—Va començar de rebre cartes…, cartes amb amenaces.

—Vostè les ha vistes?

—Sí. La meva feina era d’ocupar-me de la correspondència. La primera carta va arribar fa cosa de quinze dies.

—Aquestes cartes, han estat destruïdes?

—No. Em penso que en tinc un parell en els meus arxivadors. Una d’elles mister Ratchett la va esquinçar de ràbia. Vol veure-les?

—Si em vol fer el favor…

MacQueen va sortir del compartiment. Va retornar al cap de pocs minuts i va lliurar a Poirot dos fulls d’un paper una mica brut.

La primera carta deia el següent:

¿Et pensaves que et podries escapar, després d’haver-nos enganyat? No t’ho pensis; mai en la teva vida. T’hem estat cercant, Ratchett, i t’AGAFAREM!

No estava signada.

Sense fer cap comentari, només va alçar lleugerament les celles; Poirot va agafar la segona carta.

Et preparem un passeig, Ratchett. Ja s’acosta l’hora. Prepara’t, entens?

Poirot va deixar la carta.

—L’estil és molt monòton —digué—. Molt més que no pas la cal·ligrafia.

MacQueen se’l va mirar.

—Vostè no deu haver observat una cosa —va dir Poirot amablement—. Requereix la vista d’algú acostumat en aquestes coses. Aquesta lletra no ha estat pas escrita per una sola persona, mister MacQueen. Dues o més persones l’han escrita, cadascuna ha posat una lletra cada vegada. A més, són majúscules. Això fa que la tasca d’identificació sigui molt més difícil.

Va fer una pausa i digué:

—¿Està, vostè, assabentat que mister Ratchett va demanar-me d’ajudar-lo?

—A vostè?

El to de sorpresa de MacQueen va convèncer Poirot que el jove desconeixia el fet.

—Sí. Estava espantat. Escolti, ¿recorda, vostè, quina va ser la seva reacció en rebre la primera carta?

MacQueen va dubtar.

—És molt difícil de dir-ho. Va posar-se a riure d’una manera peculiar en ell. Però vaig tenir la impressió que sota aquella indiferència s’amagava una gran inquietud.

Poirot va assentir amb el cap. Aleshores va fer una pregunta completament inesperada.

—Mister MacQueen, ¿pot dir-me, vostè, honradament, quins eren els seus sentiments envers el seu amo? L’apreciava?

Hector MacQueen es prengué un moment abans de respondre.

—No —digué finalment—. No l’apreciava.

—Per què?

—No puc dir-ho exactament. Malgrat això, reconec que era sempre molt amable en les seves maneres. —Va callar un moment i va afegir—: Li diré la veritat, mister Poirot. M’era francament antipàtic. Estic cert que era un home cruel i perillós. Cal confessar, tanmateix, que no tinc cap raó per a poder fonamentar la meva opinió.

—Moltes gràcies, mister MacQueen. Una darrera pregunta… ¿Quan va veure viu, per darrera vegada, mister Ratchett?

—La nit passada; devien ser aproximadament les deu. Vaig entrar al seu compartiment per tal de demanar-li unes notes.

—Sobre què?

—Sobre unes rajoles i unes ceràmiques antigues que va comprar a Pèrsia. La mercaderia que van lliurar-li no era la mateixa que ell havia comprat. Per aquest motiu hem sostingut una desagradable correspondència amb els venedors.

—¿I aquesta fou la darrera vegada que mister Ratchett va ser vist viu?

—Suposo que sí.

—¿Recorda, vostè, quan va rebre mister Ratchett el darrer anònim, amenaçant-lo?

—El matí del dia que vam sortir de Constantinoble.

—Permeti que li faci, encara, una altra pregunta, mister MacQueen. ¿Estava, vostè, en bones relacions amb el seu amo?

El jove va contestar sense titubeig:

—Ratchett i jo estàvem en excel·lents relacions.

—Mister MacQueen, ¿potser podria donar-me el seu nom i la seva adreça d’Amèrica?

MacQueen va donar el seu nom: Hector Willard MacQueen, i una adreça a Nova York.

Poirot es recolzà damunt els coixins.

—Per ara això és tot, mister MacQueen —digué—. Li agrairé molt que guardi per a vostè la notícia de la mort de mister Ratchett.

—El seu criat, Masterman, caldrà que la sàpiga.

—Probablement, a hores d’ara ja la coneix —contestà Poirot—. Si és així, procuri que no digui res.

—No serà gens difícil. És molt reservat, com a bon anglès. Té una opinió molt minsa dels americans, i cap dels ciutadans de qualsevol altra nacionalitat.

—Moltes gràcies, mister MacQueen.

L’americà va sortir del vagó.

—I bé? —va preguntar monsieur Bouc—. ¿Creieu que és cert el que ha dit aquest jove?

—Sembla honrat i sincer. No ha fingit pas sentir afecte pel seu amo, com hauria fet si estigués complicat en l’afer. Bé és veritat que mister Ratchett no va assabentar-lo d’haver volgut contractar els meus serveis i que no va aconseguir-ho, però no crec pas que això sigui una circumstància sospitosa. Suposo que mister Ratchett era un home molt reservat en tots els seus assumptes.

—Així, doncs, vostè descarta una persona d’aquest crim —digué monsieur Bouc alegrement.

Poirot va mirar-lo severament.

—Jo sospito de tothom fins al darrer moment —respongué—. Tanmateix, confesso que no veig MacQueen, serè i reflexiu, perdent el cap i apunyalant la seva víctima dotze o catorze vegades. Això no està d’acord amb la seva psicologia, no, de cap manera.

—Certament, no —digué Bouc pensarosament—. Aquest és l’acte d’un home enfollit per un odi frenètic. Més aviat suggereix un temperament llatí. O, tal com ha dit el nostre amic, el chef de train, s’hi veu la mà d’una dona.

Capítol VII
El cadàver

Seguit pel doctor Constantine, Poirot va dirigir-se a l’altre vagó i al compartiment ocupat per l’home assassinat. El conductor els va obrir la porta amb la seva clau.

Els dos homes entraren. Poirot es va girar cap al seu company, amb mirada interrogadora.

—S’ha tocat aquesta cabina?

—Ningú no ha tocat res. He procurat no canviar la posició del cos quan he fet l’examen.

Poirot va aprovar amb el cap. Va donar una mirada al seu voltant.

La primera sensació que es tenia era la d’un fred intensíssim. La finestra era oberta de bat a bat i la cortina descorreguda.

—Brrrr! —va fer Poirot.

L’altre va somriure.

—No he volgut tancar-la —digué.

Poirot va examinar amb tota atenció la finestra.

—Té raó, vostè —digué—. Ningú no ha pogut sortir per aquest camí. És molt possible que la finestra oberta volia suggerir aquest fet, però, si així fos, la neu ha desbaratat els projectes de l’assassí.

Va examinar, també, meticulosament, el marc de la finestra i, traient-se una capseta de la butxaca, va bufar una mica de polsim al damunt.

—No hi ha impressions digitals —va dictaminar—. Encara que si n’hi haguessin significarien molt poca cosa. Podrien ser de mister Ratchett o del seu criat o bé del conductor. Els criminals no cometen avui dia faltes tan grolleres. Així és que podem tancar tranquil·lament la finestra. Fa un fred insuportable!

Va acompanyar l’acció a la paraula i després va dedicar la seva atenció, per primera vegada, a la figura immòbil estirada a la llitera.

Ratchett estava de panxa enlaire. La jaqueta del seu pijama estava descordada i era tota bruta d’unes taques negroses.

—He hagut d’examinar la natura de les ferides —va explicar el doctor.

Poirot va aprovar amb el cap. Va inclinar-se damunt el cadàver. Finalment, va redreçar-se fent una ganyota.

—No és gens agradable —digué—. L’assassí degué esfereir-se, apunyalant una i altra vegada. És repugnant. Quantes ferides ha comptat, vostè?

—Dotze. D’elles una o dues pot dir-se que només són erosions. Però tres d’elles són mortals de necessitat.

Hi havia quelcom en la manera de parlar del doctor que va cridar l’atenció de Poirot. Va mirar-lo fixament. El grec contemplava, perplex, el cadàver.

—Què hi ha que l’intrigui, doctor? Parli, amic meu. Què troba d’anormal?

—Té raó, efectivament —va confessar l’altre.

—Què és?

—Miri aquestes ferides —digué el doctor, assenyalant-les—. Són profundes; cada tall d’aquests ha travessat vasos sanguinis, i, tanmateix, les vores no sanguegen. No han sanguejat com obligatòriament hauria calgut que succeís.

—I això, què vol dir?

—Que l’home ja era mort…, que ja feia estona que havia mort quan les hi causaren. Però, naturalment, això és absurd.

—Efectivament —digué Poirot, pensarós—. Potser el nostre assassí va pensar que no havia executat la seva feina degudament i tornà per assegurar-se’n…, però això és manifestament absurd! Alguna cosa més?

—Només una cosa.

—Què?

—Miri aquesta ferida…, sota el braç dret…, prop de l’espatlla. Agafi aquest llapis. ¿Li és possible de descarregar el cop?

Poirot va balançar la mà.

—Ja ho veig —respongué—. Amb la mà dreta és gairebé impossible. Caldria descarregar el cop al revés. Però si el cop es donés amb la mà esquerra…

—Exactament, monsieur Poirot. Es pot assegurar que aquest cop ha estat descarregat amb la mà esquerra.

—Així, el nostre assassí és esquerrà? Seria massa fàcil, no troba, doctor?

—En efecte, monsieur Poirot. Algunes d’aquestes ferides han estat fetes, sense cap dubte, amb la mà dreta.

—Dues persones. Tornem a la suposició de les dues persones —va mormolar el detectiu. I bruscament va preguntar—: Era encès el llum?

—És molt difícil de dir-ho. El conductor els apaga tots els matins cap a les deu.

—Els commutadors ens ho diran —digué Poirot.

Va examinar el commutador del llum del sostre i el de la capçalera del llit. El primer era obert i el segon tancat.

—Eh bien! —digué pensarós—. Aquí tenim la hipòtesi del primer i del segon assassí, com el gran Shakespeare diria. El primer assassí va apunyalar la seva víctima i sortí del compartiment apagant el llum; el segon assassí va entrar a les fosques, no veient, doncs, que la feina ja estava feta, i va apunyalar, almenys dues vegades, el cos del mort. Que pensez-vous de ça?

—Magnífic! —digué el doctor entusiasmat.

Els ulls de l’altre llampeguejaren.

—Vostè ho creu així? Ho celebro. Doncs, a mi em fa l’efecte d’un contrasentit.

—Quina altra explicació pot haver-hi?

—Precisament, és això el que jo em pregunto. ¿Existeix una coincidència, o què? ¿Hi ha alguna altra inconsistència que pugui suggerir la intervenció de dues persones?

—Jo asseguraria que sí. Algunes de les ferides, com vostè ja ha pogut veure, demostren una feblesa, una manca de força…, poca decisió. Són uns cops febles. Però, en canvi, n’hi ha d’altres…, com aquesta… i aquesta —i va assenyalar novament—, que demostren una gran força. Han penetrat fins al múscul.

—Segons la seva opinió, ¿van ser causades per un home?

—És gairebé segur.

—No haurien pogut ser causades per una dona?

—Una dona jove i atlètica les pot haver fetes, especialment si es trobava sota el domini d’una forta emoció, però això és, segons la meva opinió, molt improbable.

Poirot va guardar silenci durant uns minuts.

L’altre digué ansiosament:

—Comprèn el meu punt de vista?

—Perfectament —digué Poirot—. L’assumpte comença d’esclarir-se una mica! L’assassí és un home dotat de gran força; també pot ser feble; pot ser igualment una dona, una persona esquerrana o bé una persona normal! Ah!, c’est rigolo, tout ça!

Poirot parlava amb sobtada còlera.

—I la víctima? Quin paper fa en tot això? Va cridar? Va defensar-se?

Poirot va ficar la mà sota el coixí i tragué la pistola automàtica que Ratchett li va ensenyar el dia abans.

—Ja veu, completament carregada —digué.

Van mirar a llur voltant. El vestit de Ratchett era penjat d’un ganxo, a la paret. Damunt la petita taula formada per la tapadora del lavabo hi havia diversos objectes; en un vas ple d’aigua hi havia la dentadura postissa; un altre vas buit; una ampolla d’aigua mineral, un gran flascó i un cendrer amb unes puntes de cigar i uns petits fragments de paper cremats, també hi havia dos llumins gastats.

El doctor va agafar el vas buit i el va ensumar.

—Aquí hi ha l’explicació de la inactivitat de la víctima —exclamà, lentament.

—Drogat?

—Sí.

Poirot va assentir amb el cap i va recollir els dos llumins examinant-los detingudament.

—Aquests dos llumins —digué— són de forma diferent. Un és més pla que l’altre. Veu?

—Són de la mena que es venen en el tren —va contestar el doctor.

Poirot va palpar les butxaques del vestit de Ratchett. En va extreure una capsa de llumins que va comparar curosament amb els altres.

—El més rodó l’encengué mister Ratchett —va observar—. Mirem si també en té de l’altra mena.

Però no va trobar cap més capsa de llumins.

Els ulls de Poirot no paraven de donar ullades a tot el compartiment. Eren lluents i penetrants com els dels ocells. Feien la sensació que no se’ls escapava res.

De sobte, va fer una exclamació, s’ajupí i va recollir de terra un objecte.

Era un petit quadre de batista molt fina. En un angle hi havia brodada una inicial: «H».

—Un mocador de senyora —va dir el doctor—. El nostre amic, el chef de train, tenia raó. Aquí hi ha complicada una dona.

—I per més conveniència, es deixa el mocador! —va replicar Poirot—. Exactament com passa en els llibres i en els films, i per a facilitar-nos més les coses, el mocador està marcat amb una lletra.

—No hi ha dubte que hem tingut molta sort —va exclamar el doctor.

—Oi que sí? —contestà irònicament Poirot. El seu to va sorprendre el doctor.

Però abans de demanar-li una explicació, Poirot va tornar a ajupir-se per recollir un altre objecte de terra.

Aquesta vegada a la mà duia un netejador de pipes.

—Potser és propietat de mister Ratchett? —va suggerir el doctor.

—No hi havia cap pipa a les butxaques del seu vestit, ni tampoc indicis de tabac.

—Aleshores, és una pista.

—Decididament, amb quina oportunitat ho va deixar caure el criminal! Aquesta vegada, és una pista masculina, ja pot veure-ho! No podrem pas queixar-nos de no tenir pistes en aquest cas. N’hi ha en abundància. A propòsit, què n’ha fet, de l’arma?

—No hi havia cap senyal d’arma. El criminal se la deu haver emportada.

—Voldria saber per què —murmurà Poirot.

—Ah! —El doctor, que estava examinant amb tota cura les butxaques del pijama del mort, va llançar aquesta exclamació.

—M’havia passat inadvertit —digué—. Malgrat haver descordat la jaqueta del pijama i haver-la tirat endarrera.

De la butxaca va treure un rellotge d’or aixafat. La caixa era abonyegada salvatgement i les busques marcaven un quart de dues.

—Miri! —va exclamar Constantine, impacient—. Això ens diu l’hora del crim. Està d’acord amb els meus càlculs. Entre les dotze i les dues de la matinada he dit jo, i, més probablement, cap a la una, encara que és molt difícil de precisar en aquests casos. Eh bien, aquí tenim la confirmació. Un quart de dues. Aquesta és, doncs, l’hora del crim.

—És possible…, certament, és possible —digué, tot baixet, Poirot.

El doctor va mirar-lo amb curiositat.

—Perdoni, monsieur Poirot, però no acabo de comprendre’l.

—No em comprenc a mi mateix —replicà Poirot—. No acabo de comprendre res en absolut, i, com ja pot veure, em sento extraordinàriament intrigat.

Va sospirar i va inclinar-se damunt una tauleta per examinar els fragments de paper carbonitzat. Va anar enraonant com per a ell mateix:

—Ara jo necessitaria una antiga capsa de barrets de senyora.

El doctor Constantine va quedar perplex en sentir aquella observació. En tot cas, Poirot no li va donar cap mena d’explicacions i, obrint la porta, va cridar el conductor. L’home va presentar-se ràpidament.

—Quantes senyores hi ha en aquest vagó? —li preguntà.

El conductor va comptar amb els seus dits.

—Una, dues, tres…, sis, senyor. La vella dama americana, la dama sueca, la noia anglesa, la comtessa Andrenyi i madame la princesse Dragomiroff i la seva cambrera.

Poirot rumiava.

—Tenen, totes, capses de capells?

—Sí, senyor.

—Aleshores, porti’m…, vejam…, sí, la de la dama sueca i la de la cambrera. Farà el favor de dir-los que es tracta d’unes diligències duaneres…, és igual, digui el que cregui convenient.

—Perfectament, senyor. Serà molt fàcil perquè cap de les dues és al seu compartiment.

—Vagi de pressa, doncs.

El conductor va marxar. Al cap de poca estona va tornar amb dues capses de capells. Poirot va obrir la de la cambrera i la va posar de costat. Després va obrir la de la dama sueca i va sospirar amb satisfacció. Després de separar amb tota cura els capells, va descobrir una armadura rodona de tela metàl·lica.

—Ah!, aquí tenim el que buscàvem. Fa cosa de quinze anys totes les capses de capells eren com aquesta. El capell quedava subjecte a aquesta armadura per mitjà d’una llarga agulla.

Mentre parlava anava desfent amb molta traça dos trossos de filferro. Després va tornar a tancar la capsa i digué al conductor de retornar-les a llurs respectives mestresses.

Quan es va tancar la porta, una vegada més, es va girar cap al seu company.

—Ja veu, estimat doctor, que jo no tinc molta confiança en els sistemes dels experts. El que m’interessa és la psicologia i no les impressions digitals o les cendres de les cigarretes. Però en aquest cas acceptaré gustós un petit ajut científic. Aquest compartiment és ple d’indicis; però, en realitat, són el que representen?

—No l’entenc en absolut, monsieur Poirot.

—Perfectament. Ara li posaré un exemple. Hem trobat un mocador de dona. Va deixar-lo caure una dama?, va ser un home qui va cometre el crim i es digué: «Vaig a fer aparentar aquest crim com si l’hagués comès una dona. Donaré diverses punyalades, algunes d’elles fluixes, i deixaré caure aquest mocador en un lloc on no hi hagi altre remei que veure’l»? Aquesta és una possibilitat. Però encara n’hi ha una altra. ¿Va matar-lo una dona i deliberadament va deixar caure aquest netejador de pipes per donar l’aparença que havia estat un home el criminal? Però també podem suposar que dues persones, un home i una dona, van intervenir separadament i que totes dues han tingut el descuit de deixar un rastre per tal de provar la seva identitat. Són moltes coincidències, no troba?

—Però, què té a veure la capsa de barrets amb tot això? —preguntà el doctor, encara intrigat.

—Ah, ja en parlarem. Com deia, aquests indicis, el rellotge aturat a un quart de dues, el mocador, el netejador de pipes, poden ser autèntics, però també poden ser falsos. No puc precisar-ho encara. Però hi ha un indici que crec (encara que també podria equivocar-me) que no ha estat falsejat. Em refereixo al llumí pla, doctor. Jo crec que aquest llumí va ser utilitzat per l’assassí i no per mister Ratchett. Va ser utilitzat per cremar un document que devia tenir un valor. Possiblement una nota. Si és així, calia que hi hagués en aquesta nota algun error, alguna falta, que deixava una possible pista devers el criminal. Ara intentaré de ressuscitar què devia ser aquesta cosa.

Va sortir del compartiment i retornà al cap d’uns moments amb un fogonet d’esperit de vi i uns molls.

—Els utilitzo per al bigoti —digué, referint-se als molls.

El doctor l’observava amb gran interès. Va aplanar els dos trossos de tela metàl·lica i va col·locar amb tota cura el fragment de paper cremat al damunt. Després, va posar l’altre tros al damunt i, aguantant-ho tot amb els molls, va exposar-ho a la flama del fogonet d’esperit de vi.

—Aquest procediment és molt primitiu —digué per damunt la seva espatlla—. Veurem quin resultat donarà.

El doctor observava atentament totes les seves manipulacions. El metall començà de posar-se incandescent. De sobte, començaren a aparèixer senyals de lletres. Les paraules anaven formant-se lentament. Paraules de foc.

Era un trosset molt petit de paper. Només podien llegir-se quatre paraules i part d’una altra.

«… corda la petita Daisy Armstrong…»

—Ah! —va exclamar Poirot.

—Això li diu alguna cosa? —va preguntar el doctor amb gran curiositat.

Els ulls de Poirot lluïen. Va deixar els molls amb tota cura damunt la tauleta.

—Sí —digué—. Conec el veritable nom del mort. Conec el motiu pel qual li calgué deixar Amèrica.

—Com es deia?

—Cassetti.

—Cassetti… —Constantine va arrugar el front, cercant—. Aquest nom em diu alguna cosa. Ja fa anys… Però no recordo… Fou un cas a Amèrica, oi?

—Sí —digué Poirot—. Un cas a Amèrica. —Però Poirot no se sentia comunicatiu. Va mirar al seu entorn i va seguir—: Ja en parlarem un altre moment. Primerament, cal que ens assegurem que hem vist tot el que hi ha per veure, aquí.

Ràpidament i amb molta traça va escorcollar una vegada més les butxaques de la roba del mort, però no va trobar res d’interès. Després va empènyer la porta de comunicació que donava a l’altre compartiment, però era tancada de l’altre costat.

—Hi ha una cosa que no entenc —digué el doctor Constantine—. Si el criminal no es va escapar per la finestra, i si aquesta porta de comunicació està tancada per l’altre costat, i si a més, la porta que dóna al corredor no solament era tancada, sinó que hi havia la cadena posada, ¿com va sortir l’assassí del compartiment?

—Això és el que es pregunta el públic quan en un teatre posen una persona lligada de peus i mans dins un armari… i desapareix.

—No ho comprenc…

—Vull dir —va explicar Poirot— que si l’assassí va tenir intenció de fer-nos creure que s’havia escapat per la finestra, va voler demostrar que les altres dues sortides eren impossibles. Igualment com «la persona desapareguda» de l’armari és una enganyifa. La nostra tasca és, doncs, descobrir aquesta enganyifa.

Poirot va tancar la porta de comunicació pel costat del compartiment on es trobaven.

—Per si li passés pel cap a l’excel·lent mistress Hubbard d’obtenir detalls del crim, de primera mà, per tal de donar-los a la seva filla…

Tornà a mirar, una altra vegada, al seu voltant.

—Em sembla que no tenim res més a fer aquí. Anem a reunir-nos amb monsieur Bouc.

Capítol VIII
El cas del rapte Armstrong

Trobaren monsieur Bouc acabant de menjar-se una truita.

—He cregut que és millor fer servir el lunch immediatament en el vagó restaurant —va dir—. D’aquesta manera quedarà lliure i monsieur Poirot podrà començar els interrogatoris. Mentrestant he encarregat que ens portin aquí el nostre dinar.

—Idea excel·lent —contestà Poirot.

Cap dels tres homes tenia gana i el dinar es va acabar aviat, però fins que no començaren de prendre el cafè, monsieur Bouc no va fer menció de l’assumpte que ocupava llurs ments.

—Eh bien? —va preguntar.

—Eh bien, he descobert la identitat de la víctima. I conec els motius pels quals hagué d’abandonar Amèrica.

—Qui era?

—¿Recordeu haver llegit alguna cosa sobre el rapte del baby Armstrong? Aquest és l’individu que va assassinar la petita Daisy Armstrong…, Cassetti.

—Ara hi caic! Un cas horrible, però no recordo els detalls.

—El coronel Armstrong era anglès. Anglès a mitges, però, ja que la seva mare era filla de W. K. van der Halt, el multimilionari de Wall Street. El coronel va casar-se amb la filla de la més famosa tràgica americana d’aquella època. Vivien a Amèrica i tenien una filla, una preciosa criatura, la qual adoraven. Aquesta nena fou raptada quan tenia tres anys i demanaren una forta suma com a preu del rescat. No us cansaré explicant-vos les incidències que van seguir. Només em referiré al moment en què, després d’haver pagat l’enorme quantitat exigida (dos-cents mil dòlars d’aquell temps), el cos de la pobra criatura fou trobat, quan ja feia uns quinze dies que havia estat assassinada. La indignació pública arribà a un punt culminant. Però el que va seguir fou pitjor. Mistress Armstrong esperava una altra criatura. Degut al xoc, va donar a llum, prematurament, una criatura morta i ella va morir també. Desesperat, el seu marit va disparar-se un tret.

—Mon Dieu, quina tragèdia! Ara la vaig recordant —exclamà monsieur Bouc—. Em sembla recordar que hi hagué, també, una altra mort, oi?

—Efectivament; una desgraciada mainadera suïssa o francesa. La policia estava convençuda que ella estava complicada en el crim. Es negaren a creure les seves histèriques protestes. Finalment, en un acte de desesperació, la pobra xicota va llançar-se des d’una finestra i es va matar. Després va descobrir-se que era absolutament innocent i no tenia cap complicitat en el crim.

—És espantós —exclamà monsieur Bouc.

—Aproximadament sis mesos després, aquest home, Cassetti, va ser detingut, com a cap d’una banda dedicada a raptes de criatures. Empraven sempre els mateixos procediments. Mataven els seus presoners, ocultaven el cos, i procuraven treure tots els diners possibles abans que el crim no es descobrís. I ara, fixeu-vos bé, amic meu. Cassetti era l’home! Però gràcies a la fortuna que tenia i a les amistats que l’unien amb diverses personalitats influents, va ser absolt per manca de proves. Tanmateix, si no hagués tingut la precaució de fugir, el poble l’hauria linxat. Ara veig clarament què degué succeir. Va canviar de nom i va abandonar Amèrica. Des d’aleshores, ha estat un gentleman molt ric que viatjava per l’estranger i vivia de les seves rendes.

—Ah!, quel animal! —va exclamar monsieur Bouc—. No em dol gens la seva mort!

—Estic d’acord amb vós.

—Tout de même, no calia pas d’haver-lo matat a l’Orient Express. Hi ha d’altres llocs.

Poirot va somriure. Comprenia que monsieur Bouc era part interessada en l’afer.

—La pregunta que ens cal plantejar-nos, ara, és la següent —digué—. Aquest assassinat, ¿és obra d’alguna banda rival a la qual Cassetti va fer traïció, algun temps, o bé és un acte de venjança particular?

Aleshores va explicar el descobriment de les paraules escrites en el petit fragment de paper carbonitzat.

—Si la meva suposició és certa, doncs, la carta va ser cremada per l’assassí. Per què? Perquè s’esmentava la paraula «Armstrong», la qual és la pista del misteri.

—¿Viu encara algun membre de la família Armstrong?

—No ho sé, malauradament. Em balla pel cap d’haver llegit alguna cosa referent a una germana més petita de mistress Armstrong.

Poirot va seguir explicant les conclusions a les quals ell i el doctor Constantine havien arribat. Monsieur Bouc va impressionar-se en sentir el descobriment del rellotge aixafat.

—Això ens dóna l’hora exacta del crim.

—Sí —respongué Poirot—. És molt interessant.

En el to que van ésser pronunciades aquestes paraules, hi havia alguna cosa que va fer que els altres dos el miressin amb certa estranyesa.

—Crec que vós vau sentir Ratchett parlar amb el conductor a la una menys vint minuts.

Poirot va explicar el que havia passat.

—Perfectament —digué monsieur Bouc—. Això prova, almenys, que Cassetti o Ratchett (prefereixo seguir anomenant-lo amb aquest nom) era viu a la una menys vint.

—A la una menys vint-i-tres minuts, per ser més precisos —replicà el doctor Constantine.

—Aleshores, podem afirmar que a les dotze i trenta-set minuts, mister Ratchett vivia encara. Això és un fet.

Poirot no digué res, però els seus ulls miraven lluny, pensarosament.

Trucaren a la porta i l’empleat del restaurant va entrar.

—El vagó restaurant ja està disponible, monsieur —digué.

—Doncs, anem cap allà —digué monsieur Bouc, tot aixecant-se.

—Puc acompanyar-los? —preguntà Constantine.

—Certament, doctor. Almenys, si monsieur Poirot no hi troba cap inconvenient.

—Cap, cap —respongué Poirot.

I després d’unes quantes polideses: «Après vous, monsieur», «Mais non, après vous», els tres homes sortiren del compartiment.

Segona part
Les declaracions

Capítol I
Declaració del conductor del vagó

En el vagó restaurant, tot estava a punt.

Poirot i monsieur Bouc es van asseure junts davant una taula. El doctor es va instal·lar al capdavall del vagó.

Al davant de Poirot, damunt la taula, hi havia un pla del vagó Istanbul-Calais, amb els noms dels viatgers escrits amb tinta vermella.

Els passaports i els bitllets formaven una pila en un costat. Hi havia també paper d’escriure, tinta, ploma i llapis.

—Perfectament —digué Poirot—. Podem obrir el nostre tribunal d’investigació sense esperar més. En primer lloc, crec que serà millor de prendre la declaració del conductor del vagó llit. Probablement vós sabreu alguna cosa referent a aquest home. Quin caràcter té? És home en la paraula del qual es pot confiar?

—Tota confiança, a ulls clucs. Pierre Michel, amb quinze anys o més a la companyia. És francès, de prop de Calais. És extraordinàriament respectuós i honrat. No té, potser, una intel·ligència privilegiada, però és molt bon home.

Poirot va fer senyal d’assentiment.

—Molt bé —digué—, ara el veurem.

Pierre Michel havia recuperat la serenitat, però estava encara extremament nerviós.

—Espero que monsieur no creurà pas que hi ha hagut negligència per la meva banda —digué, mirant ansiosament, tan aviat monsieur Bouc, com Poirot—. És terrible el que ha succeït. Espero que els senyors creuran que jo no hi tinc res a veure.

Un cop van haver-lo tranquil·litzat, Poirot va començar el seu interrogatori. Primerament va preguntar-li el nom, cognom i adreça; anys de servei i el temps que tenia fent aquella ruta. Aquests detalls ja els coneixia, però la rutina de les preguntes van servir per a tranquil·litzar-lo.

—I ara —afegí Poirot— expliqui’ns els esdeveniments de la nit passada. ¿Quan es va retirar mister Ratchett a descansar?

—Gairebé immediatament després de sopar, monsieur. És a dir, abans de sortir de Belgrad. Va fer el mateix la nit abans. Va dir-me que li preparés el llit mentre sopava, i un cop va haver sopat es va ficar al llit.

—Va entrar algú, després, al seu compartiment?

—El seu criat, monsieur, i aquell senyor jove que és el seu secretari.

—Ningú més?

—No, monsieur, almenys, que jo sàpiga.

—Perfectament. ¿I això va ser la darrera cosa que vostè va veure o sentir d’ell?

—No, monsieur. Vostè oblida que va tocar el timbre cap a la una menys vint…, tot seguit després d’haver-nos aturat.

—Què va passar exactament?

—Vaig trucar a la porta, però ell va cridar des de dins que s’havia equivocat.

—En anglès o en francès?

—En francès.

—Quines paraules va dir, exactament?

—Ce n’est rien. Je me suis trompé.

—Perfectament —digué Poirot—. Això es el que jo vaig sentir. I després d’això, vostè va marxar?

—Sí, monsieur.

—Va tornar al seu seient?

—No, monsieur. Primerament vaig anar a atendre una altra crida que van fer.

—Ara, Michel, li faré una pregunta important. ¿On es trobava, vostè, a un quart de dues?

—Jo, monsieur? Era en el meu petit seient al capdavall del passadís.

—N’està segur?

—Mais oui,… a menys que…

—Què?

—Vaig anar al vagó del costat, el vagó d’Atenes, per parlar amb el meu company. Comentàvem la nevada. Va ser poc després de la una. No puc dir-li-ho, exactament.

—I quan va retornar?

—Va trucar un dels meus timbres. Ho recordo perfectament i en vaig parlar amb vostè. Era la dama americana. Va trucar seguit diverses vegades.

—Ho recordo molt bé —digué Poirot—. I després, què?

—Després, monsieur? Vaig presentar-me a la trucada de vostè i li vaig servir l’aigua mineral. Aleshores, aproximadament una mitja hora més tard, vaig fer el llit d’un dels altres compartiments, el del jove americà, secretari de mister Ratchett.

—¿Mister MacQueen era sol quan va anar a fer-li el llit?

—El coronel anglès del número quinze era amb ell. Estaven tots dos asseguts, parlant.

—¿Què va fer el coronel un cop va haver-se acomiadat de mister MacQueen?

—Se’n va tornar al seu compartiment.

—El número quinze és tocant al seu seient, oi?

—Sí, monsieur, és el segon compartiment a partir del final del corredor.

—El seu llit, ja era preparat?

—Sí, monsieur. Vaig preparar-lo mentre el coronel estava sopant.

—A quina hora passava tot això?

—No puc dir-li-ho exactament, monsieur. Però segurament no passava molt de les dues.

—I després?

—Després vaig seure en el meu seient fins al matí.

—No va tornar una altra vegada al vagó d’Atenes?

—No, monsieur.

—Potser va adormir-se?

—No ho crec pas, monsieur. Com que el tren no es movia, em va impedir de fer-ho, com tinc per costum.

—¿Va veure algun dels viatgers circular pel passadís?

L’home va rumiar.

—Em sembla que una de les senyores va anar al lavabo de l’altre extrem.

—Quina senyora?

—No ho sé pas, monsieur. Era a l’altre cap del passadís i la veia d’esquena. Portava un quimono escarlata amb uns dragons.

Poirot va assentir amb el cap.

—I després?

—No va passar res, monsieur, fins al matí.

—N’està segur?

—Ah, perdó! Vostè va obrir la porta i va mirar cap a fora un moment, oi?

—Perfectament, amic meu —digué Poirot—. M’estranyava que no ho recordés. A mi va despertar-me un soroll com si alguna cosa hagués caigut contra la meva porta. Té, vostè, idea del que podia ser?

L’home se’l va quedar mirant, sorprès.

—No crec que fos res, monsieur. Res, n’estic segur.

—Aleshores devia ser un cauchemar —digué Poirot filosòficament.

—Llevat que fos en el compartiment del costat el cop que vós vau sentir —digué monsieur Bouc.

Poirot no va fer cas de la suggestió. Potser no volia fer comentaris davant el conductor del vagó llit.

—Passem a una altra qüestió —digué—. Suposem que ahir nit un assassí va pujar al tren. ¿Es pot afirmar amb seguretat que és del tot impossible que l’hagi abandonat després d’haver comès el crim?

Pierre Michel mogué el cap.

—I que tampoc no ha pogut amagar-se en cap lloc?

—Tot ha estat escorcollat —digué monsieur Bouc—. Deixeu aquesta idea, amic meu.

—A més —va afegir Michel—, ningú no ha pogut entrar al vagó llit sense que jo no el veiés.

—Quina fou la darrera parada?

—Vincovci.

—A quina hora?

—La sortida era anunciada per a les onze cinquanta-vuit, però degut a la tempesta de neu sortirem amb vint minuts de retard.

—¿Algú hauria pogut entrar venint dels vagons de viatgers ordinaris?

—No, monsieur. Després del servei de sopar, la porta que comunica els vagons ordinaris amb els vagons llit, queda tancada.

—Va baixar, vostè, del tren a Vincovci?

—Sí, monsieur. Com de costum, vaig baixar a l’andana i vaig romandre al peu de l’estrep. Els altres conductors van fer el mateix.

—I la porta del davant? La que està tocant al vagó restaurant.

—És sempre tancada per dins.

—Ara no ho és.

L’home va mirar estranyat, després la seva cara es va tranquil·litzar.

—Sens dubte un dels viatgers l’ha oberta per veure la neu.

—Probablement —digué Poirot.

Va fer repicar els dits damunt la taula tot pensarós, durant un minut o dos.

—El senyor troba que he fet mal fet? —digué tímidament l’home.

Poirot somrigué amablement.

—Ha tingut mala sort, amic meu —li digué—. Ah! Un altre punt que ara recordo. Vostè ha dit que va sonar un altre timbre quan estava trucant a la porta de mister Ratchett. En efecte, jo també el vaig sentir. Qui era?

—Era el timbre de madame la princesse Dragomiroff. Volia que avisés la seva cambrera.

—I vostè ho va fer així?

—Sí, monsieur.

Poirot va estudiar, pensarós, el pla que tenia davant els seus ulls. Després va abaixar el cap.

—Això és tot —digué— de moment.

—Gràcies, monsieur.

L’home va aixecar-se. Va mirar monsieur Bouc.

—No es preocupi —digué aquest amablement—. No veig que hi hagi hagut cap negligència de la seva banda.

Tranquil·litzat, Pierre Michel va sortir del vagó.

Capítol II
La declaració del secretari

Durant uns minuts, Poirot quedà perdut en les seves reflexions.

—Em penso —digué, a l’últim— que serà convenient, atès el que coneixem, tornar a canviar algunes paraules amb mister MacQueen.

El jove americà es presentà ràpidament.

—Bé, quines noves hi ha? —preguntà.

—No va massa malament. Des de la nostra darrera conversa, he tingut ocasió de saber algunes coses, per exemple, la identitat de mister Ratchett.

Hector MacQueen va inclinar-se profundament interessat.

—Sí? —preguntà.

—Ratchett, tal com vostè sospitava, era solament un àlies. Ratchett era Cassetti, l’home que va dirigir la cèlebre tongada de raptes, incloent el famós de la petita Daisy Armstrong.

Una expressió de gran astorament va aparèixer a la cara de MacQueen; després s’anà asserenant.

—Maleït llop! —va exclamar.

—¿No en tenia el més petit esment, d’això, mister MacQueen?

—No, senyor —digué ràpidament el jove americà—. Si ho hagués sospitat, m’hauria tallat la mà dreta abans de treballar amb ell com a secretari.

—Sembla que la notícia el disgusti profundament, mister MacQueen.

—Tinc una raó particular per a indignar-me. El meu pare era el fiscal del districte que intervingué en el cas. Jo havia vist la senyora Armstrong més d’una vegada, era una dona estupenda. Tan dolça com desgraciada. —La seva cara va entristir-se—. Si algun home mereixia el que ha succeït, aquest home és Ratchett o Cassetti. Estic content que hagi tingut aquesta fi. Un home així no mereixia viure!

—Vostè parla com si hagués desitjat fer-ho personalment.

—En realitat, m’estic fent sospitós —digué el jove tornant-se vermell.

—Potser sospitaria més de vostè si fingís sentir una gran pena per la mort del seu amo —va replicar Hercule Poirot.

—No podria fer-ho, ni per salvar-me de la cadira elèctrica —va exclamar MacQueen en to tètric. I afegí—: Potser és massa curiositat de la meva banda, però, com ha arribat a descobrir-ho? Em refereixo a la identitat de Cassetti.

—Per un fragment de carta trobada en el seu compartiment.

—Em sembla que el vell ha pecat de negligent, ¿no troba?

—Això depèn del punt de vista —respongué Hercule Poirot.

El jove va trobar la resposta de Poirot desconcertant. Va mirar Poirot com si volgués endevinar què volia haver dit.

—La meva tasca consisteix a assegurar-me dels moviments de cada viatger d’aquest tren. Cal que ningú no s’ho prengui com una ofensa, comprèn? Només és un tràmit.

—Molt bé. Pot continuar amb tota franquesa.

—És inútil de preguntar-li el número del seu compartiment —va dir Poirot somrient— perquè el vaig compartir amb vostè una nit. És un compartiment de segona classe, lliteres números sis i set, del qual després d’haver-ne marxat jo, n’ha disposat vostè sol.

—Exactament.

—Ara, mister MacQueen, faci’m el favor d’explicar-me tots els seus moviments en la passada nit, des que va deixar el vagó restaurant.

—És molt fàcil. Vaig tornar al meu compartiment i vaig llegir una estona, a Belgrad vaig baixar del tren i com que vaig trobar que feia massa fred, vaig tornar a pujar al vagó. Vaig estar parlant amb una xicota anglesa que ocupa el compartiment veí al meu. Després vaig estar conversant amb un anglès, el coronel Arbuthnot; em sembla que vostè va passar quan estàvem parlant tots dos. Després vaig anar al compartiment de mister Ratchett i, tal com ja li he dit abans, vaig prendre algunes notes per a les cartes que calia escriure. Vaig donar-li la bona nit i el vaig deixar. El coronel Arbuthnot era encara en el passadís. El seu compartiment ja era preparat per a la nit i li vaig suggerir d’entrar al meu. Vaig demanar un parell de begudes i les vam beure. Vam parlar de política mundial, del govern de l’Índia i de la situació a Wall Street. No admeto gaire els britànics (són molt obstinats), però aquest m’agrada.

—Sap quina hora era quan el va deixar?

—Molt tard. Podria dir cap a les dues.

—Va adonar-se que el tren estava aturat?

—Ja ho crec! Ens va estranyar força. Vam mirar a fora i veiérem com la neu anava amuntegant-se, però no vam pensar que seria res greu.

—¿Què va passar quan el coronel Arbuthnot finalment es va acomiadar?

—Ell va encaminar-se cap al seu compartiment i jo vaig trucar al conductor perquè em preparés el llit.

—On va ser, vostè, mentre ell el preparava?

—Al passadís, dret, tocant la porta, mentre fumava una cigarreta.

—I després?

—Després vaig ficar-me al llit i he dormit fins a aquest matí.

—A la tarda, va abandonar alguna vegada el tren?

—Arbuthnot i jo baixàrem a… ¿Com es diu aquella estació? Vincovci, per a estirar una mica les cames. Però feia un fred tan terrible que vam tornar a pujar tot seguit al tren.

—Per quina porta van baixar del tren, vostès?

—Per la més propera al nostre compartiment.

—La que és al costat del vagó restaurant?

—Sí.

—Pot recordar si era tancada?

MacQueen va fer memòria.

—Em sembla que sí. Hi havia una nena de balda o de passador. És això el que vol dir?

—Sí. En retornar al tren, ¿van tornar a posar la balda?

—Potser no. Almenys no ho recordo. —I va afegir de sobte—: És un detall molt important?

—Podria ser-ho. Suposo que mentre vostè i el coronel Arbuthnot parlaven, la porta del seu compartiment que dóna al passadís era oberta, oi?

Hector MacQueen va assentir amb el cap.

—Necessito que em digui, si és que ho recorda, si va passar algú pel passadís «després» de deixar l’estació de Vincovci, fins el moment en què vostès van separar-se per anar a dormir.

MacQueen va ajuntar les celles.

—Em sembla que va passar una vegada el conductor —va dir—. Venia del vagó restaurant. També va passar una senyora en direcció contrària.

—Quina senyora?

—No puc pas dir-li-ho. En realitat, no m’hi vaig fixar. En aquell moment estàvem discutint amb Arbuthnot. Només recordo que va passar amb una mena de bata de seda de color vermell, per davant de la porta. No vaig mirar i de totes maneres no m’hauria estat possible de veure-li la cara. Ja sap, vostè, que el meu compartiment és davant el vagó restaurant, al final del tren, de manera que la dona que passava pel corredor cap aquella direcció em donava l’esquena quan va passar per davant de la meva porta.

Poirot va fer un gest assentint.

—Devia anar al lavabo, segurament.

—Segurament.

—La va veure quan retornava?

—No m’hi vaig fixar, però suposo que devia retornar.

—Una altra pregunta. ¿Fuma amb pipa, mister MacQueen?

—No senyor, mai.

Poirot va fer una pausa.

—De moment, això és tot. Ara veuré el criat de mister Ratchett. Per cert, ¿vostè i ell sempre viatgen en vagó de segona classe?

—Ell, sí. Però, generalment, jo viatjo en primera classe, i si és possible en el compartiment immediat al de mister Ratchett. Aleshores, ell feia posar la major part dels bagatges en el meu compartiment per a tenir-los al seu abast més fàcilment. Però aquesta vegada hi ha hagut la casualitat que tots els compartiments de primera classe eren ocupats, excepte el d’ell.

—Ja ho comprenc. Moltes gràcies, mister MacQueen.

Capítol III
La declaració del criat

L’americà va ésser seguit pel pàl·lid anglès de cara inexpressiva, a qui Poirot ja havia vist el dia anterior. Estava correctament dret, fins que Poirot va fer-li un senyal perquè s’assegués.

—Si no m’equivoco, ¿vostè és el criat de mister Ratchett?

—Sí, senyor.

—El seu nom?

—Edward Henry Masterman.

—Edat?

—Trenta-nou anys.

—Domicili?

—21 Friar Street, Clerkenwell.

—¿Està assabentat que el seu amo ha estat assassinat?

—Sí, senyor. Un cas horrorós.

—Faci’m el favor, ¿voldria dir-me a quina hora va veure per darrera vegada mister Ratchett?

El criat va rumiar.

—Devia ser cap a les nou, la nit passada. O potser una mica més tard.

—Digui’m exactament què va passar.

—Vaig anar, com tenia per costum, al compartiment de mister Ratchett i vaig fer la feina de cada nit.

—Quin era el seu deure, exactament?

—Plegar i penjar la seva roba. Posar en un vas d’aigua la seva dentadura postissa i procurar que tot el necessari estigués al seu abast.

—El seu humor era com de costum?

El criat va reflexionar un moment.

—Em va semblar veure’l una mica nerviós.

—Per quin motiu?

—Per una carta que va estar llegint. Em va preguntar si havia estat jo qui l’havia duta al seu compartiment. Naturalment, vaig dir-li que no havia fet tal cosa, però ell va començar de renegar i de trobar mancaments en tot el que jo feia.

—No era així, de costum?

—Oh, sí, senyor. Perdia els estreps molt fàcilment… El seu humor s’alterava per no res.

—Digui, ¿el seu amo, prenia alguna droga per a dormir?

El doctor Constantine va inclinar-se amb interès.

—Cada vegada que viatjàvem amb tren, en prenia. Deia que si no ho feia, no podia dormir.

—¿Sap, vostè, quin medicament tenia per costum de prendre?

—No n’estic segur. El flascó no duia cap marca. Solament: «Específic contra l’insomni». «A prendre a l’hora de ficar-se al llit».

—En va prendre la nit passada?

—Sí, senyor. Jo mateix li’n vaig posar en un vas i el vaig deixar damunt la tauleta del lavabo, a punt de prendre.

—Pot afirmar, ara, que va veure com el prenia?

—No, senyor.

—Què va passar després?

—Vaig preguntar-li si desitjava alguna cosa més i a quina hora volia que el despertés l’endemà al matí, i va contestar-me que no el molestés fins que ell em cridés.

—Tenia per costum de fer-ho així?

—Sí, senyor. Generalment trucava el timbre cridant el conductor i aleshores l’enviava a cercar-me quan estava disposat a llevar-se.

—Tenia per costum llevar-se aviat o tard?

—Això depenia del seu humor. Algunes vegades es llevava per esmorzar; en canvi, d’altres, no es movia del llit fins a l’hora de dinar.

—¿Vostè no es va alarmar quan va veure que passava el matí i el seu amo no el cridava?

—No, senyor.

—Sap, vostè, si el seu amo tenia enemics?

—Sí, senyor.

L’home parlava sense demostrar cap emoció.

—Com ho sabia?

—Vaig sentir-lo discutir de certes cartes amb mister MacQueen, senyor.

—Sentia, vostè, afecte pel seu amo, Masterman?

La cara de Masterman es va tornar, si això fos possible, encara més inexpressiva que de costum.

—No m’agrada parlar d’aquest tema, senyor. Era un amo molt generós.

—Però, vostè no l’apreciava?

—Diré que no m’agraden gaire els americans, senyor.

—Ha estat alguna vegada a Amèrica?

—No, senyor.

—¿Recorda haver llegit en els diaris el rapte Armstrong?

La cara de l’home va agafar color.

—Sí, naturalment, senyor. Una nena petita, oi? Va ser un cas horrorós.

—¿Sap, vostè, que el seu amo, mister Ratchett, va ser el principal instigador d’aquell cas?

—Naturalment que no, senyor. —Per primera vegada el to del criat va fer-se més vehement i apassionat—. Gairebé no puc creure-ho!

—Desgraciadament, és cert. Ara, passem a la seva activitat de la darrera nit. Com pot comprendre, és qüestió de tràmits. ¿Què va fer després d’haver deixat el seu amo?

—Vaig anar a avisar el senyor MacQueen que el senyor el necessitava. Després vaig dirigir-me al meu compartiment i em vaig posar a llegir.

—El seu compartiment és…?

—El darrer de la segona classe, senyor. Molt proper al vagó restaurant.

Poirot va consultar el seu plànol.

—Ja ho veig. Quina llitera té, vostè?

—La de baix, senyor.

—És la número quatre?

—Sí, senyor.

—Hi ha algú més amb vostè?

—Sí, senyor. Un italià voluminós.

—Parla anglès?

—Bé, una mena d’anglès, senyor. —El to del criat era despectiu—. Ha estat a Amèrica… A Xicago, segons he entès.

—Han conversat molt?

—No, senyor. Prefereixo llegir.

Poirot va somriure. Ja s’imaginava l’escena entre el robust i voluble italià i el menyspreador anglès.

—Puc preguntar-li què llegeix?

—Ara estic llegint La captiva d’amor, d’Arabella Richardson.

—Una bona novel·la?

—Jo la trobo magnífica, senyor.

—Bé, continuem. Va retornar al seu compartiment i va posar-se a llegir La captiva d’amor. ¿Fins a quina hora?

—Aproximadament fins a dos quarts d’onze. L’italià volia ficar-se al llit. Així doncs, el conductor va venir a preparar-los.

—¿I aleshores, vostè, va ficar-se al llit i va adormir-se?

—Em vaig ficar al llit, sí, senyor, però no vaig poder dormir.

—Per què no va poder dormir?

—Vaig tenir mal de queixal, senyor.

—Oh, là, la!…, això és molt dolorós.

—Molt dolorós, senyor.

—Va fer alguna cosa per tal de calmar-lo?

—Sí, vaig posar-m’hi oli de clavell i va semblar que em passava una mica, però m’era impossible de dormir. Aleshores vaig encendre el llum de la capçalera i vaig continuar llegint, per tal de distreure’m.

—I no va poder dormir gens?

—Sí, senyor; vaig ensopir-me cap a les quatre de la matinada.

—I el seu company?

—L’italià? Oh!, aquest estava roncant!

—No va sortir del compartiment en tota la nit?

—No, senyor.

—I vostè?

—Jo, tampoc.

—Va sentir alguna cosa durant la nit?

—No ho recordo, senyor. Almenys res desacostumat. El tren estava aturat i tot estava molt silenciós.

Poirot va reflexionar uns moments i va afegir:

—Bé, penso que hi ha molt poc a dir. ¿Pot donar alguna claror sobre la tragèdia?

—Jo crec que no. Ho sento, senyor.

—¿No pot recordar si hi havia alguna disconformitat entre el seu amo i mister MacQueen?

—Oh, no! Mister MacQueen és un senyor molt agradable.

—Abans d’estar al servei de mister Ratchett, ¿on prestava els seus serveis, vostè?

—A casa de sir Henry Tomlinson, senyor, a Grosvenor Square.

—Per què el va deixar?

—Va marxar a l’Àfrica Oriental, senyor, i ja no necessitava els meus serveis. Però estic cert que podrà donar referències meves, senyor. Vaig estar amb ell molts anys.

—Quant temps ha estat amb mister Ratchett?

—Uns nou mesos, senyor.

—Gràcies, Masterman. Una darrera pregunta: vostè fuma amb pipa?

—No, senyor. Fumo només cigarretes…, i fortes.

—Gràcies. Això és tot per ara.

Poirot va acomiadar-lo amb un gest.

El criat va dubtar un moment.

—Perdoni, senyor, però la vella dama americana es troba en un estat d’excitació molt fort. Diu que ella sap tot el referent a l’assassinat.

—En aquest cas —digué Poirot, somrient— caldrà veure-la tot seguit.

—Vol que la cridi, senyor? Només fa que preguntar si hi ha ningú responsable, aquí. El conductor està intentant de calmar-la.

—Ens la pot enviar, amic meu —digué Poirot—. Ara escoltarem la seva història.

Capítol IV
La declaració de la dama americana

Mistress Hubbard va entrar al vagó restaurant en tal estat d’excitació que amb prou feines podia articular cap paraula.

—Facin el favor de dir-me… Qui té autoritat, aquí? Haig de fer unes declaracions molt importants, molt importants, entenen?, i necessito algú que tingui autoritat; al més aviat possible… Si vostès, senyors…

La seva mirada desviada anava fluctuant entre els tres homes.

Poirot es va inclinar endavant.

—Expliqui’m, senyora. Però, primerament, faci el favor de seure.

Mistress Hubbard va deixar-se caure en el seient enfront de Poirot.

—El que haig de dir és el següent: la passada nit s’ha comès un assassinat en aquest tren, i l’assassí ha estat en el meu compartiment.

El to de les seves paraules tenia un èmfasi dramàtic.

—Està segura del que diu, senyora?

—Naturalment que n’estic segura! Quina idea! Sé perfectament el que em dic. Els explicaré tal com va succeir. M’havia ficat al llit i estava a punt d’adormir-me quan vaig despertar-me, de sobte (estava a les fosques), i vaig sentir que hi havia un home dins el compartiment. Vaig quedar-me tan esglaiada que ni tan sols vaig poder cridar. No sé si poden imaginar-se el terrible que és. Vaig quedar-me quieta i vaig pensar: «Ara em mataran!». No puc explicar-los el que vaig sentir en aquells moments. Vaig pensar en tots els crims que es cometen en els trens i vaig dir-me: «Bé, malgrat tot, no podran robar-me les joies», perquè, saben?, les he posades dins una mitja i la mitja sota el coixí, que, per cert, no és gens confortable, és massa boterut, no sé si m’entenen, però aquí no se’n pot trobar cap més. Ah!, què deia?

—Ens deia, senyora, que hi havia un home dins el seu compartiment.

—Ah, sí, bé, doncs estava ficada al llit, amb els ulls tancats i em deia: «Malgrat tot, pots donar gràcies perquè la teva filla no sap res del que t’està passant», i aleshores vaig sentir-me més reconfortada i vaig estendre la mà i vaig prémer el botó per cridar el conductor. Jo premia, premia, però no venia ningú, i puc assegurar-los que creia que el cor estava a punt de paralitzar-se’m. Potser, em deia, han assassinat tots els que van en el tren. Estàvem aturats i es respirava un silenci molt estrany. Però jo seguia prement el timbre fins que, oh!, quin consol quan vaig sentir unes passes ràpides pel corredor i trucaven a la meva porta. «Endavant!», vaig cridar, i al mateix temps vaig encendre el llum. Potser els estranyarà, però no hi havia ningú al meu compartiment.

Li va semblar a mistress Hubbard que creava un «clima» dramàtic, i va esperar uns moments.

—I què va passar després, senyora?

—Aleshores, vaig explicar al conductor què havia succeït, però va semblar que no em creia. Segurament es pensava que ho havia somiat. Vaig fer-li mirar sota els seients, encara que ell deia que l’home havia fugit; però allà va haver-hi un home i va posar-me nerviosa la manera que va tenir el conductor de tranquil·litzar-me! Jo no invento les coses, senyor… Em sembla que no sé el seu nom.

—Poirot, madame, i aquest senyor és monsieur Bouc, un dels directors de la companyia, i aquest és el doctor Constantine.

—Tinc molt de gust en conèixer-los, poden estar-ne segurs —va dir d’una manera, abstracta, adreçant-se a tots tres alhora i tornant a embolicar-se amb la seva relació—. No creguin, vostès, que vull presumir de preveure les coses, però haig de dir-los que l’home del compartiment del costat meu, aquest pobre home que han assassinat, m’ha semblat sempre molt sospitós. Vaig dir al conductor que examinés bé la porta de comunicació entre les dues cabines i va resultar que no estava tancada. Bé, aleshores ho vaig comprendre tot. Vaig dir-li que la tanqués, i així que ell va marxar, jo vaig recolzar-hi la maleta per a sentir-me més segura.

—¿Quina hora era quan va passar tot això, mistress Hubbard?

—No puc dir-ho amb seguretat. No vaig mirar el rellotge. Estava tan trasbalsada!

—I quina conclusió en treu?

—Ja els ho he explicat ben clar. L’assassí és l’home que va estar en el meu compartiment. ¿Qui d’altre podria ser?

—¿I vostè creu que va retornar al compartiment del costat?

—Com vol que ho sàpiga? Jo tenia els ulls ben aclucats!

—Devia sortir per la porta del passadís.

—Tampoc no ho puc dir. Saben?, jo tenia els ulls clucs!

Mistress Hubbard va sospirar, nerviosa.

—Déu meu! Quin espant vaig passar! Si la meva filla ho sabés!

—¿Vostè no creu, senyora, que el que vostè va sentir va ser el soroll d’algú que devia moure’s en el compartiment del costat, el compartiment de l’home assassinat?

—No, senyor…, com es diu?, Poirot. L’home era en el mateix compartiment que jo. I encara hi ha més, en tinc proves!

Triomfalment va obrir un gran portamonedes i començà de remenar a l’interior.

D’allà dins anaren sortint: un parell de mocadors blancs, unes ulleres, un tub d’aspirina, un paquet de sals angleses, una capsa de pastilles de menta, un manat de claus, un parell de tisores, un carnet de xecs American Express, una instantània d’una criatura, algunes cartes, cinc rosaris pseudoorientals, per a turistes, i un petit objecte de metall: un botó.

—Veuen, vostès, aquest botó? Bé, doncs, els participo que no em pertany. No és «cap» botó dels meus. L’he trobat aquest matí quan m’he llevat.

I el va posar ostensiblement damunt la taula.

Monsieur Bouc va deixar anar una exclamació.

—Però si és un botó dels uniformes del empleats dels Wagons-Lits!

—Pot haver-hi una explicació absolutament normal per a això —digué Poirot. I es va girar amablement cap a mistress Hubbard—. Aquest botó, senyora, pot haver-li caigut de l’uniforme a l’empleat quan va escorcollar el seu compartiment, o bé quan va preparar-li el llit la nit passada.

—No sé pas què els passa a tots! Només saben trobar objeccions. Ara, facin el favor d’escoltar-me. Ahir nit, abans de posar-me a dormir, vaig estar llegint una revista. Abans d’apagar el llum, la vaig ficar en un maletí col·locat a terra, prop de la finestra. Han entès bé?

Els tres homes li asseguraren que sí.

—Perfectament. Ara veuran. L’empleat va mirar sota el seient prop de la porta, va entrar i va tancar la comunicació amb el compartiment del costat, però no va apropar-se a la finestra. Doncs bé, aquest matí aquest botó es trobava damunt la revista. M’agradarà de saber què hi diuen, vostès, a això!

—En diem una prova, madame —digué Poirot.

Aquesta resposta va semblar satisfactòria a la senyora.

—Em faria tornar boja que no em creguin —digué mistress Hubbard.

—Senyora, vostè ens ha proporcionat unes proves interessantíssimes i molt valuoses —digué Poirot—. Em permet de fer-li unes quantes preguntes?

—Les que vostè vulgui.

—¿Com és que trobant mister Ratchett sospitós, no va tancar, vostè, la porta de comunicació amb el compartiment d’ell?

—Ja ho vaig fer —va contestar ràpidament mistress Hubbard.

—Va tancar-la?

—Oh, en realitat, vaig preguntar a la sueca (una criatura infeliç) si era tancada, i va dir-me que sí.

—Com és que no va comprovar-ho vostè mateixa?

—Perquè ja era al llit i la meva bossa amb l’esponja era penjada del baldó.

—¿Quina hora era quan va fer la pregunta a aquesta senyora?

—Deixi que ho recordi. Devien ser de dos a tres quarts d’onze. Va venir a veure si jo tenia l’aspirina. Vaig dir-li on la trobaria i ella mateixa la va agafar.

—Vostè, ja era al llit?

—Sí.

De sobte, va posar-se a riure.

—Pobra criatura, estava atabalada! Saben?, va equivocar-se de compartiment i va obrir el del costat.

—El de mister Ratchett?

—Sí. Ja deuen saber el difícil que és de trobar un determinat compartiment quan totes les portes són tancades. Per equivocació va obrir-ne un. Estava sufocadíssima. Sembla que mister Ratchett va posar-se a riure i va dir-li una grolleria. Pobra criatura! Diu que ella va dir: «Oh, m’he equivocat!». I tota vermella va dir-me: «Em fa vergonya dir-li el que aquest home antipàtic m’ha contestat. Sap què m’ha dit, tot rient?: “Oh, vostè és massa vella…”».

El doctor Constantine va dissimular una rialleta i mistress Hubbard immediatament el va reptar amb la mirada.

—No era un «senyor» —exclamà—. Atrevir-se a dir una grolleria a una dama! I tampoc no està bé riure d’aquestes coses.

El doctor Constantine es va excusar.

—¿Va sentir algun altre soroll en el compartiment de mister Ratchett? —va preguntar Poirot.

—Bé, no… exactament.

—Què significa la seva contestació, madame?

—Doncs —va fer una pausa—, ell roncava.

—Ah! Roncava?

—Terriblement. La nit d’abans gairebé no va deixar-me dormir.

—¿No el va sentir roncar després de l’espant que vostè va tenir creient que hi havia un home en el seu compartiment?

—Com volia que el sentís, mister Poirot? Ja era mort!

—Ah, sí, és veritat —digué Poirot. I va semblar tot confós.

—Mistress Hubbard, ¿recorda, per casualitat, el cas del rapte Armstrong? —va preguntar.

—Sí, naturalment, el recordo. Com va escapar-se el criminal! M’agradaria haver-li pogut posar les mans al damunt!

—No va escapar-se. Ha mort. Ha mort la nit passada.

—Vol dir que…? —Mistress Hubbard es va mig aixecar del seu seient, presa de gran excitació.

—Sí, això vull dir. Ratchett era aquell criminal.

—Perfectament! Molt ben fet! Cal que ho escrigui a la meva filla. ¿No vaig dir-li, ahir vespre, que aquell home tenia una cara perversa? Ja veu com tenia raó. La meva filla sempre diu: «Quan la mamà té un pressentiment, ja ens ho podem jugar tot que és segur que té raó».

—¿Ha tingut, vostè, relació amb algun membre de la família Armstrong, mistress Hubbard?

—No. Ells freqüentaven una altra classe social. Però sempre he sentit dir que mistress Armstrong era una dona encisadora i que el seu marit l’adorava.

—Bé, mistress Hubbard. Vostè ens ha ajudat moltíssim. ¿Voldria tenir l’amabilitat de donar-nos el seu nom complet?

—Naturalment. Amb molt de gust. Caroline Martha Hubbard.

—Vol fer el favor d’escriure aquí la seva adreça?

Mistress Hubbard la va escriure, sense parar de parlar.

—No m’ho puc treure del cap! Cassetti en aquest tren! Vaig tenir com un pressentiment així que vaig veure aquest home, no és cert, mister Poirot?

—Exactament, madame. A propòsit, ¿té, vostè, per casualitat, una bata de seda escarlata?

—Quina pregunta més estranya! No, no en tinc cap. Tinc dues bates: una de franel·la de color de rosa, molt apropiada per a fer viatges per mar, i una altra que la meva filla m’ha regalat, típica del país, de seda de color morat. Però ¿per què necessita saber les bates que jo tinc?

—Ja li diré, madame, una persona amb un quimono de seda escarlata va entrar ahir nit en el compartiment de vostè o en el de mister Ratchett. Això no té res de particular, ja que, com vostè ha dit molt bé, hi ha molta dificultat de poder encertar els compartiments, essent totes les portes tancades, i, per tant, és molt fàcil de confondre’ls.

—Doncs, no va entrar ningú amb un quimono de seda escarlata en el meu compartiment.

—Aleshores, devia ser en el de mister Ratchett.

Mistress Hubbard va serrar els llavis i va dir misteriosament:

—No m’estranyaria gens.

Poirot va inclinar-se cap endavant.

—¿Va sentir, doncs, la veu d’una dona en el compartiment proper al de vostè?

—No sé com ha pogut endevinar-ho, mister Poirot. En realitat, no ho sé. Però… realment, la vaig sentir.

—Però, quan li he preguntat si havia sentit alguna cosa en el compartiment del costat, vostè ha dit que només havia sentit mister Ratchett roncar.

—Sí…, i era veritat. Va roncar durant una part de la nit. Quant a l’altra part… —Aquí mistress Hubbard es tornà vermella com un perdigot—. No és molt decent de parlar-ne.

—¿Quina hora era quan, vostè, va sentir la veu d’una dona?

—M’és impossible de dir-ho. Em vaig mig despertar un moment i vaig sentir una dona que parlava. Aleshores vaig dir-me: «Bona “pinta” està fet; no és gens estrany!». I vaig tornar-me a adormir. Però poden estar segurs que mai no hauria parlat de coses d’aquesta classe a tres senyors desconeguts si no m’hi haguessin forçat.

—¿Això va succeir abans o després d’haver sentit, vostè, que hi havia un home en el seu compartiment?

—Vostè em fa una pregunta per l’estil de l’altra! ¿Com volia que la dona parlés a mister Ratchett, si aquest ja era mort?

—Pardon. Vostè deu trobar que sóc un estúpid, ¿oi, madame?

—No, no, només trobo que és distret. No puc acabar de creure que era aquell monstre de Cassetti. ¿Què dirà la meva filla quan ho sabrà?

Poirot va ajudar hàbilment la bona dona a tornar a entaforar dins el portamonedes tot el seu contingut escampat per damunt de la taula, i després va acompanyar-la a la porta.

Al darrer moment va dir-li:

—Li ha caigut el mocador, madame.

Mistress Hubbard va mirar el petit quadre de batista que Poirot li ensenyava.

—No és meu, mister Poirot. El meu el tinc aquí —va contestar-li.

—Pardon. Com que veig la inicial «H»…

—Realment, és curiós. Però no és meu. Els meus estan marcats «C. M. H.», i són molt més senzills, no són aquestes fantasies de París, tan cares. ¿A quin nas convindrà un drapet com aquest?

Cap dels tres homes no va saber què contestar a aquesta pregunta i mistress Hubbard va sortir triomfalment.

Capítol V
La declaració de la dama sueca

Monsieur Bouc anava donant voltes al botó que mistress Hubbard havia deixat damunt la taula.

—Aquest botó… No ho comprenc. ¿Significa, després de tot, que Pierre Michel està complicat en l’afer? —digué. Va fer una pausa i va seguir, en veure que Poirot no responia—. Què dieu a tot això, amic meu?

—Aquest botó suggereix diverses possibilitats —va contestar Poirot, pensarós—. Deixeu-me, ara, interrogar la dama sueca abans de discutir la declaració que acabem d’escoltar.

Va cercar en el munt de passaports que tenia al seu davant.

—Ah!, aquí el tenim. Greta Ohlsson, de quaranta-nou anys.

Monsieur Bouc va donar les ordres a l’empleat del vagó restaurant i aquest va retornar poc després acompanyant una senyora de cabell grogós i cara de be. Va mirar monsieur Poirot a través de les seves ulleres, però se la veia completament tranquil·la.

Va resultar que comprenia i parlava francès; així doncs, la conversa va tenir lloc en aquest idioma. Primerament, Poirot li va fer unes preguntes, les respostes a les quals ja coneixia: el seu nom, edat i adreça. Va preguntar-li la seva professió.

Era, segons va dir, directora d’una escola missionera prop d’Istanbul. Era, també, infermera graduada.

—Suposo que ja deu estar assabentada del que va succeir la nit passada, mademoiselle.

—Naturalment. És espantós! I la senyora americana em diu que el criminal va estar en el seu compartiment.

—Tinc entès, mademoiselle, que vostè va ser la darrera persona que ha vist viu l’home que han assassinat.

—No ho sé. Potser sí. Per equivocació, vaig obrir la porta del seu compartiment. Estava molt avergonyida. Va ser una situació molt difícil.

—Va veure’l, realment?

—Sí. Estava llegint un llibre. Vaig excusar-me ràpidament i em vaig retirar.

—Li va dir alguna cosa a vostè?

El rubor va pujar a les galtes de la digna senyoreta.

—Va posar-se a riure i digué algunes paraules. Gairebé no les vaig entendre.

—I què va fer després, mademoiselle? —va preguntar Poirot amb tacte.

—Vaig anar a veure la senyora americana, mistress Hubbard, per preguntar-li si podia donar-me una aspirina.

—¿Li va preguntar, ella, si la porta de comunicació amb l’altre compartiment, el de mister Ratchett, era tancada?

—Sí.

—I ho era?

—Sí.

—Què va fer després?

—Després vaig tornar cap al meu compartiment, vaig prendre’m la pastilla d’aspirina i vaig ficar-me al llit.

—A quina hora passava tot això?

—Quan vaig ficar-me al llit faltaven cinc minuts per a les onze, perquè vaig mirar el rellotge abans de donar-li corda.

—Va adormir-se ràpidament?

—No pas massa ràpidament. El mal de cap m’anava passant, però encara vaig trigar una estona.

—¿El tren estava ja aturat quan vostè va adormir-se?

—Va deturar-se abans d’haver-me quedat adormida, crec que era una estació.

—Segurament, era Vincovci. ¿És aquest el seu compartiment, mademoiselle? —I li va indicar el plànol.

—Sí, aquest és.

—Vostè té la llitera superior o la de baix?

—La de baix, la número deu.

—Ha tingut alguna companya?

—Sí, una noia anglesa. Molt bonica i molt amable. Ve des de Bagdad.

—Després d’haver sortit el tren de Vincovci, ¿aquesta noia va sortir del compartiment?

—No, estic segura que no.

—Com pot estar-ne tan segura, si dormia?

—Tinc un son molt lleuger. Em desperto al més petit soroll. Estic segura que m’hauria despertat si ella hagués baixat de la llitera.

—Va sortir, vostè, del compartiment?

—No, fins aquest matí.

—Té, vostè, un quimono de seda de color escarlata?

—Certament, no. Tinc una molt confortable bata de llana.

—I la jove que està amb vostè, miss Debenham? De quin color és la seva bata?

—D’un color malva pàl·lid, com les que venen a Orient.

Poirot va aprovar amb el cap. Aleshores preguntà en to amistós:

—Quint és el motiu d’aquest viatge? Vacances?

—Sí, vaig a casa meva de vacances. Però primerament aniré a Lausanne, a passar una setmana amb una germana meva.

—¿Serà tan amable d’escriure aquí el nom i l’adreça de la seva germana?

—Amb molt de gust.

Va agafar el paper i el llapis que ell li va allargar i va escriure el nom i l’adreça demanats.

—Ha estat mai a Amèrica, mademoiselle?

—No. Una vegada, però, vaig estar a punt d’anar-hi. Calia que acompanyés una senyora invàlida, però al darrer moment van desistir del viatge. Vaig sentir-ho molt. Són molt bona gent, els americans. Donen molts diners per a fundar escoles i hospitals. Són una gent molt pràctica.

—¿Recorda haver sentit parlar alguna vegada del cas Armstrong? D’un rapte?

—No. Què va passar?

Poirot li ho va explicar.

Greta Ohlsson va indignar-se. La seva trossa de color groguenc tremolava per la seva emoció.

—Pensar que pot haver-hi en el món éssers tan indignes! Pobra mare! El meu cor pateix per ella!

L’amable sueca va retirar-se amb la cara entristida i els ulls plens de llàgrimes.

Poirot estava escrivint amb afany en un full de paper.

—Es pot saber què esteu escrivint, amic meu? —li preguntà monsieur Bouc.

—Mon cher, tinc per costum de ser molt ordenat. Estic fent aquí una petita llista cronològica dels esdeveniments.

Va acabar d’escriure i va passar el paper a monsieur Bouc.

9:15 Surt el tren de Belgrad.

aproximadament

9:40 El criat deixa a Ratchett el medicament contra l’insomni, preparat.

aproximadament

10:00 MacQueen s’acomiada de Ratchett.

aproximadament

10:40 Greta Ohlsson veu Ratchett (la darrera persona que va veure’l viu). N. B. Estava despert llegint un llibre.

0:10 El tren surt de Vincovci (amb retard).

0:30 El tren es troba amb una tempesta de neu.

0:37 Sona el timbre de Ratchett. El conductor es presenta. Ratchett diu: «Ce n’est rien. Je me suis trompé».

aproximadament

1:17 Mistress Hubbard creu que hi ha un home en el seu compartiment. Truca al conductor.

Monsieur Bouc va fer un gest d’aprovació.

—Això és molt clar —digué.

—No hi ha res aquí que us cridí l’atenció?

—No, tot em sembla molt clar i normal. Es veu clarament que el crim va ser comès a un quart de dues. Tenim la prova del rellotge que ens ho diu amb tota evidència i ho confirma, també, el relat de mistress Hubbard. Per mi, no tinc cap dubte a endevinar la identitat de l’assassí. Jo dic, amic meu, que és el voluminós italià. Ve d’Amèrica, de Xicago, i us faig memòria que el ganivet és una arma italiana i que va apunyalar diverses vegades la seva víctima.

—Això és cert.

—Sens dubte, aquesta és la solució del misteri. Segurament ell i Ratchett devien actuar junts en els raptes. Cassetti és un nom italià. En certa manera, Ratchett ha estat un traïdor. L’italià va seguir-li la pista; primerament va enviar-li les cartes amenaçant-lo, i al final va venjar-se brutalment. Com podeu veure, tot és molt senzill.

Poirot mogué el cap, pensarós.

—És tan senzill, que no m’ho crec —va murmurar.

—Doncs jo n’estic plenament convençut, que és així —respongué monsieur Bouc, engrescat amb la seva teoria.

—¿I què em dieu del criat amb el seu mal de queixal que assegura que l’italià no s’ha mogut del seu compartiment?

—Això és difícil de dir.

Poirot va parpellejar.

—Sí, i això és el més molest. Desgraciadament per a la vostra teoria i afortunadament per al nostre amic italià, el criat de mister Ratchett va patir de mal de queixal aquesta nit passada.

—Tot tindrà la seva explicació —digué monsieur Bouc amb gran optimisme.

Poirot va moure altra vegada el cap.

—No és tan senzill com sembla —respongué.

Capítol VI
La declaració de la princesa russa

—Ara escoltem el que Pierre Michel pot dir-nos referent a aquest botó —digué.

El conductor del vagó llit tornà a ésser convocat. Quan va entrar, va mirar-los interrogadorament.

Monsieur Bouc va aclarir-se la gola.

—Michel —va començar—, aquí hi ha aquest botó del seu uniforme. Ha estat trobat en el compartiment de la dama americana. Pot donar-nos una explicació?

El conductor, mecànicament, va dur la mà a la seva americana.

—Jo no he perdut cap botó, monsieur —digué—. Es deu tractar d’una confusió.

—És molt estrany.

—No en tinc la culpa, monsieur.

L’home semblava tot astorat, però de cap manera se’l veia temorenc o confós.

—Degut a les circumstàncies en les quals es va trobar, sembla gairebé segur que aquest botó el va perdre l’home que va ser en el compartiment de mistress Hubbard la nit passada, quan ella va tocar el timbre.

—Però, monsieur, si no hi havia ningú! Devia ser imaginacions d’aquella senyora!

—No eren imaginacions, Michel. L’assassí de mister Ratchett va passar per allà… i va perdre aquest botó.

Com que la significació de les paraules de monsieur Bouc era prou clara, Pierre Michel es va posar en un estat d’agitació molt violent.

—No és cert, monsieur, no és cert! —va exclamar—. Vostè m’acusa d’un crim. A mi! Sóc innocent! Sóc completament innocent! ¿Com vol que jo hagi assassinat un home que no havia vist mai?

—On era, vostè, quan mistress Hubbard va trucar?

—Ja vaig dir-li-ho, monsieur, al vagó del costat, parlant amb el meu company.

—El farem venir.

—Faci-ho, monsieur, li ho prego, faci-ho!

El conductor de l’altre vagó va ésser cridat i va confirmar la declaració de Pierre Michel. Va afegir que el conductor del vagó de Bucarest també va ésser allà amb ells. Tots tres havien estat discutint respecte a la situació causada per la neu. Devia fer deu minuts que estaven parlant tots tres, quan a Michel va semblar-li que sentia un timbre. En obrir les portes de comunicació entre els dos vagons, els altres dos van sentir-lo també. El timbre trucava insistentment. Michel va acudir ràpidament a la trucada.

—Com pot veure, monsieur, no sóc culpable —exclamava ansiosament.

—¿I aquest botó d’un uniforme dels Wagons-Lits, com s’ho explica, vostè?

—No m’ho explico, monsieur. És un misteri per a mi. Tots els meus botons estan intactes.

Els altres dos conductors també van declarar que ells no havien perdut cap botó. I també declararen que cap d’ells no havia estat en el compartiment de mistress Hubbard.

—Calmi’s, Michel —va dir monsieur Bouc—, i tracti de recordar el moment en què vostè va acudir a la trucada del timbre de mistress Hubbard. ¿Va trobar algú en el passadís?

—No, monsieur.

—No va veure ningú allunyar-se passadís enllà?

—Tampoc, no, senyor.

—És molt estrany —digué monsieur Bouc.

—No tan estrany —respongué monsieur Poirot—. És una qüestió de temps. Mistress Hubbard es desperta i veu que hi ha algú a la seva cabina. Per un minut o dos, quedà completament paralitzada i amb els ulls clucs. Probablement va ser aleshores que l’home aprofità per sortir al passadís. Després va començar de tocar el timbre. Però el conductor no va anar-hi immediatament. Fins a la tercera o quarta trucada el conductor no va sentir-lo. Jo diria que va tenir temps de sobres…

—Per què, per què, mon cher? Recordi que tot el tren estava voltat de grans pilots de neu.

—El nostre misteriós assassí tenia dos camins —digué Poirot lentament—. Podia haver-se ficat en un dels lavabos o bé haver entrat en un dels compartiments.

—Però, tots estan ocupats!

—I què?

—¿Vol dir, potser, que es pot haver ficat en el «seu» compartiment?

Poirot va assentir amb el cap.

—Ha!, ha! —va murmurar monsieur Bouc—. Durant aquells deu minuts d’absència del conductor, l’assassí degué sortir del seu compartiment, va entrar en el de Ratchett, el mata, tanca i posa la cadena de la porta per la part de dins, surt per la cabina de mistress Hubbard i es troba de bell nou en el seu compartiment quan arriba el conductor.

—No és pas tan senzill com ho pinteu, amic meu —respongué Poirot—. El nostre amic, el doctor Constantine, ja us ho explicarà.

Monsieur Bouc va indicar als tres empleats que podien retirar-se.

—Cal que prenguem declaració a vuit passatgers més —digué Poirot—. Cinc de primera classe: la princesa Dragomiroff, el comte i la comtessa Andrenyi, el coronel Arbuthnot i mister Hardman. Tres de segona classe: miss Debenham, Antonio Foscarelli i la cambrera Fraulein Schmidt.

—A qui pensa prendre declaració, primerament? ¿A l’italià?

—Quina mania teniu amb el vostre italià! Doncs, no, començarem pel capdamunt. Potser madame la princesse es dignarà a concedir-nos uns pocs minuts del seu temps. Faci el favor d’avisar-la, Michel.

—Oui, monsieur —digué el conductor que estava disposat a sortir del vagó.

—Digui-li que podem visitar-la en el seu compartiment si no vol molestar-se venint aquí —digué monsieur Bouc.

Però la princesa Dragomiroff va dignar-se a prendre’s aquesta molèstia. Comparegué en el vagó restaurant pocs moments després, va inclinar lleugerament el cap i va asseure’s davant Poirot.

La seva petita cara de gripau semblava encara més grogosa que el dia abans. Era decididament molt lletja, però, malgrat tot, igual com el gripau, tenia els ulls com dues joies, foscos i imperiosos, que revelaven una energia latent i una gran força intel·lectual, i que en altre temps podien haver estat dolços i vellutats.

La seva veu era pregona, molt clara i de timbre molt agradable.

Va tallar en sec unes florejades frases d’excusa de monsieur Bouc.

—Senyors, no necessiten disculpar-se. Tinc entès que s’ha comès un assassinat. Naturalment, l’obligació de vostès és de prendre declaració a tots els viatgers. Serà un plaer d’ajudar-los en el que jo pugui.

—Madame, és vostè molt amable —digué Poirot.

—Res d’això. És un deure. Què desitja vostè saber?

—El seu nom complet i la seva adreça, madame. Potser preferirà escriure-ho vostè mateixa?

Poirot va presentar-li un full de paper i llapis, però la dama els refusà.

—Pot escriure-ho vostè mateix —digué—. No és gens difícil: Natàlia Dragomiroff, 17, avenue Kléber, París.

—Ve des de Constantinoble, madame?

—Sí. He passat una temporada a l’ambaixada d’Àustria. La meva cambrera viatja amb mi.

—¿Voldria tenir l’amabilitat de fer-me un petit resum dels seus moviments a partir del sopar d’ahir nit?

—Amb molt de gust. Vaig donar ordre al conductor de preparar-me el llit mentre jo era al vagó restaurant sopant. I em vaig retirar immediatament després d’haver sopat. Vaig ficar-me al llit i vaig estar llegint fins a les onze, que vaig apagar el llum. No vaig poder dormir degut a un dolor reumàtic que tinc. A tres quarts d’una vaig cridar la meva cambrera. Va fer-me un massatge i vaig posar-me a llegir fins que vaig quedar adormida. M’és impossible de dir exactament l’hora en què va deixar-me. Possiblement una mitja hora després… o potser més tard.

—El tren, ja s’havia aturat?

—Ja estava aturat.

—¿No va sentir res… res de nou durant aquest temps, madame?

—Res de nou.

—Com es diu la seva cambrera?

—Hildegarde Schmidt.

—Fa temps que és amb vostè?

—Quinze anys.

—La considera, vostè, digna de confiança?

—Del tot. La seva família és originaria de l’estat del meu difunt espòs, a Alemanya.

—Ha estat a Amèrica, vostè, suposo, madame?

El canvi tan brusc de tema va fer alçar les celles a la vella dama.

—Moltes vegades.

—¿Ha tingut relació amb una família anomenada Armstrong, una família a la qual li va ocórrer una tragèdia?

Amb veu emocionada la vella dama va contestar:

—M’està parlant d’amics meus, monsieur.

—Va conèixer, doncs, el coronel Armstrong?

—Vaig conèixe’l superficialment, però la seva muller, Sònia Armstrong, era la meva fillola. Vaig tenir una gran amistat amb la seva mare, l’actriu Linda Arden. Linda Arden era un gran geni, una de les més grans tràgiques del món. Lady Macbeth, Magda, no ho interpretarà mai ningú com ella. Jo vaig ser, no solament una gran admiradora del seu art, sinó també una amiga personal.

—Va morir?

—No, no, encara viu, però està completament retirada. La seva salut és molt delicada; passa la major part del temps estirada en un sofà.

—Crec que tenia una segona filla, oi?

—Sí, molt més jove que mistress Armstrong.

—I viu?

—Certament.

—On?

La vella dama va inclinar-se i donà una mirada acerada a Poirot.

—Puc saber la raó d’aquestes preguntes? No crec que tinguin res a veure amb l’assassinat d’aquest tren.

—Doncs tenen la següent relació, madame: l’home que ha estat assassinat és el responsable del rapte i assassinat de la filleta de mistress Armstrong.

—Ah!

Les celles rectes de la dama van ajuntar-se. La princesa Dragomiroff va redreçar-se encara més.

—Segons el meu parer, aquest assassinat és un esdeveniment admirable! Ja m’excusarà la crueltat del meu punt de vista.

—És molt natural, madame. I ara tornem a la pregunta que no ha contestat. ¿On és la filla petita de Linda Arden, germana de mistress Armstrong?

—Amb tota sinceritat que no ho sé, monsieur. He perdut tot contacte amb la nova generació. Crec que va casar-se amb un anglès ja fa alguns anys i marxaren cap a Anglaterra, però, de moment, no puc recordar el nom del marit.

Va fer una llarga pausa i després va afegir:

—Senyors, desitgen preguntar-me alguna cosa més?

—Només una cosa, madame, una pregunta purament personal. Que em digui el color de la seva bata.

Va fer un gest d’estranyesa i digué:

—Suposo que vostè deu tenir les seves raons per a fer aquesta pregunta. La meva bata és de setí blau.

—Això és tot, madame. Li estic molt reconegut d’haver contestat les meves preguntes amb tanta rapidesa.

Ella va fer un gest indiferent amb la seva enjoiada mà.

Després, va posar-se dreta i els altres també s’aixecaren.

—Ja voldrà dispensar-me, monsieur —digué—. ¿Puc preguntar-li el seu nom? La seva cara no m’és desconeguda.

—El meu nom és Hercule Poirot…, per a servir-la.

La dama quedà silenciosa i finalment digué:

—Hercule Poirot. Sí. Ara ho recordo. És el destí.

Va anar-se’n molt dreta, amb moviments una mica encarcarats.

—Voilà une grande dame! —digué monsieur Bouc—. Quina opinió n’heu tret, d’ella, amic meu?

Però Hercule Poirot va limitar-se a bellugar el cap.

—M’agradaria de saber —digué— què deu haver volgut dir amb això del destí.

Capítol VII
Les declaracions del comte i de la comtessa Andrenyi

El comte i la comtessa Andrenyi van ésser cridats a continuació. Tanmateix, el comte es va presentar sol al vagó restaurant.

No es podia negar que, vist de prop, el comte era una figura arrogant. Tenia un metre vuitanta i tants d’alçària, almenys, amb amples espatlles i cintura esvelta. Anava vestit amb un perfecte vestit de tweed, d’innegable tall anglès, i hauria pogut passar molt bé per un fill de la Gran Bretanya, si no hagués portat el bigoti tan llarg i per una certa particularitat als pòmuls.

—Bé, senyors —digué—, en què els puc ser útil?

—Ja pot comprendre, monsieur —digué Poirot—, que, vist el que ha succeït, em veig obligat de fer algunes preguntes a tots el viatgers.

—Perfectament, perfectament —contestà el comte amablement—. Em faig càrrec de la situació. Però em penso que tant la meva muller com jo mateix, no podrem ser-li de gran utilitat. Estàvem dormint i no vam sentir res en absolut.

—Coneix, vostè, la identitat del mort, monsieur?

—Tinc entès que era un americà important…, un home amb una cara completament desagradable. Seia sempre en aquella taula…

El comte va indicar amb el cap la taula en la qual seien Ratchett i MacQueen.

—Sí, sí, monsieur, té tota la raó. Però jo li pregunto si vostè sap el nom de l’individu.

—No. —El comte semblava completament desorientat per les preguntes de Poirot—. Si vostè vol saber-ho no ha de fer més que mirar el seu passaport.

—El nom que figura en el passaport és Ratchett —digué Poirot—. Però aquest no és el veritable nom. Aquest home és Cassetti, autor d’un famós rapte comès a Amèrica.

Poirot observava atentament el comte mentre anava parlant, però aquest no va semblar pas afectat per les notícies que Poirot li donava. Es va limitar a obrir una mica més els ulls.

—Ah! —va exclamar—. Això segurament no deixarà d’aclarir l’assumpte. Quin país tan extraordinari, Amèrica!

—Ha estat allí, vostè, monsieur le comte?

—Vaig passar un any a Washington.

—¿Potser va tenir ocasió de conèixer la família Armstrong?

—Armstrong…, Armstrong…, és molt difícil de recordar. Un home en coneix tanta, de gent!

Va somriure i s’arronsà d’espatlles.

—Tornem a l’assumpte que els interessa, senyors —digué—. En què puc ajudar-los?

—¿A quina hora es va retirar, vostè, a descansar, monsieur le comte?

Poirot va mirar el plànol de cua d’ull. El comte i la comtessa Andrenyi ocupaven els compartiments dotze i tretze.

—Vam dir que ens preparessin el llit d’un dels dos compartiments mentre estàvem sopant al vagó restaurant. En tornar vam seure una estona en l’altre.

—Quin número era?

—El número tretze. Vam jugar una estona al piquet, tots dos. Cap a les onze la meva muller va retirar-se a descansar. El conductor va preparar la cabina i també vaig ficar-me al llit. He dormit perfectament fins a aquest matí.

—No va adonar-se que el tren es va aturar?

—Me n’he assabentat aquest matí.

—I la seva esposa?

—La meva esposa —el comte va somriure— pren sempre un hipnòtic quan viatja. Ahir nit va prendre la seva acostumada dosi de trional. —Va fer una pausa—. Sento no poder ser-los útil en cap sentit.

Poirot li va passar un full de paper i una ploma.

—Moltes gràcies, monsieur le comte. És pura fórmula; però ¿voldrà tenir l’amabilitat de deixar-me el seu nom i adreça?

El comte ho va escriure lentament i ho va fer amb tota cura.

—Ha fet bé d’haver-m’ho fet escriure —digué, bromejant—. El lletrejar del meu país és una petita dificultat per als qui no coneixen l’idioma.

Va lliurar el paper a Poirot i va aixecar-se.

—Serà del tot innecessari que la meva muller vingui aquí —digué—. No podrà dir-los més del que jo els he dit.

La mirada de Poirot va fer-se més viva.

—Sens dubte, sens dubte —digué—. Però de totes maneres, m’agradarà d’intercanviar unes paraules amb madame la comtesse.

—Li asseguro que és completament innecessari!

La seva veu tenia un to autoritari.

Poirot va somriure amablement.

—Serà pura fórmula —digué—. Però, comprengui que cal per al meu informe.

—Com vulgui.

El comte va cedir a contracor. Va fer una lleu inclinació i sortí del vagó restaurant.

Poirot va agafar un passaport. Va prendre nota dels títols i noms del comte. Les altres informacions eren: «Acompanyat de la seva muller. Nom: Elena Maria; nascuda Goldenberg; edat, vint anys». Un funcionari poc curós havia deixat caure una taca de greix en el passaport.

—Un passaport diplomàtic —digué monsieur Bouc—. Caldrà tenir cura, amic meu, de no molestar-los massa. Aquesta gent no té res a veure en l’assassinat.

—No tingueu por, mon vieux, ja actuaré amb tacte. És pura fórmula.

La seva veu va apagar-se en el moment en què la comtessa Andrenyi entrava al vagó restaurant. Va mirar tímidament i veieren que era extraordinàriament encisadora.

—Desitgen veure’m, messieurs?

—Una petita formalitat, madame la comtesse. —Poirot va aixecar-se galantment i va indicar-li el seient de davant d’ell—. Només és per preguntar-li si va veure o va sentir alguna cosa la nit anterior que pogués donar alguna pista sobre l’assumpte.

—Res en absolut, monsieur. Jo dormia.

—¿No va sentir, per exemple, una discussió en el compartiment immediat al seu? La senyora americana que l’ocupa va tenir un atac d’histerisme i va trucar al conductor.

—No vaig sentir res, monsieur. Comprèn?, jo havia pres un hipnòtic.

—Ah!, ja ho comprenc. Bé, no vull entretenir-la més temps… Un moment —digué ràpidament, en veure que ella s’aixecava—. Només un minut. Aquestes dades particulars, nom de soltera, edat i la resta, són correctes?

—Completament correctes, monsieur.

—¿Tindrà l’amabilitat de signar aquesta nota a l’efecte; si li plau?

La comtessa va signar ràpidament, amb una graciosa cal·ligrafia: «Elena Andrenyi».

—Va acompanyar el seu marit a Amèrica, madame?

—No, monsieur. —Va somriure enrojolant-se una mica—. Encara no érem casats, aleshores; només fa un any que ho som.

—Ah, perfectament. Moltes gràcies, madame. A propòsit, és fumador, el seu marit?

—Sí.

—Pipa?

—No. Cigars i cigarretes.

—Moltes gràcies.

S’aixecà lentament; els seus ulls van observar-lo amb curiositat. Uns ulls preciosos, foscos, de forma d’ametlla, amb llargues pestanyes que donaven ombra a les pàl·lides i exquisides galtes. Els seus llavis, molt vermells, a la moda estrangera, estaven una mica entreoberts. Tenia una bellesa exòtica i encisadora.

—Per què m’ho pregunta?

—Madame —digué Poirot suaument—, els detectius fem tota classe de preguntes. Per exemple, ¿vol fer-me el favor de dir-me de quin color és la seva bata?

Ella va quedar-se mirant-lo. Després va posar-se a riure.

—És de color vermellós, de chiffon. ¿És realment molt important?

—Molt important, madame.

Va afegir, curiosa:

—És veritablement un detectiu, doncs?

—Per al que vulgui manar, madame.

—Jo em pensava que no hi hauria detectius en el tren travessant Iugoslàvia, fins arribar a Itàlia.

—Jo no sóc cap detectiu iugoslau, madame. Jo sóc un detectiu internacional.

—Pertany a la Societat de Nacions?

—Jo pertanyo al món, madame —digué Poirot dramàticament. I va afegir—: Treballo sobretot a Londres. Parla, vostè, anglès? —li preguntà en aquest idioma.

—El parlo una mica, sí.

El seu accent era deliciós.

Poirot va inclinar-se novament.

—No vull entretenir-la més, madame. Ja ha pogut veure que l’interrogatori no ha estat pas tan terrible.

Ella va somriure, va inclinar el cap i sortí.

—Elle est jolie femme —digué monsieur Bouc, entès en la matèria—. Però no ens ha dit pas gran cosa.

—No —respongué Poirot—. Dues persones que no han vist ni han sentit res.

—Cridarem l’italià, ara?

Poirot no va contestar, de moment. Estava observant una certa taca de greix en un passaport diplomàtic hongarès.

Capítol VIII
Declaració del coronel Arbuthnot

Poirot va sortir de les seves reflexions amb un lleuger sobresalt. Els seus ulls lluïen quan van trobar-se amb els de monsieur Bouc.

—Estimat amic —digué—. Ja veieu com m’he convertit en un esnob. Considero que cal atendre la primera classe abans que la segona. Interrogarem, doncs, seguidament, el ben plantat coronel Arbuthnot.

El francès del coronel era bastant deficient; per tant, Poirot va decidir fer l’interrogatori en anglès.

S’anotaren el nom, edat i adreça, així com la seva graduació militar. Poirot va seguir:

—¿Retorna, vostè, de l’Índia amb el que en diuen llicència i que nosaltres anomenem en permission?

El coronel Arbuthnot, completament despectiu perquè un parell d’estrangers li fessin un interrogatori, va contestar amb una brevetat completament britànica:

—Sí.

—Però, vostè no ha de viatjar en un vaixell oficial?

—No.

—Per què, no?

—He escollit de viatjar per terra, per raons de la meva conveniència. —I va semblar dir: «Unes raons de les quals no haig de donar compte a ningú».

—Ve de l’Índia, vostè?

—Vaig aturar-me una nit per veure Ur, de Caldea, i tres dies a Bagdad amb un coronel amic meu —va contestar secament Arbuthnot.

—Va aturar-se tres dies a Bagdad. Tinc entès que la jove anglesa, miss Debenham, també ve de Bagdad. ¿Potser la va conèixer, vostè, allà?

—No. Vaig trobar miss Debenham per primera vegada quan ella feia el viatge de Kirkuk a Nissibin.

Poirot va inclinar-se endavant. La seva veu va agafar un to més estrangeritzat i persuasiu.

—Monsieur, vaig a fer-li un prec. Vostè i miss Debenham són els únics anglesos que hi ha en el tren. Tinc molt d’interès a saber l’opinió que tenen un de l’altre.

—Aquesta pregunta és altament incorrecta —digué el coronel fredament.

—No ho cregui. Ha de comprendre que el crim ha estat comès, segons totes les probabilitats, per una dona. L’home ha estat apunyalat no menys de dotze vegades. Fins i tot el chef de train va dir-ho: «És una dona». Quina és, doncs, la meva tasca? Donar a totes les senyores que viatgen en l’Istanbul-Calais allò que els americans anomenen «un cop d’ull». Però jutjar una anglesa és cosa difícil. Els anglesos són molt reservats. Per això recorro a vostè, monsieur, en interès de la justícia. Quina classe de persona és miss Debenham? ¿Què en sap, vostè, d’ella?

—Miss Debenham —va contestar el coronel amb cert entusiasme— és una lady.

—Ah! —digué Poirot aparentant gran satisfacció—. Així, ¿vostè no creu que ella pugui estar complicada en aquest crim?

—La idea és absurda! —contestà Arbuthnot—. Aquest home era un perfecte desconegut, al qual ella no havia vist mai.

—Li ho ha dit ella, això?

—Efectivament. Estàvem comentant el seu aspecte desagradable. Si realment una dona està complicada en aquest afer, segons que sembla sigui l’opinió de vostè (i segons el meu parer, sense cap fonament), puc donar-li la seguretat que no és pas miss Debenham la persona indicada.

—Parla, vostè, d’aquest assumpte molt acaloradament —va dir Poirot amb un somriure.

El coronel Arbuthnot va donar-li una mirada glacial.

—En realitat, no sé pas què vol dir —va replicar.

Aquella mirada va intimidar Poirot. Va abaixar els ulls i va començar de remenar uns papers que tenia al seu davant.

—Tot això no té importància —digué—. Siguem pràctics i anem als fets. Tenim totes les raons per a creure que aquest crim es va perpetrar a un quart de dues de la nit passada. És una de les parts de la rutina obligatòria de preguntar a tots els passatgers del tren què feien en aquella hora.

—Perfectament. A un quart de dues, si no recordo malament, estava parlant amb el jove americà, secretari de l’home assassinat.

—Ah! ¿Era en el compartiment de vostè o en el d’ell?

—Jo era en el seu compartiment.

—En el del jove que es diu MacQueen?

—Sí.

—Era amic o conegut de vostè?

—No. Mai no ens havíem vist abans de fer aquest viatge. Vam entaular una conversa casual ahir i ens vam sentir interessats. A mi, generalment, no m’agraden massa els americans…, no els tinc gaire tractats.

Poirot va somriure, recordant l’opinió de MacQueen respecte als britànics.

—Però aquest xicot m’agrada. Les idees que té sobre la situació política de l’Índia són equivocades; això és el pitjor dels americans, són massa sentimentals i idealistes. Bé, doncs, com li deia, va interessar-li força el que jo li vaig explicar. Tinc prop de trenta anys d’experiència del país. I a mi va interessar-me molt el que va dir-me sobre la situació financera d’Amèrica. Després vam parlar de política en general. Em va sorprendre molt quan vaig mirar el rellotge i vaig veure que eren tres quarts de dues.

—A aquesta hora van interrompre la conversa?

—Sí.

—Què va fer després?

—Vaig anar-me’n al meu compartiment i vaig ficar-me al llit.

—El seu llit, ja era fet?

—Sí.

—¿És el compartiment…, vejam…, número quinze, el penúltim de l’extrem contrari al vagó restaurant?

—Sí.

—¿On era el conductor quan vostè va anar cap al seu compartiment?

—Era assegut al final del passadís. Per cert, MacQueen va cridar-lo precisament quan jo entrava al meu compartiment.

—Què volia?

—Suposo, que li preparés el llit. La cabina no estava arreglada per a la nit.

—Ara, coronel Arbuthnot, desitjaria que fes memòria detingudament. Durant el temps que vostè va estar parlant amb mister MacQueen, ¿va veure que passés algú pel passadís?

—Molta gent, suposo. Però no vaig fixar-m’hi.

—Ah!, però jo em refereixo a la darrera hora i mitja de conversa. Van baixar, vostès, a Vincovci?

—Sí, però només pocs minuts. Hi havia la tempesta de neu i feia un fred inaguantable. Teníem ganes de retornar al vagó, encara que és escandalosa la manera que tenen de calefaccionar aquests trens.

Monsieur Bouc va sospirar.

—És molt difícil de satisfer tothom —digué—. Els anglesos ho obren tot, en vénen d’altres i tot ho tanquen. Realment és molt difícil.

Ni Poirot ni el coronel Arbuthnot li van fer cap cas.

—Ara, monsieur, li prego que faci treballar la seva imaginació retrospectivament —digué Poirot, animant-lo—. Al defora fa fred. Vostès han retornat al tren. Seuen novament, vostè fuma; ¿potser una cigarreta, potser una pipa?

Va fer una pausa d’una fracció de segon.

—Jo, una pipa. MacQueen fuma cigarretes.

—El tren es posa novament en marxa. Vostè fumava la seva pipa. Parlaven de l’estat d’Europa, de la situació mundial. Era ja tard. La majoria de la gent s’havia retirat ja a llurs respectius compartiments per a dormir. Algú va passar per davant de la seva porta…, recorda?

Arbuthnot va ajuntar les celles esforçant-se per recordar.

—És molt difícil de dir —respongué—. Comprèn?, jo no m’hi fixava.

—Però, vostè té el do d’observació del soldat per als detalls. Vostè observa sense observar, com si diguéssim.

El coronel intenta de reflexionar de bell nou, però sense resultat.

—No recordo que passés ningú, excepte el conductor… Esperi un moment…, em sembla recordar que va passar també una dona.

—La va veure? Era jove, vella?

—No la vaig veure. Ni mirava en la seva direcció. Només recordo un cruixir de roba i una mena d’olor.

—Un perfum? Un bon perfum?

—Sí, com de fruita, no sé si comprèn què vull dir. Vull dir un perfum que se sent a cent iardes lluny. Però haig de dir-li —el coronel va afegir ràpidament— que això pot haver ocorregut més aviat. Sap?, va ser, tal com vostè mateix acaba de dir, precisament una d’aquestes coses que s’observen sense observar-les. En algun moment d’aquella nit jo em devia dir: «Dona —perfum—, quina olor més forta!». Però no puc estar segur del moment en què va passar, excepte que…, oh!, sí, devia ser després de Vincovci.

—Per què?

—Perquè recordo que vaig olorar, sap?, precisament quan estàvem parlant de l’enderrocament del Pla Quinquennal de Stalin. Ara sé que la idea —dona— em va portar la idea de la situació de les dones a Rússia. I recordo perfectament que no vam parlar de Rússia fins gairebé al final de la nostra conversa.

—No pot donar més detalls?

—N… no. Devia ser dins la darrera mitja hora.

—Fou després d’haver-se aturat el tren?

—Sí. Gairebé n’estic segur.

—Bé. Deixem-ho, ara. ¿Ha estat, vostè, alguna vegada a Amèrica, coronel Arbuthnot?

—Mai. No he volgut anar-hi.

—Va conèixer el coronel Armstrong?

—Armstrong… Armstrong… He conegut dos o tres Armstrongs. Hi havia un Tommy Armstrong en el 60, es refereix a ell? I també Selby Armstrong, que va morir en el Somme.

—Jo vull dir el coronel Armstrong, casat amb una americana, que tenien una nena, la qual va ser raptada i assassinada.

—Ah, sí! Ja recordo haver-ho llegit. Un cas horrorós. No recordo pas d’haver-lo conegut personalment, però, naturalment, he sentit parlar molt d’ell. Toby Armstrong. Molt bon xicot. Tothom l’estimava. Tenia una carrera molt brillant. Va obtenir la Victoria Cross.

—L’home que ha estat assassinat aquesta nit passada era el responsable de la mort de la nena del coronel Armstrong.

La cara del coronel s’enfosquí.

—Si vol saber la meva opinió, aquest miserable ha tingut el que es mereixia. Però m’hauria agradat més veure’l penjat o electrocutat, tal com es fa allà.

—De fet, coronel Arbuthnot, vostè prefereix la llei i l’ordre que no pas les venjances particulars.

—Sé que no podem apunyalar-nos els uns als altres com si fóssim corsos o de la màfia —digué el coronel—. Jo dic que els judicis fets per un jurat és el sistema més just.

Poirot va mirar-lo pensarosament durant un o dos minuts.

—Sí —digué—. Estava segur que aquest seria el seu punt de vista. Bé, coronel Arbuthnot. No crec pas que hagi de preguntar-li res més. ¿No recorda alguna cosa que li hagi cridat l’atenció, ahir a la nit…?, bé que ara, pensant-ho millor, li resulti sospitós?

—No —respongué—. Res en absolut. A no ser que… —El coronel vacil·lava.

—Sí, continuï, li ho prego.

—En realitat, no és res —va dir el coronel lentament—. Però com que vostè ha dit «alguna cosa»…

—Sí, sí, digui.

—No és res, només un petit detall. Quan vaig retornar al meu compartiment, vaig observar que el que seguia al meu, el del final, ja sap vostè…

—Sí, el número setze.

—Efectivament, la porta no era completament tancada. I l’individu que hi havia dins mirava d’una manera furtiva. Aleshores va tancar la porta ràpidament. Ja sé que no té cap importància, però va semblar-me anormal. Vull dir que és completament normal obrir una porta i treure el cap si hom sent curiositat. Però va ser la manera furtiva de fer-ho que va cridar-me l’atenció.

—Efectivament —respongué Poirot, no gaire convençut.

—Ja li he dit que és un detall insignificant —repetí Arbuthnot, excusant-se—. Però ja sap que a primeres hores de la matinada, tot és molt silenciós i aquest detall resultava bastant sinistre, com en una novel·la de detectius. Realment, no té sentit.

El coronel va aixecar-se.

—Bé, si no em necessiten…

—Gràcies, coronel Arbuthnot; res més per ara.

El militar va dubtar un moment. La seva natural aversió de veure’s interrogat per estrangers s’havia dissipat.

—Respecte a miss Debenham —digué, con avergonyit—, jo puc assegurar-los que és una veritable dama. És una pukka sahib.

Una mica envermellit, el coronel va retirar-se.

—Què és una pukka sahib? —va preguntar el doctor Constantine amb interès.

—Això vol dir que el pare i els germans de miss Debenham van educar-se en la mateixa classe d’escola que el coronel Arbuthnot —digué Poirot.

—Oh! —va contestar el doctor Constantine decebut—. Això no té res a veure amb el crim.

—Exactament —respongué Poirot.

Va quedar rumiant una estona, tamborinejant amb els dits damunt la taula. Després va alçar els ulls.

—El coronel Arbuthnot fuma amb pipa —digué—. En el compartiment de mister Ratchett he trobat un netejador de pipes. Mister Ratchett fumava només cigars.

—Vostè creu…?

—Fins ara, és l’únic que ha admès de fumar amb pipa. I ha sentit parlar del coronel Armstrong; fins i tot potser va conèixer-lo, encara que actualment no vulgui admetre-ho.

—Creu, doncs, possible…?

Poirot mogué violentament el cap.

—Precisament és «impossible» (completament «impossible») que un honorable anglès, lleugerament estúpid, apunyali un enemic dotze vegades consecutives amb un ganivet. ¿No senten, amics meus, que és absolutament «impossible»?

—Això és psicologia —digué monsieur Bouc.

—I cal respectar la psicologia. Aquest crim porta una signatura i, segurament, no és pas la signatura del coronel Arbuthnot. Però anem, ara, amb el següent interrogatori.

Aquesta vegada monsieur Bouc no va citar per a res l’italià. Però va pensar-hi.

Capítol IX
La declaració de mister Hardman

El darrer dels viatgers de primera classe que va ésser interrogat —mister Hardman— era un voluminós i llampant americà que va compartir la taula amb l’italià i el criat.

Duia un vestit flamant, una camisa rosa, una agulla de corbata enlluernadora i anava mastegant quan va entrar al vagó restaurant. Tenia una cara com una lluna, força vulgar, i una expressió de panxacontent.

—Bon dia, senyors —digué—. En què puc servir-los?

—Suposo que s’haurà assabentat de l’assassinat, mister… Hardman.

—Segur.

L’americà anava mastegant el xiclet.

—Ens cal interrogar tots el passatgers d’aquest tren.

—Em sembla molt bé. És l’única manera d’esclarir l’afer.

Poirot va consultar el passaport que tenia al davant.

—Vostè és Cyrus Bethman Hardman, ciutadà dels Estats Units, de quaranta-un anys, viatjant de cintes de màquines d’escriure.

—OK, sóc jo.

—Vostè va d’Istanbul a París.

—Exactament.

—Motius?

—Negocis.

—Viatja sempre en primera classe, mister Hardman?

—Sí, senyor. La casa em paga totes les despeses.

L’americà va fer l’ullet.

—Ara, mister Hardman, parlem de l’esdeveniment de la nit passada.

L’americà va assentir amb el cap.

—Què pot dir-nos respecte al que va succeir?

—Exactament res.

—Ah, doncs, és una llàstima. Potser voldrà dir-nos, mister Hardman, exactament, ¿què va fer, vostè, ahir a la nit, a partir del sopar?

Per primera vegada l’americà va semblar que no tenia preparada la resposta. Al final va dir:

—Dispensin-me, senyors; però, qui són, vostès? Posin-me al corrent.

—Aquí hi ha mister Bouc, un dels directors de la Compagnie des Wagons-Lits. Aquest senyor és el doctor que ha examinat el cadàver.

—I vostè?

—Jo sóc Hercule Poirot. Estic encarregat per la Companyia d’investigar aquest assumpte.

—He sentit parlar de vostè —va dir mister Hardman. Després va reflexionar durant uns moments—. Em sembla —digué finalment— que serà millor que parli clar.

—Certament, serà millor per a vostè de dir-nos tot el que sàpiga —respongué Poirot, secament.

—Vostè hauria dit una gran veritat si jo «sabés» alguna cosa. Però no és així. No sé absolutament res, tal com he dit. Però jo «caldria» que sabés alguna cosa. I això em contraria. Tinc l’obligació de saber alguna cosa.

—Faci el favor d’explicar-se, mister Hardman.

Mister Hardman va sospirar, es va treure el xiclet de la boca i se’l va ficar a la butxaca. Al mateix temps la seva personalitat va semblar que feia un canvi. Esdevenia menys còmic i es feia més real. El to de veu era menys nasal i la seva veu també va transformar-se.

—Aquest passaport està una mica modificat —digué—. Aquí veurà qui sóc realment.

Poirot va llegir la targeta que va lliurar-li. Monsieur Bouc la va llegir per damunt la seva espatlla.

Mr. Cyrus B. Hardman

McNeil’s Detective Agency

New York

Poirot coneixia el nom. Era una de les més conegudes i reputades agències de detectius particulars de Nova York.

—Ara, mister Hardman —digué Poirot—, faci el favor d’explicar-nos què significa tot això.

—Certament. Les coses han anat així. Jo vaig venir a Europa seguint la pista d’una parella d’estafadors que no tenen res a veure amb aquest afer. La caça va acabar-se a Istanbul. Vaig telegrafiar al meu cap i vaig rebre instruccions de retornar. Em trobava ja camí del meu petit Nova York, quan vaig rebre això.

Va treure’s una carta de la butxaca.

Portava la capçalera de l’Hotel Tokatlian.

«Estimat senyor: M’han indicat el seu nom com un membre de l’agència de detectius MacNeil. Li prego se serveixi presentar-se a la meva suite d’aquest hotel, a les quatre d’aquesta tarda».

I estava firmada: «S. S. Ratchett».

—Eh bien?

—Vaig presentar-me a l’hora indicada i mister Ratchett va posar-me al corrent de la situació. Va ensenyar-me un parell de cartes que havia rebut.

—Estava espantat?

—Pretenia no estar-ho, però, en realitat, ho estava. Va fer-me una proposició. Calia que jo viatgés en el mateix tren que ell fins a Parrus i procurar que ningú no s’apropés a ell. I així vaig fer-ho, senyors, però malgrat tot, algú s’hi va apropar. Això és el que em contraria. No he fet massa bon paper, oi?

—¿Va donar-li, vostè, alguna indicació respecte a allò que calia que fes?

—Ja ho crec. Tot estava estudiat. La seva idea era que jo viatgés en el compartiment immediat al seu, però no va ser possible. L’únic compartiment que vaig poder obtenir va ser el número setze, i encara, amb bastant de treball. Segurament el conductor devia reservar-se’l per als seus negocis. Però no hi havia res més. Quan vaig veure la situació, vaig pensar que el compartiment número setze era una bona posició estratègica. Hi havia només el vagó restaurant davant el vagó llit d’Istanbul i la porta de la plataforma a la nit era tancada. L’únic lloc per on podia entrar un presumpte assassí era la porta de darrera la plataforma o per la part posterior del tren, i tant en un cas com en l’altre, calia que passés per davant del meu compartiment.

—Suposo que no té cap idea de la identitat del possible assaltant.

—Sí, coneixia el seu aspecte. Mister Ratchett me’l va descriure.

—Què???

Els tres homes van inclinar-se vivament endavant.

Hardman va seguir:

—Un individu baixet, moreno, amb veu efeminada, és el que el vell va dir-me. Digué, també, que, segurament, la primera nit no passaria res, que seria més probable que succeís a la segona o a la tercera.

—Ell devia estar assabentat d’alguna cosa —digué monsieur Bouc.

—Segurament devia saber més del que va dir al seu secretari —digué lentament Poirot—. ¿Li va explicar alguna cosa, a vostè, referent al seu enemic? ¿No li va dir, per exemple, «per què» estava la seva vida en perill?

—No, més aviat es va mostrar reticent referent a això. Només va dir-me que aquell individu estava disposat a matar-lo i que, segurament, ho intentaria.

—Un home moreno, baixet, amb veu efeminada… —digué Poirot, pensarosament.

De sobte, fixant la seva mirada en la de Hardman, va preguntar-li:

—Vostè coneixia la seva identitat, naturalment.

—Qui, senyor?

—Ratchett. Vostè el devia reconèixer.

—No comprenc què vol dir.

—Ratchett era Cassetti, l’assassí de la nena Armstrong.

Mister Hardman va deixar anar un perllongat xiulet.

—Això sí que és una sorpresa! —digué—. Sí, senyor! No, jo no el vaig reconèixer. Aleshores jo em trobava a l’oest, quan es va produir aquell cas. Segurament vaig veure fotos d’ell als diaris, però jo no sóc capaç de reconèixer ni la meva pròpia mare en un retrat de premsa.

—¿Coneix algú relacionat amb l’afer Armstrong que respongui a aquesta descripció: baix, moreno i amb veu efeminada?

Hardman va estar pensant durant uns moments.

—És difícil de dir. Gairebé tots els relacionats amb aquell cas ja són morts.

—Hi havia una xicota que es va llançar d’una finestra, recordi!

—Sí, la recordo. Era estrangera, no sé de quin país. Podria molt bé ser que hi tingués algunes relacions. Però recordi, vostè, que hi hagueren altres casos a més del cas Armstrong. Cassetti explotava els raptes des de feia bastant de temps. Vostè no pot concentrar-se únicament en un sol cas.

—Ah, però nosaltres tenim les nostres raons per a creure que aquest crim està relacionat amb el cas Armstrong.

L’americà va moure el cap.

—Doncs, no puc recordar ningú que respongui a aquestes senyes complicat amb el cas Armstrong —digué lentament—. Naturalment, jo no vaig intervenir-hi i no sé pas gran cosa.

—Bé, segueixi la seva relació, mister Hardman.

—Em queda molt poc per a explicar. Jo dormia durant la primera nit. La nit passada tampoc no vaig trobar res d’anormal pel que feia referència a la meva vigilància. Tenia la meva porta una mica oberta per tal d’observar, però no va passar cap desconegut.

—N’està segur, mister Hardman?

—Absolutament segur. Ningú no va pujar al tren des de fora i ningú no va travessar el passadís procedent dels vagons de darrera el nostre. Ho puc jurar.

—Des de darrera la seva porta, ¿li era possible de veure el conductor assegut en el seu seient?

—Naturalment. Era assegut en la petita banqueta molt prop de la meva porta.

—¿Sap si va moure’s d’aquell seient després que el tren s’hagué parat a Vincovci?

—Aquesta era la darrera estació? Sí, va anar a atendre un parell de trucades, precisament després d’aturar-se el tren. Després va passar davant la meva porta en direcció del vagó de darrera i va estar absent cosa d’un quart. Va haver-hi una trucada molt insistent i aleshores ell va venir corrents. Jo vaig sortir un moment al passadís per tal de veure què passava (em sentia una mica nerviós, comprèn?), però era només una dama americana que trucava. La bona dona va armar un infern total per a res. Després es dirigí a un altre compartiment i va retornar al cap de poca estona amb una ampolla d’aigua mineral no sé per a qui. Després de tot això, el conductor va tornar a asseure’s a la seva banqueta fins que van tornar-lo a trucar del capdavall del passadís perquè preparés un llit. No crec pas que es mogués més fins a les cinc del matí.

—Potser va adormir-se.

—No ho sé. Potser sí.

Poirot va assentir amb el cap. Automàticament les seves mans remenaven els papers de damunt la taula. Va agafar una vegada més la targeta oficial de l’americà.

—Vol posar la seva adreça aquí? —li digué.

L’altre va obeir.

—Suposo que no deu haver-hi ningú, aquí, al tren, per a poder ratificar la història de la seva identitat, mister Hardman.

—Aquí, al tren? Segurament, no. Si volgués fer-ho el jove MacQueen. Jo el conec força (l’he vist sovint al despatx del seu pare a Nova York), però no sé pas si ell em recordarà. No, mister Poirot, més valdrà que cablegrafiï a Nova York quan la neu li ho permeti de fer. Però és correcte. No li he dit cap mentida. Bé, adéu-siau, senyors. He tingut molt de gust de conèixer-lo, mister Poirot.

Poirot va treure el seu estoig de cigarretes.

—Potser preferiria una pipa? —li digué, oferint-li.

—No fumo.

L’americà, fent unes grans passes, va sortir del vagó restaurant.

Els tres homes es miraren, interrogant-se.

—Creuen que ha dit la veritat? —preguntà el doctor Constantine.

—Sí, sí. Ja conec el tipus. A més, és una història molt fàcil de comprovar.

—Ens ha donat detalls molt interessants —digué monsieur Bouc.

—Sí, naturalment.

—Un tipus baix, moreno i amb veu efeminada —va repetir, tot capficat, monsieur Bouc.

—Una descripció que no pot aplicar-se a cap dels viatgers del tren —respongué, lentament, Poirot.

Capítol X
Declaració de l’italià

—I ara —digué Poirot, brillant-li els ulls maliciosament— donarem satisfacció al desig de monsieur Bouc i farem venir l’italià.

Antonio Foscarelli va entrar al vagó restaurant amb pas decidit i lleuger, com un gat. Tenia una cara riallera. Era una cara típicament italiana, rodona i colrada.

Parlava bé i molt correctament el francès, només amb un lleuger accent.

—El seu nom és Antonio Foscarelli?

—Sí, monsieur.

—Pel que veig, vostè està naturalitzat americà.

L’americà va somriure.

—Sí, monsieur, és millor per als meus negocis.

—Vostè, és un dels agents de la casa Ford?

—Sí, veurà…

I es va llançar a una voluble explicació, al final de la qual no van entendre res dels procediments de venda de Foscarelli, dels seus viatges, dels seus ingressos i de la seva opinió dels Estats Units, considerant els altres països europeus com un factor menyspreable. Era un home al qual no calia treure-li les paraules de la boca, les deixava anar sense aturador.

El seu rostre bonàs i infantil demostrava gran satisfacció quan, amb un gest eloqüent, va fer una pausa i s’eixugà el front amb un mocador.

—Com poden veure —digué—, el negoci és molt important. Sóc un home del dia. Conec la manera de fer vendes!

—Així doncs, ¿fa ja més de deu anys que viu als Estats Units?

—Sí, monsieur. Ah!, encara recordo el dia que vaig agafar el vaixell: me n’anava a Amèrica, tan lluny! La meva mare, la meva germaneta…

Poirot va tallar aquesta ratxa de records.

—Durant la seva estada als Estats Units, ¿va tenir ocasió de conèixer el difunt?

—Mai. Però conec el tipus. Oh, sí! —Va fer petar els dits expressivament—. Molt respectable. Molt ben vestit, però a l’interior, tot podrit. Segons la meva experiència, jo diria que era un estafador. Li ofereixo la meva opinió pel que valgui.

—La seva opinió és molt encertada —digué Poirot secament—. Ratchett era Cassetti, el segrestador.

—Què li he dit? He après de conèixer la gent, només veient les cares. És necessari. Només a Amèrica poden ensenyar la manera de fer vendes.

—Recorda el cas Armstrong?

—No ho recordo bé. Em sembla que van raptar una nena, una nena petiteta. Recordo el nom. Sí, un cas molt tràgic. Aquestes coses només poden succeir —digué filosòficament— en les grans civilitzacions com Amèrica.

Poirot va tallar-li el discurs.

—¿Va conèixer, vostè, potser, algun dels membres de la família Armstrong?

—No. Em penso que no. És difícil de dir. En conec tanta, de gent! L’any passat jo vaig vendre…

—Monsieur, li prego que es limiti a parlar de l’assumpte.

Les mans de l’italià expressaren un gest d’excusa.

—Li demano mil perdons.

—Digui’m, faci’m el favor, què va fer, vostè, la nit passada, tots els moviments exactes, a partir de després de sopar.

—Amb molt de gust. Vaig quedar-me al vagó restaurant tot el temps que vaig poder. És molt divertit. Vaig estar parlant amb un senyor americà, amb el qual compartia la taula. Ell ven cintes de màquines d’escriure. Després vaig anar-me’n cap al meu compartiment. Era buit. El desgraciat John Bull que l’ocupa junt amb mi, havia anat a veure què volia el seu amo. Finalment, va tornar, amb la cara llarga, com de costum. És un home que no parla; només diu sí i no. Una raça molt desgraciada, l’anglesa…, i molt poc simpàtica. Va asseure’s en un racó, tot encarcarat, llegint un llibre. Aleshores el conductor va venir i va fer els llits.

—Números quatre i cinc —va murmurar Poirot.

—Exactament…, el compartiment del final. Jo tinc la llitera de dalt. Vaig ficar-me al llit. Vaig posar-me a fumar i a llegir. El petit anglès tinc entès que patia de mal de queixal. Va treure una ampolleta que feia una olor fortíssima. Es va estirar al llit i anava gemegant. Jo vaig adormir-me. Quan vaig despertar-me encara seguia gemegant.

—¿Sap, vostè, si va sortir del compartiment durant la nit?

—No ho crec pas. Segurament l’hauria sentit. El llum del passadís ve al davant i hom es desperta automàticament, creient que són les formalitats duaneres d’alguna frontera.

—Ha parlat alguna vegada del seu amo? ¿S’ha expressat amb odi en contra d’ell?

—Ja li he dit que no parla. No és simpàtic. Sembla un peix!

—Vostè fuma, què?, pipa, cigarretes o cigars?

—Només cigarretes.

Poirot li’n va oferir una, que ell va acceptar.

—Ha estat alguna vegada a Xicago? —preguntà monsieur Bouc.

—Oh, sí. Una ciutat preciosa. Però conec molt millor Nova York, Washington, Detroit. ¿Ha estat, vostè, als Estats Units? No? Cal que els conegui.

Poirot va empènyer un full de paper davant l’italià.

—Faci el favor de signar aquí i posi la seva adreça habitual.

L’italià va escriure i va posar la rúbrica. Després va aixecar-se, sempre somrient.

—Això és tot? No em necessiten per a res més? Bon dia, senyors. Desitjo que puguem sortir ben aviat de tanta neu. Tinc un compromís a Milà. —Va moure el cap tristament—. Em sembla que perdré el negoci.

Va allunyar-se.

Poirot va mirar el seu amic.

—Ha viscut molt de temps a Amèrica —va dir monsieur Bouc— i és italià, i els italians manegen el ganivet. I són uns grans mentiders! No m’agraden els italians!

—Ça se voit! —digué Poirot amb un somriure—. Bé, és possible que tingueu raó, però haig de dir-vos, amic meu, que no hi ha cap prova en contra d’aquest home.

—I la psicologia? No apunyalen els italians?

—Sens dubte —respongué Poirot—. Especialment quan es disputen acaloradament. Però aquest, aquest és una altra classe de crim. Amic meu, jo tinc una petita idea que és un crim molt ben preparat, planejat i executat amb molta cura. No és pas…, com ho podria dir?, un crim «llatí». És un crim que demostra un cervell fred, resolt i reflexiu. Jo crec que és un cervell anglosaxó.

Va recollir els dos darrers passaports.

—Caldrà veure, ara —va afegir—, miss Debenham.

Capítol XI
Declaració de miss Debenham

Quan miss Debenham va entrar al vagó restaurant, va confirmar l’opinió que Poirot s’havia ja format d’ella.

Anava correctament vestida amb un vestit de jaqueta negre i una brusa francesa de color gris, els seus cabells ondulats estaven perfectament pentinats, sense que se’n bellugués ni un de sol. Les seves maneres eren tranquil·les i tan impertorbables com els seus cabells.

Va asseure’s davant Poirot i monsieur Bouc i els va mirar com preguntant.

—El seu nom és Mary Hermione Debenham, i té vint-i-sis anys, oi? —preguntà Poirot.

—Sí.

—Anglesa?

—Sí.

—¿Vol ser tan amable, mademoiselle, d’escriure la seva adreça habitual en aquest paper?

Miss Debenham va fer-ho. La seva cal·ligrafia era clara i llegible.

—I ara, mademoiselle, ¿què pot explicar-nos del succeït la nit passada?

—Em temo que no els en pugui dir res. Vaig ficar-me al llit i vaig dormir.

—¿Ha tingut molt disgust, mademoiselle, de saber que s’ha comès un crim en aquest tren?

La pregunta era completament inesperada. Els ulls grisos de la xicota demostraren estranyesa.

—No entenc què vol dir.

—És una pregunta senzillíssima que li faig, mademoiselle. ¿Ha tingut molt disgust que s’hagi comès un crim en aquest tren?

—La veritat és que no he pensat en el crim des d’aquest punt de vista. No puc dir, doncs, que he tingut un disgust.

—Troba que un crim és una cosa corrent?

—Naturalment, un crim és una cosa desagradable que succeeix de tant en tant —respongué miss Debenham tranquil·lament.

—És vostè molt anglosaxona, mademoiselle. Vous n’éprouvez pas d’émotion.

La noia va somriure lleugerament.

—Em temo que no faig demostracions histèriques per tal de provar la meva sensibilitat. Després de tot, cada dia hi ha molta gent que mor.

—Mor, sí. Però l’assassinat és una cosa una mica més rara.

—Oh, certament!

—Coneixia, vostè, l’home mort?

—Vaig veure’l per primera vegada ahir, aquí, durant el dinar.

—Quin efecte va fer-li?

—No vaig fixar-m’hi gaire.

—No li va produir la impressió d’un personatge sinistre?

La noia va arronsar-se d’espatlles lleugerament.

—De debò, no puc dir que em causés cap impressió.

Poirot va mirar-la intensament.

—Em penso que, vostè, té una mala opinió de la manera que tinc d’efectuar els meus interrogatoris —digué maliciosament—. Un anglès no els enfocaria d’aquesta manera, deu pensar vostè. Un anglès es limitaria als fets. Com si fos un negoci, amb tot ordre i mètode. Però jo, mademoiselle, tinc les meves petites originalitats. Primerament, jo observo el meu espectador, procuro endevinar el seu caràcter i faig les preguntes segons veig. Fa un moment he interrogat un senyor que volia explicar-me les seves idees respecte a negocis. Bé, jo l’he obligat a limitar-se a l’assumpte que ens interessa, fent-li contestar, estrictament, sí o no, això o allò. Després ha vingut vostè. Comprovo que vostè és ordenada i metòdica. Que, si depengués de vostè, es limitaria a l’assumpte en concret. Que les seves respostes serien breus i precises. Però, mademoiselle, com que la natura humana és perversa, jo li plantejo preguntes completament inesperades. Jo li pregunto el que vostè «sent», el que vostè «pensa». ¿No li agrada aquest mètode?

—Si em perdona, li diré que em sembla que estem perdent el temps. Que m’agradés o que no m’agradés la cara de mister Ratchett, no sembla pas que pugui ajudar a descobrir qui l’ha matat.

—Sap, vostè, qui era Ratchett, en realitat, mademoiselle?

La noia va assentir amb el cap.

—Mistress Hubbard ho va dient a tothom.

—I què opina del cas Armstrong?

—Va ser absolutament abominable —digué la noia enèrgicament.

Poirot va mirar-la pensarós.

—Crec que vostè ve de Bagdad, miss Debenham.

—Sí.

—I va a Londres?

—Sí.

—A què es dedicava a Bagdad?

—He estat institutriu de dos nens.

—¿Retornarà a la mateixa col·locació després de les vacances?

—No n’estic segura.

—Per què?

—Bagdad és massa lluny. M’agradaria de trobar alguna cosa que em convingués a Londres.

—Ja ho comprenc. Penso que potser vostè podria casar-se.

Miss Debenham no va contestar. Però els seus ulls van mirar Poirot fixament. Aquella mirada semblava dir: «Vostè és un home molt impertinent!».

—¿Quina opinió té de la senyora que ocupa, amb vostè, el mateix compartiment, miss Ohlsson?

—Sembla una persona agradable i senzilla.

—De quin color és la seva bata?

Mary Debenham va semblar sorprendre’s.

—De color marronós…, de llana natural.

—Ah! Suposo que no és cap indiscreció…, vaig observar que el color de la bata de vostè, que vaig veure en el trajecte d’Alep a Istanbul, és malva pàl·lid, oi?

—Exactament.

—Té, vostè, alguna altra bata, mademoiselle? ¿Una bata de color escarlata, per exemple?

—No, aquesta no és meva.

Poirot va inclinar-se endavant. Semblava un gat a punt de saltar damunt una rata.

—De qui és, doncs?

La noia es va redreçar, desconcertada.

—No sé a què es refereix.

—Vostè no ha dit: «No tinc tal cosa»; vostè ha dit: «Aquesta no és meva», significant amb això que aquesta cosa «pertany» a algú d’altre. A qui?

Ella va assentir amb el cap.

—Algú que viatja en aquest tren?

—Sí.

—Qui és?

—Ja li ho he dit. No ho sé pas. Aquest matí m’he despertat aproximadament a les cinc i he tingut la sensació que el tren estava aturat des de feia molta estona. He obert la porta i he mirat al passadís, pensant que segurament érem en una estació. Aleshores he vist algú amb un quimono de color escarlata al capdavall del passadís.

—I no sap qui podia ser? ¿Era una dona rossa, morena o de cabells grisos?

—M’és absolutament impossible de dir-ho. Duia una gorreta posada i només l’he vista d’esquena.

—I quin tipus era?

—Alta i prima, així m’ha semblat, però no puc assegurar-ho. El quimono estava brodat amb uns dragons.

—Sí, sí, exactament, amb uns dragons.

Es va fer un silenci que devia durar un minut. Poirot va murmurar per a ell mateix:

—No ho comprenc. No hi ha res que tingui un sentit!

Aleshores, alçant la vista i mirant la noia, digué:

—No necessito entretenir-la més, mademoiselle.

—Oh! —I es va aixecar ràpidament.

Quan va arribar a la porta, va dubtar un moment i va retornar cap a Poirot.

—La senyora sueca (miss Ohlsson, oi?), sembla bastant preocupada. Diu que vostè va notificar-li que ella havia estat la darrera persona de veure viu l’home assassinat. I creu que vostè sospita d’ella per aquest fet. ¿Puc dir-li que es tracta d’una equivocació? En realitat, es tracta d’una criatura incapaç de fer mal ni a una mosca.

Mentre parlava somreia tímidament.

—¿A quina hora va anar a cercar l’aspirina al compartiment de mistress Hubbard?

—Després de dos quarts d’onze.

—Va durar molt la seva absència?

—Aproximadament cinc minuts.

—Va tornar a sortir del compartiment durant la nit?

—No.

Poirot es va adreçar cap al doctor.

—¿És possible que Ratchett hagués estat assassinat a aquesta hora?

El doctor va negar amb el cap.

—Aleshores, jo crec que pot tranquil·litzar la seva amiga, mademoiselle.

—Gràcies. —La noia va somriure a Poirot amb un somriure que convidava a la simpatia—. És com un anyell, comprèn? Està tota anguniosa i es plany.

Va dir això, es girà i sortí.

Capítol XII
Declaració de la cambrera alemanya

Monsieur Bouc va mirar el seu amic amb curiositat.

—No acabo d’entendre, mon vieux. ¿Per què heu fet un interrogatori tan estrany a miss Debenham?

—Estava cercant de trobar una falla.

—Una falla?

—Sí…, en l’armadura de la seguretat d’aquesta noia. Volia sacsejar la seva sang freda. He reeixit? No ho sé pas. Però estic convençut que ella no esperava pas que jo presentés les coses d’aquesta manera.

—Sospiteu d’ella —digué monsieur Bouc lentament—. Però, per quin motiu? Sembla una noia encisadora, la darrera persona del món de la qual jo pensaria que pogués estar complicada en un assassinat d’aquesta mena.

—D’acord —digué Constantine—. És una noia freda. No sent. Crec que mai no apunyalaria un home, sobretot si el podia portar davant els tribunals.

Poirot va sospirar.

—Han de deixar de banda l’obsessió que tenen que aquest crim és un acte impremeditat o sobtat. Respecte a les raons que em fan sospitar de miss Debenham, n’hi ha dues. Una són unes paraules que jo vaig tenir ocasió de sentir i que vostès no coneixen encara.

Aleshores Poirot va explicar el curiós intercanvi de frases que ell havia sorprès en el viatge des d’Alep.

—Certament, és molt curiós —va dir monsieur Bouc quan Poirot va haver acabat—. Però cal una explicació. Si significa el que vostè suposa, aleshores tots dos, ella i l’encarcarat anglès, resulten complicats en l’afer.

Poirot va fer un gest assentint.

—Però això és el que precisament no demostren els fets —va dir—. Vegi, sinó; si hi estiguessin tots dos complicats, caldria esperar que cadascú proporcionés una coartada a l’altre. No és cert? Però no, res d’això ha passat. La coartada de miss Debenham la proporciona una dona sueca, a la qual no havia vist mai abans d’ara, i la del coronel Arbuthnot la proporciona MacQueen, el secretari de l’home assassinat. No, la solució d’aquest trencaclosques és massa fàcil.

—Ha dit, vostè, que hi havia una altra raó per a les seves sospites —va recordar-li monsieur Bouc.

Poirot somrigué.

—Ah!, però és una raó purament psicològica. Jo em pregunto si és possible que miss Debenham hagi planejat aquest crim. Darrera aquest cas, estic convençut que s’amaga un cervell fred, intel·ligent i ple de recursos. Miss Debenham és una persona que pot respondre a aquesta descripció.

Monsieur Bouc va moure el cap, dubtant.

—Em sembla que esteu equivocat, amic meu. No veig pas aquesta noia anglesa com una criminal.

—Bé, ja ho veurem —respongué Poirot recollint el darrer passaport—. Anem amb el darrer nom de la nostra llista: Hildegarde Schmidt, cambrera.

Avisada per l’empleat, Hildegarde Schmidt va presentar-se al vagó restaurant i es va mantenir dreta en actitud respectuosa.

Poirot va indicar-li un seient.

Va asseure’s, va encreuar les mans i va esperar tranquil·lament que Poirot la interrogués. Tenia l’aspecte d’una pacífica criatura, exageradament respectuosa, però no pas massa intel·ligent.

Poirot va mostrar-se bondadós i cordial, per tal de tranquil·litzar-la. Aleshores va fer escriure el seu nom i l’adreça i va començar de preguntar-li amablement.

L’interrogatori va tenir lloc en alemany.

—Necessitem saber tot el possible respecte al que ha succeït aquesta nit passada —digué Poirot—. Ja comprenem que vostè no ens podrà dir gran cosa, ni massa detalls sobre el crim, però pot haver vist o sentit alguna cosa que, encara que a vostè li sembli que no pot tenir cap significat, pot ser molt valuosa per a nosaltres. Suposo que ho comprèn, oi?

No semblava pas haver comprès res. La seva cara ampla i bondadosa seguia amb una plàcida expressió d’estupidesa.

—Jo no sé res, monsieur —respongué.

—Naturalment, però deu saber, per exemple, que la seva mestressa va fer-la cridar la nit passada, oi?

—Sí, en efecte.

—Recorda quina hora era?

—No, monsieur. Jo dormia quan l’empleat va venir i em va despertar.

—Perfectament. ¿Està, vostè, acostumada que la despertin així?

—Sí, monsieur. La meva senyora té necessitat molt sovint dels meus serveis a la nit. No pot dormir gaire bé.

—Eh bien, aleshores, vostè va rebre l’encàrrec i es va llevar. Va posar-se una bata?

—No, monsieur, vaig posar-me un vestit. No m’agrada presentar-me amb bata davant Sa Excel·lència.

—I això que vostè té una bata molt bonica, de color escarlata, oi?

La cambrera el va mirar astorada.

—No, monsieur, la meva bata és de franel·la de color blau fosc.

—Perdoni! Era una broma. Així doncs, vostè va anar al compartiment de madame la princesse. ¿Què va fer un cop va arribar allí?

—Vaig fer-li un massatge, monsieur, i després vaig llegir-li una estona en veu alta. No és pas que jo llegeixi massa bé en veu alta, però Sa Excel·lència diu que ja és suficient. Diu també que li va bé per a dormir. Quan agafa el son, jo tinc ordre d’anar-me’n, així és que tanco el llibre i me’n torno al meu compartiment.

—Sap quina hora era?

—No, monsieur.

—Bé, ¿quanta estona va estar amb madame la princesse fent-li lectura?

—Aproximadament una mitja hora, monsieur.

—Perfectament, segueixi.

—Primerament, vaig portar a Sa Excel·lència una manta del meu compartiment. Feia molt de fred, malgrat la calefacció. Vaig arreglar-li, doncs, la manta i ella va desitjar-me bona nit. També vaig posar-li al seu abast aigua mineral. Aleshores, vaig apagar el llum i vaig retirar-me.

—I després?

—No hi ha res més, senyor. Vaig tornar al meu compartiment i vaig posar-me a dormir.

—No va trobar ningú pel passadís?

—No, senyor.

—¿No va veure, per exemple, una senyora amb un quimono de color escarlata, amb uns dragons brodats?

Els seus ulls aigualits se’l van quedar mirant.

—No, no, monsieur. No hi havia ningú, excepte el conductor. Tothom estava dormint.

—Però vostè va veure el conductor?

—Sí, monsieur.

—Què estava fent?

—Sortia d’un dels compartiments, monsieur.

—Què? —Monsieur Bouc va abocar-se endavant—. De quin compartiment?

Hildegarde Schmidt el va mirar espantada i Poirot va llançar una mirada reprovadora al seu amic.

—Naturalment —digué—. El conductor cal que respongui molt sovint a les trucades, durant la nit. ¿Recorda, vostè, quin compartiment era?

—Era un compartiment situat cap a la meitat del vagó. Dues o tres portes més enllà del de madame la princesse.

—Ah!, bé. Faci el favor de dir-nos exactament què va passar.

—Gairebé va ensopegar amb mi, monsieur. Era quan jo tornava del meu compartiment al de la princesa, portant-li la manta.

—¿I ell sortia d’un compartiment i gairebé va ensopegar amb vostè? Cap a quina direcció anava?

—Cap a mi, monsieur. Ell va excusar-se i va seguir corredor enllà cap al vagó restaurant. En aquell moment estava trucant un timbre, però em sembla que ell no va acudir-hi.

La xicota va fer una pausa i després afegí:

—No comprenc. Per què m’ho pregunta?

Poirot la va tranquil·litzar de seguida.

—És només una qüestió d’horaris —digué—. Tot és una rutina. Aquest pobre empleat es veu que ha tingut una nit molt ocupada. Primerament calgué avisar-la a vostè, després va haver d’atendre els timbres…

—No era pas el mateix empleat que va venir a avisar-me, monsieur. Era un altre.

—Ah!, un altre! Ja l’havia vist, vostè, abans?

—No, monsieur.

—Ah! ¿Creu, vostè, que el podria reconèixer, si el tornés a veure?

—Em penso que sí, monsieur.

Poirot va murmurar algunes paraules a l’orella de monsieur Bouc. Aquest va aixecar-se ràpidament i va dirigir-se cap a la porta per tal de donar una ordre.

Poirot va seguir amb el seu interrogatori, emprant les maneres més amables possibles.

—Ha estat mai a Amèrica, Frau Schmidt?

—Mai, monsieur. Crec que és un gran país.

—¿Ha sentit dir, potser, qui era, en realitat, aquest home al qual han assassinat? Era el responsable de la mort d’una nena petita.

—Sí, ja ho sentit dir, monsieur. Una cosa abominable…, monstruosa. El bon Déu no hauria de permetre aquestes coses. A Alemanya no som tan malvats.

La bona dona tenia els ulls plens de llàgrimes. Els seus instints maternals estaven trasbalsats.

—Fou un crim abominable —digué Poirot, greument.

Va treure’s un trosset de roba de batista molt fina, de la butxaca i el va ensenyar a la dona.

—És de vostè aquest mocador, Frau Schmidt?

Es féu un moment de silenci mentre ella l’examinava. El color va pujar-li a la cara quan va contestar:

—Ah!, no, naturalment. No és meu, monsieur.

—Té la inicial «H», veu? He cregut que és de vostè.

—Oh, monsieur. Això és un mocador de gran dama. Un mocador molt car. Brodat a mà. Segurament és de París.

—No sap pas de qui pot ser?

—Jo? Oh, no, monsieur.

Dels tres homes que estaven escoltant, només Poirot va percebre una lleugera vacil·lació en la resposta de la cambrera.

Monsieur Bouc digué alguna cosa a l’orella de Poirot. Aquest va assentir amb el cap i digué, adreçant-se a l’alemanya:

—Ara vindran els tres empleats dels vagons llit. ¿Voldrà fer el favor de dir-nos quin és el que vostè va trobar la nit passada quan anava amb la manta per la princesa?

Van entrar el tres homes. Pierre Michel, el robust i ros conductor del vagó Atenes-París i el no menys corpulent conductor del vagó de Bucarest.

Hildegarde Schmidt va mirar-los i immediatament va moure negativament el cap.

—No, monsieur —va dir—. No és cap d’aquests tres el que vaig veure ahir a la nit.

—Doncs, són aquests els únics conductors que hi ha al tren. Deu estar equivocada.

—N’estic completament segura, monsieur. Aquests són tots alts i corpulents. El que jo vaig veure era baix i moreno. Portava un petit bigoti. La seva veu quan va dir-me: «Pardon», semblava la d’una dona. Naturalment, el recordo perfectament, monsieur.

Capítol XIII
Resum de les declaracions dels viatgers

—Un home baix, moreno i amb veu efeminada —digué monsieur Bouc.

Els tres empleats i Hildegarde Schmidt havien sortit, ja, del vagó restaurant.

Monsieur Bouc va fer un gest desesperat.

—No entenc res… res en absolut de tot això! ¿L’enemic del qual Ratchett parlava, resulta que ha estat en el tren, malgrat tot? Però, on és ara? ¿Com pot haver-se evaporat en l’aire? El cap em roda! Amic meu, digueu-me alguna cosa, us ho suplico. Expliqueu-me com l’impossible pot ser possible!

—Heus ací una bona frase —respongué Poirot—. L’impossible no pot haver succeït; per tant, l’impossible pot ser possible, malgrat totes les aparences.

—Expliqueu-me, doncs, ràpidament, què va passar, en realitat, ahir a la nit en el tren.

—No sóc bruixot, mon cher. Sóc, igualment com vós, un home al qual li balla el cap. Aquest assumpte progressa d’una manera molt estranya.

—Jo trobo que no progressa de cap manera. Encara som on érem.

Poirot va negar amb el cap.

—No, això no és veritat. Hem avançat. Coneixem certs detalls. Hem sentit les declaracions dels viatgers.

—I què n’hem tret? Res, en absolut.

—No ho diria pas jo així, amic meu.

—Potser exagero. L’americà Hardman i la cambrera alemanya…, sí, potser sí que ens han dit alguna cosa. És a dir, l’assumpte s’ha complicat més que no pas ho era.

—No, no, no —digué Poirot suaument.

Monsieur Bouc va moure’s en el seu seient.

—Parleu, doncs. Escoltem la sapiència d’Hercule Poirot!

—¿No us he dit que jo, igualment com vós, estic completament desorientat? Però, almenys, podem mirar de front el nostre problema. Podem disposar els fets que coneixem, amb ordre i amb mètode.

—Segueixi, faci’m el favor —digué el doctor Constantine.

Poirot va aclarir-se la veu i va allisar un paper assecant.

—Repassem el cas tal com es troba en aquest moment. En primer lloc tenim uns quants fets que són indiscutibles. Aquest home, Ratchett, o Cassetti, ha rebut dotze punyalades i ha mort la nit passada. Aquest és un dels fets.

—Ho concedeixo, mon vieux, ho concedeixo —respongué monsieur Bouc en un to irònic.

Hercule Poirot no en va fer cap cas. I va continuar tranquil·lament:

—De moment, passaré per sobre d’algunes aparences peculiars de les quals el doctor Constantine i jo ja hem discutit. Ja ens n’ocuparem en el moment oportú. El següent fet d’importància, segons el meu parer, és «l’hora» del crim.

—Aquesta és una de les poques coses que ja coneixem —digué monsieur Bouc—. El crim ha estat comès a un quart de dues d’aquesta matinada. Totes les aparences demostren que era aquesta hora.

—No «totes». Vós exagereu. Hi ha, indubtablement, certes proves que demostren aquest punt de vista.

—Celebro que, almenys, ho admeteu.

Poirot va continuar sense fer cap cas de la interrupció, absolutament impertorbable.

—Tenim, ara, tres possibilitats. Una: que el crim va ser comès, tal com vós dieu, a un quart de dues. Això està recolzat pel testimoniatge del rellotge, per la declaració de mistress Hubbard i per la de la cambrera alemanya, Hildegarde Schmidt. També està d’acord amb el testimoniatge del doctor Constantine.

»Possibilitat número dos: el crim va ser comès més tard i el testimoniatge del rellotge va ser deliberadament simulat.

»Possibilitat número tres: el crim va ser comès més aviat i el testimoni del rellotge va ser falsejat per la mateixa raó que l’anterior.

»Doncs bé, si acceptem la possibilitat número u com la més probable que hagi succeït i que és més favorable a les proves, ens cal acceptar també certs fets consecutius a aquesta possibilitat, com, per exemple, si el crim va ser comès a un quart de dues, l’assassí no va poder abandonar el tren, la qual cosa ens planteja les següents preguntes: on es troba?, “qui” és?

»Examinem detalladament tots els fets. Hem tingut, per primera vegada, la notícia de l’existència d’un home baix, moreno i amb veu femenina, per la declaració que ha fet mister Hardman. Ell ens ha dit que Ratchett ja li’n va parlar, d’aquest individu, i el va llogar, precisament, per tal de guardar-lo d’ell. No tenim cap “prova” que confirmi aquesta declaració. Només tenim la paraula de Hardman.

»Examinem, ara, aquesta qüestió: ¿és, realment, Hardman, la persona que diu que és, o sigui, un agent de l’agència de detectius de Nova York?

»Segons la meva opinió, el que fa que aquest cas resulti més interessant és que no disposem de cap de les facilitats que té la policia. Ens és impossible d’esbrinar la bona fide de cap d’aquestes persones. Ens cal confiar solament en la deducció. Això, per mi, fa el cas molt més interessant. No hi ha treball rutinari. Tot és qüestió d’intel·lecte. Jo em pregunto: ¿puc acceptar com a verídic el relat de Hardman? I prenc la decisió de contestar-me: sí. Sóc del parer que “es pot” acceptar el relat de Hardman.

—¿Vostè confia en la intuïció…, allò que els americans en diuen una «corada»? —preguntà el doctor Constantine.

—Res d’això. Jo miro el càlcul de probabilitats. Hardman viatja amb un passaport fals…, i això el fa sospitós immediatament. La primera cosa que la policia farà quan es presenti en escena serà detenir Hardman i cablegrafiar preguntant si la història que explica és verídica. En el cas de molts dels viatgers serà molt difícil de poder establir la seva bona fe; en la major part dels casos ni tan sols s’intentarà, especialment si no hi ha res que els faci sospitosos. Però el cas de Hardman és a part. O bé és la persona que diu ser o no ho és. Tanmateix, sóc de l’opinió que resultarà ser el primer.

—Així doncs, l’exclou de tota sospita?

—De cap manera. Ja veig que no m’enteneu. Qualsevol detectiu americà pot tenir les seves raons particulars per a desitjar assassinar Ratchett. No, jo el que dic és que crec que «podem» acceptar la història que explica Hardman referent a la seva identitat. El que diu de si Ratchett li va encarregar de treballar per ell, no té res d’inversemblant, i, probablement, serà veritat. I si nosaltres ho acceptem com a cert, ens cal trobar alguna confirmació que ho acrediti. I aquesta confirmació la trobem en un lloc bastant improbable: en la declaració de Hildegarde Schmidt. La seva descripció de l’individu que va veure amb l’uniforme de Wagons-Lits, encaixa perfectament. ¿Hi ha alguna altra confirmació de les dues històries? Sí. Tenim el botó trobat en el compartiment de mistress Hubbard. I també existeix un altre detall que ho confirma i que segurament els ha passat per alt a vostès.

—De què es tracta?

—Del fet que tant el coronel Arbuthnot com Hector MacQueen han esmentat que el conductor va passar per davant llur compartiment. Ells no han donat importància al fet, però, senyors, Pierre Michel ha declarat que ell no va abandonar el seu seient, excepte en certes ocasions especificades, cap de les quals va obligar-lo a dirigir-se a l’altre extrem del vagó, passant per davant del compartiment en el qual estaven asseguts, parlant, Arbuthnot i MacQueen.

»Per tant, aquesta història, la història de l’home baixet, moreno i amb veu de dona, vestit amb l’uniforme de Wagons-Lits, és el testimoniatge, directe o indirecte, de quatre persones.

—Un petit detall —digué el doctor Constantine—. Si Hildegarde Schmidt diu la veritat, ¿com s’explica que l’autèntic conductor no ha dit d’haver-la vista quan va anar a atendre la trucada de mistress Hubbard?

—Em penso que això queda ja explicat. Quan l’empleat va anar a atendre la trucada de mistress Hubbard, la cambrera es trobava amb la seva mestressa. Quan, finalment, va retornar al seu compartiment, el conductor era amb mistress Hubbard.

Monsieur Bouc guardava silenci, difícilment, esperant que els altres dos acabessin de discutir.

—Sí, sí, amic meu —va dir, impacientment, adreçant-se a Poirot—. Admiro la seva cautela, el seu mètode d’avançar a poc a poc, però veig que encara no ha tocat el resultat. Tots estem d’acord que aquesta persona existeix. Però el punt és: «on ha anat»?

Poirot va moure el cap amb un gest de retret.

—Vostè està en un error. Posa el carro davant el cavall. Abans de preguntar-me: «¿On ha anat a parar aquest home?», em pregunto: «¿Existeix, realment, aquest home?». Perquè, ja poden comprendre, vostès, que si aquest home és producte d’una invenció (si l’han fabricat) és molt fàcil de fer-lo desaparèixer. Així doncs, primerament cal que quedi ben establert que aquesta persona «existeix» veritablement, en carn i ossos.

»I si hem arribat a la conclusió que realment aquesta persona existeix, on és ara?

»Hi ha només dues contestacions possibles, mon cher. Una és que encara està amagat en el tren en un lloc de tal extraordinària ingenuïtat, que no podem sospitar-ho, i l’altra és que es tracta de “dues persones”. És a dir, ell mateix, l’home tan temut per mister Ratchett, i un viatger del tren tan ben disfressat que mister Ratchett no el va reconèixer.

—Quina gran idea! —va dir monsieur Bouc amb la cara il·luminada. Però va canviar d’expressió immediatament—. Però ens trobem amb una dificultat.

Poirot va treure-li les paraules de la boca.

—La talla de l’individu. És això el que vol dir? Exceptuant el criat de mister Ratchett, tots els viatgers són corpulents: l’italià, el coronel Arbuthnot, Hector MacQueen, el comte Andrenyi. Bé, ens queda el criat només. Però no és cap suposició massa probable. Recordin la veu efeminada. Això ens proporciona unes quantes possibilitats. L’home ha pogut disfressar-se de dona, o, pel contrari, en aquest cas «pot haver estat» una dona disfressada d’home. Una dona alta, disfressada amb roba d’home pot semblar un home baix.

—Però Ratchett segurament l’hauria conegut…

—Potser el «va» conèixer. Potser, ja, aquesta dona havia intentat d’atemptar contra la seva vida vestida d’home, per tal de realitzar el seu propòsit. Ratchett potser va sospitar que ella tornaria a fer servir el mateix truc i per aquest motiu va dir a Hardman que vigilés un home. Però va fer observar, tanmateix, que tenia veu de dona.

—És una possibilitat —digué monsieur Bouc—. Però…

—Escolteu, amic meu. Vaig a notificar-vos algunes inconsistències que va observar el doctor Constantine.

I aleshores Poirot va explicar detalladament les conclusions a les quals ell i el doctor havien arribat respecte a la natura de les ferides de l’home mort.

Monsieur Bouc mogué el cap, escèpticament.

—Sé perfectament quins són els seus sentiments —li digué Poirot amb simpatia—. El cap li balla, ¿no és cert?

—Tot això sembla una fantasia —exclamà monsieur Bouc.

—Exactament. És absurd…, és improbable…, és impossible. És el que jo m’he dit a mi mateix. Però, malgrat tot, amic meu, «és»! No podem eludir els fets.

—Sembla bogeria!

—Oi? Ho és tant, amic meu, que a vegades em volta la sensació que, en realitat, tot ha de resultar molt senzill… Però aquesta és només una «de les meves petites idees».

—Dos assassins! —es lamentà monsieur Bouc—. I en l’Orient Express!

Aquesta idea gairebé el va fer plorar.

—I ara fem la fantasia encara més fantàstica —digué Poirot alegrement—. Ahir a la nit, al tren, hi hagueren dos misteriosos viatgers. Un d’ells és l’empleat de Wagons-Lits, corresponent a la descripció donada per mister Hardman i que va veure, també, el coronel Arbuthnot i mister MacQueen. L’altre és una dona amb un quimono de color escarlata (una dona alta i esvelta) vista per Pierre Michel, per miss Debenham i per mi mateix, i ensumada (diguem-ho així) pel coronel Arbuthnot! Qui era aquesta dona? En el tren ningú no admet de tenir un quimono de color escarlata. Ella, també, s’ha esfumat. ¿Eren ella i el fals empleat de Wagons-Lits, la sola i mateixa persona? ¿O es tracta d’una persona completament diferent? En tot cas, on han anat a parar? I, incidentalment, ¿què s’ha fet de l’uniforme dels Wagons-Lits i el quimono escarlata?

—Ah!, això ja és quelcom de concret! —va exclamar monsieur Bouc, aixecant-se—. Escorcollarem tots els bagatges de tots els viatgers. Sí, almenys ara ja tenim alguna cosa.

Poirot també va aixecar-se.

—Vaig a fer una profecia —digué.

—Una profecia?

—Saben on són? Tinc una petita idea.

—On són?

—Trobareu el quimono escarlata en els bagatges d’un dels homes i l’uniforme de l’empleat del vagó llit en la maleta de Hildegarde Schmidt.

—Hildegarde Schmidt…? Vós creieu…?

—No pas el que vós penseu. M’explicaré. Si Hildegarde Schmidt és culpable, l’uniforme «podria» trobar-se en els seus bagatges, però si és innocent, «certament» serà allà.

—Però… —va començar de dir monsieur Bouc, però va aturar-se—. Quin soroll és aquest que s’apropa? —va exclamar—. Sembla una locomotora en marxa.

El soroll se sentia cada vegada més a prop. Consistia en uns crits i exclamacions proferides per una veu de dona. La porta del final del vagó restaurant va obrir-se bruscament.

Mistress Hubbard va fer irrupció.

—És horrorós! —cridava—. Horrorós! En la meva bossa de l’esponja! En la meva espongera! Horrible…! Un gran ganivet… tot brut de sang…!

I, de sobte, no podent resistir més, va caure, desmaiada, damunt l’espatlla de monsieur Bouc.

Capítol XIV
L’arma

Amb més força que gentilesa, monsieur Bouc va dipositar el desmaiat cap de mistress Hubbard damunt una taula. El doctor Constantine va cridar un dels empleats del vagó restaurant, el qual va acudir tot seguit.

—Aguanti-li el cap així —digué el doctor—. Quan torni en si, doni-li una mica de conyac. Ha comprès?

I va córrer cap als altres dos. El seu interès estava concentrat en el crim i no donava cap importància als desmais de les senyores de mitja edat.

És possible, però, que mistress Hubbard es retornés molt més aviat amb el procediment ordenat, que no pas si li haguessin prodigat les més grans atencions. Pocs minuts després, ja va sentir-se millor i va trobar-se asseguda paladejant el conyac que hi havia en un vas aguantat pel cambrer. Va començar de parlar.

—No puc dir-los el terrible que és tot això! Ningú no pot comprendre els meus sentiments! Sempre he estat molt sensible…, des de petita. Només de veure sang…, oh!, estic horroritzada…!, quan ho recordo…!

L’empleat va tornar a presentar-li el vas.

—Encore un peu, madame.

—Sap que em trobo millor? Jo sóc abstèmia. No bec cap classe d’alcohol, ni de vi, mai. Tota la meva família també son abstemis. Però, ara, com que el metge m’ho ha ordenat…

Va beure uns quants glopets més.

Mentrestant, Poirot i monsieur Bouc, seguits pel doctor Constantine, sortiren ràpidament del vagó restaurant i enfocaren el corredor en direcció del vagó Istanbul-París, cap al compartiment de mistress Hubbard.

Tots els viatgers del tren semblava que s’haguessin congregat davant la porta. El conductor, visiblement enfadat, guardava l’entrada.

—Mais il n’y a rien à voir —anava dient en diferents idiomes.

—Deixin-me passar, facin el favor —va dir monsieur Bouc.

Calgué que s’obrís pas bruscament per entremig dels viatgers i va entrar al compartiment. Poirot el seguia.

—Celebro que hagi vingut, monsieur —digué el conductor amb un sospir de descans—. Tothom vol entrar. La dama americana ha començat a cridar tant que, ma foi!, he pensat que l’estaven assassinant. He vingut corrents i ella seguia cridant com una boja que volia veure’l a vostè. Després ha arrencat a córrer pel passadís, esvalotant i dient a tothom què havia passat. —I va afegir, amb un gest de la mà—: És aquí, monsieur. Jo no he tocat res.

Penjada del pestell de la porta de comunicació amb el compartiment del costat, es veia una gran espongera de goma. A terra, en el mateix lloc on l’havia deixat caure mistress Hubbard, hi havia una daga de fulla recta, i d’estil pseudooriental amb un mànec repujat. La fulla presentava unes taques com de rovell.

Poirot va agafar-la delicadament.

—Sí —va murmurar—. No hi ha equivocació. Aquesta és l’arma que ens faltava, oi, doctor?

El doctor va examinar-la.

—No cal tenir tanta cura —digué Poirot—. Segurament no hi haurà d’altres impressions digitals que les dels dits de mistress Hubbard.

L’examen del doctor Constantine no va durar gaire temps.

—En efecte, no hi ha dubte que és aquesta l’arma —digué—. Amb ella s’han donat tots els cops.

—Li prego, amic meu, de no dir això —va interrompre Poirot.

El doctor va mirar, estranyat.

—Ja estem cansats de tanta abundància de coincidències. Dues persones decideixen apunyalar mister Ratchett la passada nit. Ja resulta massa casualitat que totes dues escullin la mateixa classe d’arma.

—Potser la coincidència no és pas tan gran com sembla —respongué el doctor—. En tots els magatzems de Constantinoble venen milers de dagues per l’estil.

—Em consola una mica, però només una mica —digué Poirot.

Va contemplar, pensarós, la porta que tenia davant d’ell i, traient l’espongera, va intentar de fer girar el baldó. La porta no va moure’s. Una mica més amunt hi havia el passador. Poirot va fer-lo córrer, però la porta tampoc no es va obrir.

—Recordi que la vam tancar per l’altra banda —va indicar el doctor.

—És veritat —digué Poirot, completament distret.

—Semblava que estigués pensant en una altra cosa. Les seves celles expressaven perplexitat.

—Així tot s’explica, oi? —va preguntar monsieur Bouc—. L’home passa a través d’aquest compartiment. En tancar la porta de comunicació topa amb l’espongera. Aleshores té la idea d’amagar ràpidament la daga en aquesta bossa. És bruta de sang. Després, quan s’adona que mistress Hubbard s’ha despertat, s’escapoleix per l’altra porta, la que dóna al passadís.

—Així degué succeir —va murmurar Poirot.

Però la seva cara no va canviar d’expressió.

—Què passa? —va preguntar monsieur Bouc—. ¿Hi ha alguna cosa que no li acaba de satisfer?

Poirot el va mirar ràpidament.

—No li crida l’atenció? No, evidentment, no. Bé, només és un petit detall.

El conductor va treure el cap.

—La senyora americana torna cap aquí —va anunciar.

El doctor Constantine va envermellir, sentint-se culpable. Tenia la impressió que no havia tractat massa cavallerescament mistress Hubbard. Però ella no li va fer cap retret. Les seves energies estaven concentrades en un altre assumpte.

—Haig de dir-los una cosa —anuncià així que va arribar davant la porta—. Jo no vull estar més temps en aquest compartiment! Per res del món dormiria en aquesta llitera, mal si em paguessin un milió de dòlars!

—Però, senyora…

—Ja sé què em dirà, però jo li contesto des d’ara que no ho faré. Prefereixo passar-me tota la nit, dreta, en el passadís.

Aleshores es posà a plorar.

—Ah!, si la meva filla em veiés…, si sabés què m’està passant…

Poirot la va interrompre enèrgicament.

—Senyora, no cal que s’amoïni. La seva petició és completament raonable. Els seus bagatges seran transportats immediatament a un altre compartiment.

Mistress Hubbard va retirar el seu mocador dels ulls.

—De debò? Oh, ja em sento més tranquil·la, ara. Però segurament tot estarà ple…, si no és que un d’aquests senyors…

Monsieur Bouc va prendre la paraula.

—Els seus bagatges es traslladaran immediatament a un altre vagó. Tindrà vostè un compartiment en el vagó que va anexar-se a Belgrad.

—Oh!, magnífic! No puc pas dir que sigui una dona nerviosa, però, francament, dormir en un compartiment pensant que en el del costat hi ha un home mort…, m’esgarrifo! Els asseguro que acabaria per tornar-me boja!

—Michel —va cridar monsieur Bouc—. Traslladi aquests bagatges a un compartiment buit del vagó Atenes-París.

—Sí, monsieur. ¿El mateix número que aquest: el número tres?

—No —respongué Poirot abans que el seu amic pogués contestar—. Crec que serà millor per a la senyora donar-li un número completament diferent. El dotze, per exemple.

—Bien, monsieur.

El conductor va agafar l’equipatge. Mistress Hubbard va expressar el seu agraïment a Poirot.

—Ha estat, vostè, molt amable i molt delicat amb mi. Cregui que li agraeixo moltíssim. Li asseguro.

—No val la pena, madame. Anirem amb vostè per deixar-la confortablement instal·lada.

Mistress Hubbard va anar acompanyada pels tres homes al seu nou compartiment. Una vegada allí, va mirar tot al seu voltant i va sospirar, feliç.

—Oh, és molt agradable!

—Li agrada, madame? Com pot veure, és exactament igual que l’altre.

—És veritat…, però aquest dóna a l’altre costat. Però això no té importància. Aquests trens tan aviat van en un sentit com en un altre. Quan vaig marxar, vaig dir a la meva filla: «Voldria un compartiment prop de la màquina», i ella em va contestar: «Però, mamà, això té l’inconvenient que et poses a dormir en un sentit i et despertes en l’altre». I és cert tot el que va dir. Ahir a la nit vam entrar a Belgrad en una direcció i vam sortir per la contrària.

—De totes maneres, madame, ¿es troba contenta, ara? —preguntà Poirot.

—No m’atreveixo a dir tant. Estem enmig de la neu i ningú no fa res per a remeiar-ho…, i el meu vaixell surt demà passat.

—Madame —digué monsieur Bouc—, tots nosaltres ens trobem en el mateix cas que vostè.

—Sí, és veritat —va admetre mistress Hubbard—. Però ningú no ha tingut un compartiment que hagi estat travessat durant la nit per un assassí.

—Encara em balla el cap, madame —digué Poirot—, intentant d’esbrinar com l’home va entrar al seu compartiment tenint la porta de comunicació tancada, tal com vostè diu. ¿Està segura, madame, que la cosa ocorregué d’aquesta manera?

—Sí, la senyora sueca ho va comprovar davant meu.

—Anem a reconstruir la petita escena. Vostè estava estirada en la seva llitera…, així…, i no va poder veure-ho per si mateixa. És cert?

—No, no ho vaig poder veure per causa de la bossa de l’esponja. Ara que hi penso, n’hauré de comprar una de nova. Se’m regira l’estómac cada vegada que miro aquesta.

Poirot va agafar la bossa de l’esponja i la va penjar del pestell de la porta de comunicació amb l’altre compartiment.

—Précisément, ja ho veig —digué—. El passador és sota la maneta de la porta… i l’espongera l’amaga. Vostè no podia veure, des de la llitera, si el pestell estava posat o no.

—És el que jo ja li havia dit!

—I la senyora sueca, miss Ohlsson, estava dreta, entre la porta i vostè. Va empènyer la porta i va veure que era tancada.

—Això mateix.

—Però degué equivocar-se, madame. Ja comprèn què vull dir, oi? —Poirot semblava ansiós d’explicar-ho bé—. El pestell és solament un projector de metall, així. Girat cap a la dreta, la porta està tancada, girat cap a l’esquerra, no ho està. És molt possible que la senyora sueca es limités a empènyer la porta i com que estava tancada per l’altra banda, va creure que també ho estava per aquesta.

—Bé, però això demostra estupidesa de part seva.

—Madame, els més bons i els més amables, no són sempre els més intel·ligents.

—Té raó, naturalment.

—Per cert, madame, ¿vostè ha viatjat des d’Esmirna fent aquest mateix itinerari?

—No. Vaig embarcar-me directament cap a Istanbul, i un amic de la meva filla, mister Johnson (un home simpatiquíssim; m’agradaria que el coneguessin) em va anar a rebre i va ensenyar-me Istanbul, que per cert no va agradar-me gens, com a ciutat. Respecte a les mesquites i aquelles sabatilles tan grans que cal posar-se damunt les sabates… Què els estava dient…?

—Deia que mister Johnson la va anar a rebre.

—Ah!, sí, i em va portar a un vaixell francès de missatgeries que sortia cap a Esmirna, on el marit de la meva filla m’estava esperant en el mateix moll. Què dirà quan sàpiga tot el que m’està passant! La meva filla deia que el viatge seria molt més agradable, més fàcil i més segur. Va dir-me: «Només cal que seguis en el teu compartiment i sense bellugar-te arribaràs a París, on podràs agafar l’American Express». I ara, oh, Deu meu!, ¿què faré si no ha pogut anul·lar el meu passatge en el vaixell? Hauria calgut avisar. Però molt em temo que ara ja no podré fer-ho. Això és el més terrible…

Va semblar que mistress Hubbard anava a tornar a posar-se a plorar.

Poirot, que ja començava d’estar impacient, va aprofitar l’ocasió.

—Madame, vostè ha sofert un gran xoc. Donarem ordre al cambrer del restaurant perquè li porti un te i pastes.

—No crec que se’m posi massa bé el te —digué mistress Hubbard, tota plorosa—. Això és un costum anglès.

—Aleshores, cafè, madame. Vostè necessita un estimulant —respongué Poirot.

—El conyac em fa sentir el cap tot desballestat. Sí, serà millor una mica de cafè.

—Excel·lent. Veurà com recupera les forces.

—I ara, madame, farem un tràmit de pura fórmula. Em permet d’examinar el seu equipatge?

—I això, per què?

—Hem d’examinar els bagatges de tots el viatgers. No voldria pas recordar-li el detall de la bossa de l’esponja, un detall molt desagradable.

—Oh, gràcies! Ha fet bé de recordar-m’ho. No voldria pas tenir d’altres sorpreses com aquesta.

L’escorcoll va fer-se molt ràpidament. Mistress Hubbard viatjava amb un mínim d’equipatge: una capsa de capells, un petit maletí i una maleta gran. El contingut de totes tres coses no va revelar res d’extraordinari, i l’escorcoll no hauria durat més de pocs minuts si mistress Hubbard no hagués insistit perquè veiessin unes fotografies de «la meva filla» i de dos nens bastant lletgets.

—Són els meus néts. Oi que són molt bufons?

Capítol XV
Els bagatges dels viatgers

Després d’haver pronunciat unes paraules de cortesia, però completament insinceres, i havent dit a mistress Hubbard que de seguida li servirien el cafè, Poirot va sortir del compartiment, acompanyat dels seus dos amics.

—Bé, no hi havia res d’interès —va dir monsieur Bouc—. A qui atacarem, ara?

—El més senzill serà de recórrer el tren, compartiment per compartiment. Haurem de començar, doncs, pel compartiment número setze, el de l’amable mister Hardman.

Mister Hardman estava fumant i va rebre els seus visitants molt amablement.

—Passin, senyors, és a dir, si humanament poden fer-ho. Això és una mica petit per a celebrar una reunió.

Monsieur Bouc va explicar l’objecte de la seva visita i el corpulent detectiu va consentir comprensivament.

—OK. Si volen que els sigui franc, m’estranyava molt que no ho hagin fet abans. Aquí hi ha les claus dels meus bagatges, senyors, i si volen escorcollar les meves butxaques no hi tinc cap inconvenient. Els baixaré les maletes.

—Ja ho farà l’empleat. Michel!

El contingut de les dues maletes de mister Hardman també va ésser examinat ràpidament. No contenien altra cosa sinó una exagerada quantitat de licors. Mister Hardman va fer l’ullet.

—No passa gaire sovint d’escorcollar les maletes a les fronteres, si hom procura tenir el conductor de la seva banda. Un bon grapat de bitllets turcs i no t’has de preocupar de res més.

—I a París?

Mister Hardman va tornar a fer l’ullet.

—D’aquí que arribi a París —respongué— tot això haurà minvat molt, i el que quedi ho posaré en qualsevol ampolla de loció capil·lar.

—Ja veig que vostè no és partidari de la llei seca, monsieur Hardman —digué monsieur Bouc somrient.

—Efectivament —va contestar Hardman—. Però cal que digui que la llei seca no m’ha molestat mai gaire.

—Ah! L’speakeasy! —respongué monsieur Bouc, pronunciant lentament la paraula, com assaborint-la—. Aquest terme americà, trobo que és molt expressiu.

—M’agradaria molt d’anar a Amèrica —digué Hercule Poirot.

—Tindria ocasió d’aprendre molts mètodes sobre aquests assumptes —va contestar Hardman—. Cal que Europa comenci a despertar-se. Fa massa temps que dorm.

—És cert que Amèrica és el país del progrés —va convenir Poirot—. Sento molta admiració pels americans. Però (i en això potser estic passat de moda), al meu entendre, les dones americanes tenen menys encís que les meves compatriotes. Com la francesa o la belga, coqueta, atractiva, em sembla que no n’hi ha cap que se’ls pugui comparar.

Hardman va mirar per la finestreta, contemplant la neu.

—Potser té raó, mister Poirot —digué—. Però jo crec que a cadascú li agraden les dones del propi país.

Va parpellejar com si la neu li ferís la vista.

—Enlluerna, oi? —va observar—. Senyors, aquest assumpte m’ataca els nervis. L’assassinat per un costat, la neu per l’altre i aquí «sense fer res». Només es mata el temps. M’agradaria ocupar-me en alguna cosa.

—Ja surt el veritable esperit occidental de les presses —digué Poirot irònicament.

El conductor va tornar a col·locar les maletes al seu lloc i es traslladaren tots al compartiment següent. El coronel Arbuthnot estava assegut en un racó fumant una pipa i llegint una revista.

Poirot va explicar la seva missió. El coronel no va posar cap dificultat. Tenia dues petites maletes de cuir.

—La resta dels meus bagatges van per mar —va explicar.

Com la majoria dels militars, el coronel era un bon empaquetador. L’examen del seu equipatge va ésser fet en molt pocs minuts. Poirot va observar un paquet de netejadors de pipes.

—Les usa sempre de la mateixa classe? —va preguntar.

—Generalment, sí. Quan puc aconseguir-les.

—Ah! —respongué Poirot.

Aquests netejadors de pipes eren idèntics al que va trobar a terra a la cabina de l’home assassinat.

El doctor Constantine va fer també l’observació quan es trobaren en el passadís altra vegada.

—Tous de même —va murmurar Poirot—. No puc acabar de creure-ho. No entra dans son caractère…, i amb això ja queda tot dit.

La porta del compartiment següent era tancada. Era el que ocupava la princesa Dragomiroff. Van trucar a la porta i es va sentir la profunda veu de la princesa que deia:

—Entrez.

Monsieur Bouc era qui portava la veu cantant. Va estar molt deferent i cortès quan va explicar-li la seva missió.

La princesa escoltava en silenci i la seva carona de gripau seguia impassible.

—Si això és necessari, messieurs —digué tranquil·lament quan ell va haver acabat de parlar—, aquí hi ha tot el que es por examinar. La meva cambrera té les claus. Ja s’entendran amb ella.

—¿La seva cambrera porta sempre les claus, madame? —va preguntar Poirot.

—Naturalment, monsieur.

—¿I si durant la nit, en alguna de les fronteres, els duaners demanen que s’obri alguna de les maletes?

La dama va arronsar-se d’espatlles.

—No és gaire probable. Però en tal cas aquest conductor aniria a cercar-la.

—Confia plenament en ella, madame?

—Ja li ho he dit abans —respongué tranquil·lament la princesa—. No ocupo gent en la qual no puc tenir-hi confiança.

—Sí —digué Poirot pensarós—. La confiança és, naturalment, una cosa que compta en els nostres dies. És, segurament, millor tenir una xicota senzilla, però fidel, que no pas una cambrera chic, una elegant parisenca.

Va veure que els seus foscos i intel·ligents ulls giraven lentament fins a trobar els seus.

—¿Què vol dir, exactament, amb això, monsieur Poirot?

—Res, madame. Jo? Res.

—Sí, no ho negui. Vostè creu, oi?, que jo necessito una elegant francesa perquè s’ocupi de la meva toilette.

—Potser seria més natural, madame.

Ella va negar amb el cap.

—Schmidt m’és completament devota. —La seva veu recalcava totes les paraules—. I la devoció c’est impayable.

L’alemanya va arribar amb les claus. La princesa va parlar-li en el seu propi idioma i li va demanar que obrís les maletes i ajudés a aquells senyors a fer l’escorcoll. Ella va romandre en el passadís mirant la neu al defora i Poirot anà a reunir-se amb ella, deixant a monsieur Bouc la tasca d’examinar els bagatges.

La princesa el va mirar somrient irònicament.

—Bé, monsieur. ¿No desitja veure el contingut de les maletes?

—Madame, només és una petita formalitat.

—N’està segur?

—En el seu cas, sí.

—Tanmateix, jo vaig conèixer i vaig estimar Sònia Armstrong. Què pensa, doncs? ¿Que jo no seria capaç d’embrutar les meves mans matant un canaille com Cassetti? Bé, potser sí que té raó —explicà la princesa.

Va guardar silenci durant un o dos minuts i després va afegir:

—¿Sap què hauria fet, jo, amb aquest home, si ho hagués pogut fer? Hauria cridat els meus servents i els hauria dit: «Mateu-lo a garrotades i llenceu-lo al pilot de les escombraries». Així es feien les coses quan jo era jove, monsieur.

Poirot no deia res; només escoltava atentament.

Ella el va mirar amb sobtada impetuositat.

—No diu res, monsieur Poirot? ¿Què està pensant, vostè, si ho puc saber?

Ell va aguantar-li la mirada i digué:

—Penso, madame, que la seva força és en la voluntat… i no en els seus braços.

Ella va mirar-se els seus braços secs, enfundats de negre, els quals acabaven en una mena de grapes grogoses, amb els dits plens d’anells.

—És cert —digué—. No tinc ja força…, cap força. No sé si m’haig d’entristir o m’haig d’alegrar.

Va girar-se bruscament i va entrar al compartiment, on la cambrera ja estava ocupada guardant les coses.

La princesa va tallar en sec totes les excuses que li presentava monsieur Bouc.

—No és pas necessari que s’excusi, monsieur —va dir—. S’ha comès un assassinat. Cal complimentar certs tràmits. Això és tot, i cal fer-ho.

—Vous êtes bien aimable, madame.

Ella va fer una inclinació en acomiadar-los.

Les portes dels compartiments que seguien eren tancades. Monsieur Bouc s’aturà i es rascà el cap.

—Diable! —va exclamar—. Això sí que serà delicat. Són passaports diplomàtics. Els seus bagatges estan exempts.

—Per qüestió de duanes, sí. Però tractant-se d’un assassinat, ja és diferent.

—Ja ho sé. Amb tot, no cal que hi hagi complicacions…

—No us preocupeu, amic meu. El comte i la comtessa seran raonables. Ja ha pogut veure l’amabilitat i comprensió de la princesa Dragomiroff.

—És realment une grande dame. Aquesta parella són de la mateixa classe, encara que el comte em fa la impressió de tenir un caràcter bastant truculent. No li va satisfer que insistíssiu volent interrogar la seva muller. I això encara li desagradarà més. Fem una suposició…, prescindim d’ells. Després de tot, probablement no tenen res a veure en l’afer. Per què ens cal molestar-los?

—No estic d’acord amb vós —digué Poirot—. Estic segur que el comte Andrenyi serà raonable. Pel mateix preu, deixeu que ho intenti.

I abans que monsieur Bouc pogués replicar, Poirot va trucar a la porta del número tretze.

—Entrez —va dir una veu des de dins.

El comte estava assegut en el racó més proper a la porta, llegint un diari. La comtessa estava arraulida en el racó oposat, al costat de la finestra, tenia el cap recolzat en un coixí i semblava dormir.

—Pardon, monsieur le comte —va començar Poirot—. Perdoni’ns, els ho prego, la nostra intrusió. Estem examinant tots els equipatges del tren. Es tracta només d’una petita formalitat. Però cal fer-la. Monsieur Bouc suggereix que, com que vostè té passaport diplomàtic, té el dret de fer respectar l’exempció de l’escorcoll dels seus bagatges.

El comte va reflexionar un moment.

—Moltes gràcies —digué—. Però no vull ser una excepció. Prefereixo que els nostres equipatges siguin examinats igual com els dels altres viatgers.

Es va adreçar a la seva muller.

—Suposo que no hi tens cap inconvenient, ¿oi, Elena?

—En absolut —va contestar la comtessa sense titubejar.

Va seguir un ràpid i superficial escorcoll. Poirot semblava voler amagar la seva perplexitat fent diverses insignificants observacions, com, per exemple:

—En aquest petit maletí hi ha una etiqueta que es encara humida, madame —digué aixecant el maletí de pell blava, amb unes inicials i una corona.

La comtessa no va respondre a aquesta observació. Semblava que estigués ofesa per tots aquells tràmits, seguint arraulida en el seu racó, completament indiferent i com mig somiadora contemplant el paisatge, mentre els homes examinaven els bagatges en el compartiment del costat.

Poirot va acabar l’escorcoll obrint un petit armariet col·locat damunt el lavabo i va donar una ràpida ullada al seu contingut: una esponja, un pot de crema, pólvores i un petit flascó amb una etiqueta: «Trional».

Després d’això, amb frases de cortesia per ambdues bandes, el grup va retirar-se.

Seguien els compartiments de mistress Hubbard, el del mort i el del mateix Poirot.

Van continuar cap als compartiments de segona classe, el primer dels quals, número deu i onze, eren ocupats, respectivament, per Mary Debenham, la qual estava llegint un llibre, i Greta Ohlsson, que estava profundament adormida, però que va despertar-se amb un sobresalt quan van entrar els tres homes.

Poirot va repetir la serva fórmula. La senyora sueca va semblar tranquil·la; Mary Debenham, tranquil·lament indiferent.

Poirot s’adreçà, primerament, a la sueca.

—Si vostè ens permet, mademoiselle, examinarem primerament el seu equipatge i després podrà anar a veure com es troba la senyora americana. L’hem feta traslladar-se a un dels compartiments del vagó del costat, però encara està molt nerviosa, de resultes del descobriment que ha fet. He ordenat que li portin cafè, però és una senyora a la qual parlar li és tan necessari com l’aigua.

La bona dona es va compadir immediatament. Hi aniria de seguida. Naturalment ha estat un terrible xoc per als seus nervis i això després del cansament del viatge i el disgust d’haver deixat la seva filla. Sí, certament, aniria a trobar-la tot seguit i li portaria un flascó de sals.

Les seves maletes aviat van ésser examinades. Contenien molt pocs efectes. Era evident que la bona dona no s’havia assabentat encara de la sostracció de l’armadura de la seva capsa de capells.

Miss Debenham va deixar el llibre. Estava observant Poirot. Quan aquest va demanar-les, va lliurar-li les claus de les seves maletes. Després, en veure que ell baixava una maleta i l’obria, va preguntar-li:

—¿Per què ha fet marxar la meva companya, monsieur Poirot?

—Jo, mademoiselle? Perquè tingui cura de la senyora americana.

—Pretext excel·lent…, però pretext, tanmateix.

—No l’entenc, mademoiselle.

—Jo crec que m’entén perfectament.

Ella va somriure.

—Ha volgut que em quedés sola, oi?

—Mademoiselle, m’està atribuint fets…

—I també idees en el seu cap? No ho crec. Les idees ja les té. No és cert?

—Mademoiselle, nosaltres tenim un proverbi…

—Qui s’excuse, s’accuse; és això el que anava a dir? Ha de convenir que tinc una bona quantitat d’observació i de sentit comú. Per alguna raó o altra que desconec, se li ha ficat al cap que jo estic assabentada d’alguna cosa respecte a aquest sòrdid afer…, l’assassinat d’un home al qual jo no he vist mai.

—Vostè s’imagina moltes coses, mademoiselle.

—No, jo no m’imagino res. Però tinc la impressió que estem perdent miserablement el temps parlant… en lloc d’anar directament al gra.

—I a vostè no li agrada perdre el temps. A vostè li agrada anar directament al gra. Li agrada el mètode directe. Eh bien, procuraré complaure-la. Anem al mètode directe. Començaré preguntant-li el significat d’unes paraules que vaig sentir en el viatge de Síria. Vaig baixar del tren per tal d’estirar una mica les cames, a l’estació de Konya. La seva veu i la del coronel, mademoiselle, arribaren a les meves orelles, en el silenci de la nit. Vostè deia al coronel: «Ara no. Ara no. Quan tot hagi acabat. Quan tot quedi lluny de nosaltres». ¿Què signifiquen aquestes paraules, mademoiselle?

Ella, completament tranquil·la, va contestar:

—Vostè creu que jo em referia a l’assassinat?

—Sóc jo qui pregunta, mademoiselle.

La noia va deixar anar un sospir i es quedà pensarosa durant uns moments. Finalment, com si retornés de la seva abstracció, va contestar:

—Aquelles paraules, naturalment, tenien un significat, monsieur, però m’és impossible de confessar-lo. Només puc donar-li la meva paraula d’honor que els meus ulls no s’havien posat mai damunt aquest home, Ratchett, fins que l’he vist en aquest tren.

—¿Haig d’entendre, doncs, que vostè es nega a donar-me l’explicació d’aquestes paraules?

—Sí…, si vostè ho planteja d’aquesta manera. M’hi nego. Aquelles paraules es referien a un… a una tasca que jo havia emprès.

—Una tasca que ara ja s’ha acabat?

—Què vol dir amb això?

—Que ja està acabada, no és cert?

—Què li ho fa suposar?

—Escolti, mademoiselle. Ara li vull recordar un altre incident. Aquest tren va arribar amb retard el dia de la nostra arribada a Istanbul. Vostè estava molt nerviosa, mademoiselle. Vostè, que és tan tranquil·la i tan serena i posseeix un control de si mateixa tan extraordinari. Vostè havia perdut la calma.

—No volia perdre la meva correspondència.

—És això el que vostè va dir. Però, mademoiselle, l’Orient Express surt d’Istanbul cada dia de la setmana. Encara que vostè hagués perdut l’enllaç, només li hauria representat un retard de vint-i-quatre hores.

Miss Debenham, per primera vegada, va començar de donar mostres de nerviositat.

—Sembla que vostè no pugui comprendre que es poden tenir amics a Londres esperant la nostra arribada i que el retard d’un dia sigui causa de trastorns i molèsties.

—Ah, és per aquest motiu? ¿Té amics que l’estan esperant? No vol causar-los molèsties?

—Naturalment.

—I… és curiós…

—Què és curiós?

—En aquest tren s’ha produït novament un retard. I aquesta vegada és molt més greu, ja que no existeix la possibilitat de trametre cap telegrama als seus amics, ni de parlar amb ells…, telefonar-los, ja ho comprèn, oi?

Mary Debenham va somriure, malgrat ella.

—Efectivament, és amoïnós no poder-los avisar ni per telègraf, ni per telèfon.

—Malgrat això, mademoiselle, aquesta vegada les seves maneres són totalment diferents. Vostè no demostra cap impaciència. Se la veu tranquil·la i filosòfica.

Mary Debenham va tornar-se lleugerament vermella i va mossegar-se el llavi. No se sentia amb ànim de somriure.

—No contesta, mademoiselle?

—Ho sento. No veig que hi hagi res a contestar.

—Sí, l’explicació del seu canvi d’humor.

—Crec, monsieur Poirot, que està donant massa importància a una cosa que realment no en té cap.

Poirot va allargar les mans en un gest d’excusa.

—Potser és una falta pròpia de nosaltres, els detectius. Nosaltres esperem sempre que el comportament sigui conseqüent. No admetem els canvis d’humor.

Mary Debenham no va contestar.

—¿Vostè coneix bé el coronel Arbuthnot, mademoiselle?

Va semblar que s’animava amb el canvi de tema.

—L’he vist per primera vegada en aquest viatge.

—¿Té, vostè, alguna raó per a suposar que el coronel coneixia mister Ratchett?

Va negar amb el cap decisivament.

—Estic segura que no.

—Per què n’està tan segura?

—Per la seva manera de parlar.

—Tanmateix, mademoiselle, hem trobat un netejador de pipes a terra del compartiment del mort. I el coronel Arbuthnot és l’únic home del tren que fuma amb pipa.

Poirot no treia els ulls del damunt de la noia, però ella no va demostrar ni sorpresa ni emoció, va limitar-se a dir:

—Això és un contrasentit. És completament absurd. El coronel Arbuthnot és el darrer home de qui pot sospitar-se d’haver comès un crim…, especialment un crim tan teatral com aquest.

Això era exactament el que pensava Poirot i va estar a punt de confessar-ho. Però, en canvi, va dir:

—Cal que li recordi que no el coneix pas massa bé, mademoiselle.

Ella va arronsar-se d’espatlles.

—El conec suficientment.

Poirot va contestar molt amablement:

—¿Segueix negant-se a dir-me el significat d’aquelles paraules: «Quan tot hagi acabat»?

Ella va respondre fredament:

—No haig d’afegir res més.

—Perfectament. És igual —contestà Hercule Poirot—. Ja ho descobriré.

Va fer una inclinació de cap i va abandonar el compartiment, tancant la porta darrera d’ell.

—Vol dir que ha estat prudent, amic meu? —va preguntar monsieur Bouc—. L’ha posada en guàrdia… i, de retruc, també al coronel Arbuthnot.

—Mon ami, si vostè vol caçar un conill, posi una fura en el seu cau, i si el conill és dins, sortirà corrents. És això el que jo he fet.

Van entrar al compartiment de Hildegarde Schmidt.

La dona els esperava dreta, ben disposada, respectuosa, però la cara era completament inexpressiva.

Poirot va donar un cop d’ull al maletí posat damunt el seient. Després va fer un senyal a l’empleat perquè baixés la maleta gran del portabagatges.

—Les claus? —va dir.

—No està tancada, monsieur.

Poirot va obrir les tanques i aixecà la tapa.

—Ah! —exclamà, girant-se cap a monsieur Bouc—. Recorda què vaig dir-li? Miri aquí un moment.

Damunt de tot de la maleta hi havia, tot rebregat, un uniforme de color marró dels Wagons-Lits.

—Ach! —va exclamar la cambrera—. Això no és pas meu! No he tocat aquesta maleta d’ençà que vam sortir d’Istanbul. Poden creure’m. És cert! És cert!

Mirava l’un i l’altre amb cara suplicant.

Poirot va agafar-li el braç, amb gest tranquil·litzador.

—No, no —digué Poirot amablement—. Tot és correcte. La creiem. No es posi nerviosa. Estic tan segur que vostè no va amagar l’uniforme, com que és, vostè, una excel·lent cuinera. Perquè, vostè, és una bona cuinera, oi?

La bona dona va somriure, malgrat el seu espant.

—Sí, naturalment, totes les senyores m’ho han assegurat. Jo…

Va callar, amb la boca oberta, i espantada novament.

—No, no —va dir-li Poirot—. Pot estar segura que tot és conforme. Miri, ara li explicaré com va succeir. Aquell home, l’home que vostè va veure amb l’uniforme dels Wagons-Lits, surt del compartiment del mort. Topa amb vostè. Això és una contrarietat per a ell. Esperava que no el veuria ningú. Què fa, aleshores? Cal desfer-se de l’uniforme. Per a ell no és ja una salvaguarda, sinó un perill.

La mirada de Poirot es va dirigir a monsieur Bouc i al doctor Constantine, els quals estaven escoltant atentament.

—Està nevant, com poden veure. La neu destarota tots el seus plans. On pot amagar aquella roba? Tots els compartiments són plens. No, passa per davant d’un en què la porta és oberta i el veu desocupat. Deu pertànyer a la dona amb la qual acaba de topar. Entra al compartiment, es treu l’uniforme i el fica ràpidament a la maleta que hi ha en el portabagatges. D’aquesta manera és possible que passi algun temps abans no es descobreixi.

—I després? —preguntà monsieur Bouc.

—Això és el que hem de tractar de descobrir —respongué Poirot amb mirada significativa.

Va agafar l’uniforme. Li mancava un botó, el tercer. Va ficar la mà a la butxaca i va treure una clau de pas com les que fan servir els conductors per a obrir els compartiments.

—Aquí hi ha l’explicació de com el nostre home va poder passar a través de les portes tancades —digué monsieur Bouc—. Les seves preguntes a mistress Hubbard eren innecessàries. Tancada, o no tancada, a l’home va ser-li fàcil de passar per la porta de comunicació. Després de tot, si es té un uniforme de vagó llit, també es por tenir una clau de pas.

—Per què no, això és. —respongué Poirot.

—Ho hauríem hagut d’imaginar, certament. Recordeu que Michel va dir que la porta del compartiment de mistress Hubbard que dóna al corredor era oberta quan ell va acudir a la trucada de la senyora.

—Exactament, monsieur —va dir el conductor—. És per això que vaig pensar que la senyora devia somiar.

—Ara serà molt fàcil —va afegir monsieur Bouc—. Sens dubte el criminal va voler tancar la porta de comunicació, però segurament degué sentir algun moviment en el llit i es va espantar.

—Ara ens toca de cercar el quimono de color escarlata —digué Poirot.

—Exactament. Però els dos darrers compartiments que ens falta examinar, són ocupats per homes.

—Amb tot, els examinarem.

—Oh!, segurament. A més, recordo perfectament la seva profecia.

Hector MacQueen va accedir amablement a l’escorcoll.

—Creia jo que vindrien més aviat —va dir amb un trist somriure—. Decididament, sóc el viatger més sospitós de tot el tren. Només falta trobar un document en què s’especifiqui que el vell em deixa tota la seva fortuna i això aclarirà les coses.

Monsieur Bouc va dirigir-li una mirada plena de desconfiança.

—Dispensin la meva broma —digué, ràpidament MacQueen—. No m’ha deixat cap cèntim, en realitat. Jo només li era útil per als idiomes i coses per l’estil. Qui parli només un bon americà, no és apte d’anar pel món. Jo no sóc un gramàtic, però sé anar de compres i m’espavilo en francès, alemany i italià.

La seva veu era una mica més greu que de costum. Semblava com si estigués lleugerament intranquil per l’escorcoll, malgrat la seva voluntat.

Poirot va alçar el cap.

—Res! —digué—. Ni tan sols un llegat comprometedor!

MacQueen va sospirar.

—Bé, m’he tret un pes del damunt —digué humorísticament.

Es traslladaren al darrer compartiment. L’examen dels bagatges del robust italià i del criat no va donar cap resultat.

Els tres homes van reunir-se al final del vagó, mirant-se els uns als altres.

—Què cal fer? —preguntà monsieur Bouc.

—Retornem al vagó restaurant —digué Poirot—. Nosaltres sabem, ara, tot el que podem saber. Tenim les declaracions dels viatgers, el testimoniatge dels seus equipatges i la prova dels nostres ulls. No podem esperar cap més ajut. Ara ens toca de fer treballar els nostres cervells.

Es va palpar les butxaques per tal de cercar l’estoig de cigarretes. Aquest era buit.

—Tornaré dintre un moment —els digué—. Necessito cigarretes. L’assumpte és molt difícil, un assumpte molt curiós. Qui portava el quimono escarlata? ¿On ha passat? Voldria saber-ho. Hi ha alguna cosa en aquest cas…, algun factor… que se m’escapa! És difícil perquè ho han fet difícil. Ja ho discutirem. Perdoneu-me un moment.

Va allunyar-se ràpidament pel passadís en direcció del seu compartiment. Sabia que tenia una provisió de cigarretes en una de les maletes.

Va baixar-la del portabagatges i va obrir-la. Va quedar parat.

Curosament plegat, damunt la primera safata de la maleta hi havia un quimono fi de seda de color escarlata amb uns dragons brodats.

—Bah! —va murmurar—. Això és un desafiament. Molt bé. L’accepto.

Tercera part
Hercule Poirot jeu i reflexiona

Capítol I
Qui d’ells?

Monsieur Bouc i el doctor Constantine estaven parlant junts quan Poirot va entrar al vagó restaurant. Monsieur Bouc semblava decebut.

—Le voilà —va dir en veure Poirot. I afegí, mentre el seu amic s’asseia—: Si resoleu aquest cas, mon cher, creuré en miracles!

—Tant el preocupa aquest cas?

—Naturalment, em preocupa molt. I el que és pitjor és que no hi trobo ni cap, ni peus.

—Jo tampoc —va dir el doctor mirant Poirot amb gran interès.

—Per ser franc —digué—, no comprenc què podrà fer ara.

—No? —digué Poirot pensarós.

Va treure el seu estoig de cigarretes i va agafar-ne una. Els seus ulls tenien una mirada somiadora.

—Heus ací què té d’interessant aquest cas per mi —digué—. I és que és diferent de tots els procediments normals. Les persones a les quals hem interrogat, ¿ens han dit la veritat o bé han mentit? No tenim cap mitjà de comprovar-ho… exceptuant el que nosaltres puguem idear. És un exercici del cervell.

—Tot això està molt bé —digué monsieur Bouc—. Però, què n’heu tret fins ara?

—Ja vaig dir-vos-ho, precisament. Tenim les declaracions dels viatgers i el testimoniatge dels nostres ulls.

—Molt boniques les declaracions dels viatgers! No ens han dit res!

Poirot va moure el cap.

—No estic d’acord amb vós, amic meu. Les declaracions dels viatgers ens han proporcionat uns quants punts molt interessants.

—De debò? —respongué escèpticament monsieur Bouc—. Doncs, jo, no me n’he assabentat.

—Perquè no devíeu escoltar.

—Bé, digueu-me, doncs, què és el que m’ha passat per alt.

—Us posaré només un exemple: la primera declaració que vam sentir…, la del jove MacQueen. Aquest va dir, segons el meu parer, una frase molt significativa.

—Respecte a les cartes?

—No, no respecte a les cartes. Si la memòria no em falla, les seves paraules van ser: «Viatjàvem molt. Mister Ratchett volia veure món. Però tenia la dificultat de no conèixer idiomes. Jo feia més de corresponsal que de secretari».

La seva mirada va anar del doctor a monsieur Bouc.

—Què? Encara no ho han comprès? És inexcusable…, ja que tingueren una segona oportunitat quan més tard va dir: «Qui parli només un bon americà, no és apte d’anar pel món».

—I això què vol dir?

—Bah! Vós voleu que us ho doni tot ben pastat! Bé, aquí va! Mister Ratchett no parlava francès. Tanmateix, quan el conductor va acudir a la trucada del seu timbre, va ser una veu parlant francès que ell va sentir dient-li que era una equivocació i que no el necessitava. Va ser, a més a més, una frase perfectament idiomàtica que va emprar i no la que hauria dit un home amb pocs coneixements de francès: Ce n’est rien. Je me suis trompé.

—És veritat —va exclamar Constantine, molt excitat—. Ho hauríem hagut de veure! Recordo que vostè va recalcar les paraules quan ens les va repetir. Ara comprenc la seva resistència a voler confiar en el testimoniatge del rellotge. A la una menys vint-i-tres minuts, Ratchett ja era mort.

—I va ser el seu assassí qui va parlar! —respongué monsieur Bouc tot impressionat.

Poirot va alçar una mà.

—No anem tan de pressa. I no suposem més del que en realitat sabem. Podem dir, això sí, que a la una menys vint-i-tres minuts, alguna altra persona es trobava en el compartiment de Ratchett i que aquesta persona o era francesa o parlava perfectament el francès.

—Sou molt prudent, mon vieux!

—Només es pot avançar d’un pas cada vegada. No tenim veritables «proves» que Ratchett fos mort a aquella hora.

—Hi ha també el crit que vós vau sentir.

—Sí, és cert.

—Segons com es vegi —digué, pensarós, monsieur Bouc—, aquest descobriment no canvia massa les coses. Vós vau sentir algú que es movia a l’altre costat de la paret. Aquell «algú» no era Ratchett, sinó un altre home. Indubtablement devia estar rentant-se les mans ensangonades després del crim i cremant la carta comprometedora. Després va esperar fins que tot estigués ben tranquil. Quan es va creure segur i «sense moros a la costa», va tancar i va posar la cadena de la porta de Ratchett per dins i va obrir la porta de comunicació amb el compartiment de mistress Hubbard i va sortir per allà. És exactament la suposició que vam fer, amb la diferència que Ratchett va ser assassinat mitja hora abans. El rellotge fou posat a un quart de dues per tal de crear una coartada.

—No existeix tal famosa coartada —digué Poirot—. Les busques del rellotge marcaven un quart de dues, l’hora exacta en què l’intrús va abandonar realment l’escena del crim.

—Certament —respongué monsieur Bouc una mica confós—. Aleshores, què us suggereix el rellotge?

—Si les busques han estat alterades (i observin que dic «si»), l’hora que marcaven «cal» que tingui forçosament un significat. La natural reacció seria de sospitar d’algú que tingués una perfecta coartada per a aquesta hora…, en aquest cas un quart de dues.

—Sí, sí —va dir el doctor—. Aquest raonament és bo.

—Caldria també dedicar una mica d’atenció a l’hora que l’intrús va «entrar» al compartiment. ¿Quan va tenir l’ocasió de fer-ho? Tret que suposem una complicitat del veritable conductor, només va haver-hi un moment possible: durant el temps que el tren estigué aturat a Vincovci. Després que el tren va deixar aquesta estació, el conductor va seure en el petit seient del passadís, en un lloc on qualsevol dels viatgers no s’hauria fixat en l’empleat dels Wagons-Lits; l’única persona que podia haver-se fixat en l’impostor, era el veritable conductor. Però mentre el tren està aturat a Vincovci, el conductor baixa a l’andana. Aleshores, la «costa està lliure de moros». Comprenen, ara, el meu raonament?

—Però, segons aquest raonament —digué monsieur Bouc—, «cal» que aquest intrús hagi estat un dels viatgers —digué monsieur Bouc—. I tornem a ser al mateix lloc on érem. Qui d’ells?

Poirot somrigué.

—He fet una llista —va dir—. Si voleu examinar-la potser us refrescarà la memòria.

El doctor i monsieur Bouc es disposaren a estudiar la llista junts. Era escrita d’una manera metòdica i ordenada segons l’ordre pel qual havien estat interrogats els passatgers.

HECTOR MACQUEEN: Súbdit americà. Llitera número 6. Segona classe.

Motiu: ¿Possiblement originat per les relacions amb el mort?

Coartada: Des de mitjanit a les dues de la matinada. (Des de mitjanit fins a dos quarts de dues, té el testimoniatge del coronel Arbuthnot, i des d’un quart de dues fins a les dues garantit pel conductor).

Proves en contra: Cap.

Circumstàncies sospitoses: Cap.

CONDUCTOR PIERRE MICHEL: Súbdit francès.

Motiu: Cap.

Coartada: Des de mitjanit fins a les dues de la matinada. (Vist per Hercule Poirot en el passadís al mateix temps que va sentir-se la veu des de dins el compartiment de Ratchett, a les dotze trenta-set. De la una a la una setze confirmada pels altres dos conductors).

Proves en contra: Cap.

Circumstàncies sospitoses: L’uniforme de Wagons-Lits trobat és un punt a favor seu, ja que sembla que sigui un intent per a fer recaure les sospites damunt d’ell.

EDWARD MASTERMAN: Súbdit anglès. Llitera número 4. Segona classe.

Motiu: Possiblement originat per les seves relacions amb el mort, com a criat que era.

Coartada: Des de mitjanit fins a les dues de la matinada. (Testimoniada per Antonio Foscarelli).

Proves en contra o circumstàncies sospitoses: Cap; exceptuant que és l’únic individu al qual, per la seva talla pot anar-li bé l’uniforme de Wagons-Lits. D’altra banda, no és fàcil que sàpiga parlar francès correctament.

MISTRESS HUBBARD: Súbdita americana. Llitera número 3. Primera classe.

Motiu: Cap.

Coartada: Des de mitjanit fins a les dues de la matinada, cap.

Proves en contra o circumstàncies sospitoses: La història de l’home amagat al seu compartiment està confirmada per la declaració de Hardman i per la senyora Schmidt.

GRETA OHLSSON: Súbdita sueca. Llitera número 7. Segona classe.

Motiu: Cap.

Coartada: Des de mitjanit fins a les dues de la matinada (testimoniada per Mary Debenham).

Nota: Va ésser l’última que va veure viu Ratchett.

PRINCESA DRAGOMIROFF: Naturalitzada súbdita francesa. Llitera número 14. Primera classe.

Motiu: Havia estat íntimament relacionada amb la família Armstrong i era padrina de Sònia Armstrong.

Coartada: Des de mitjanit fins a les dues de la matinada. (Confirmada pel conductor i per la cambrera).

Proves en contra o circumstàncies sospitoses: Cap.

COMTE ANDRENYI: Súbdit hongarès, passaport diplomàtic. Llitera número 13. Primera classe.

Motiu: Cap.

Coartada: Des de mitjanit fins a les dues de la matinada. (Confirmada pel conductor; però no cobreix el període que va de la una a un quart de dues).

COMTESSA ANDRENYI: Igual que l’anterior. Llitera número 12.

Motiu: Cap.

Coartada: De mitjanit fins a les dues. Va prendre trional i va dormir. (Confirmada pel seu marit. El flascó de trional era en el seu armariet).

CORONEL ARBUTHNOTEM: Súbdit anglès. Llitera número 15. Primera classe.

Motiu: Cap.

Coartada: De mitjanit fins a les dues de la matinada. Va estar parlant amb MacQueen fins a dos quarts de dues. Va anar al seu compartiment i no va tornar a sortir. (Confirmat per MacQueen i el conductor).

Proves en contra o circumstàncies sospitoses: El netejador de pipes.

CYRUS HARDMAN: Súbdit americà. Llitera número 16.

Motiu: Cap de conegut.

Coartada: De mitjanit fins a les dues de la matinada. No va sortir del seu compartiment. (Confirmat per MacQueen i el conductor).

Proves en contra o circumstàncies sospitoses: Cap.

ANTONIO FOSCARELLI: Súbdit americà (italià de naixença). Llitera número 5. Segona classe.

Motiu: Cap de conegut.

Coartada: De mitjanit fins a les dues de la matinada. (Confirmat per Edward Masterman).

Proves en contra o circumstàncies sospitoses: Cap, excepte que l’arma que va utilitzar-se s’adapta al seu temperament. (Vegeu monsieur Bouc).

MARY DEBENHAM: Súbdita anglesa. Llitera número 6. Segona classe.

Motiu: Cap.

Coartada: De mitjanit fins a les dues de la matinada. (Confirmada per Greta Ohlsson).

Proves en contra o circumstàncies sospitoses: Conversa sentida per Hercule Poirot i que ella es va negar a explicar.

HILDEGARDE SCHMIDT: Súbdita alemanya. Llitera número 8. Segona classe.

Motiu: Cap.

Coartada: De mitjanit fins a les dues de la matinada. (Confirmada pel conductor i per la princesa). Es va ficar al llit. Va despertar-la el conductor a les dotze trenta-vuit aproximadament i van anar al compartiment de la seva mestressa.

NOTA: Les declaracions dels viatgers estan recolzades per les afirmacions del conductor dient que cap d’ells va entrar o sortir del compartiment de mister Ratchett entre la mitjanit i la una de la matinada (hora en la qual ell va anar al vagó immediat) i d’un quart de dues fins a les dues de la matinada.

—Aquest document, ja poden comprendre-ho —digué Poirot—, és un senzill resum de les declaracions que ja hem sentit, arreglades per a major conveniència.

Amb una ganyota monsieur Bouc li retornà la llista.

—No és molt aclaridor —digué.

—Potser trobarà més al seu gust aquest —digué Poirot amb un lleuger somriure allargant-li un segon full de paper.

Capítol II
Deu preguntes

En el paper hi havia escrit:

Coses que necessiten explicació:

El mocador marcat amb la inicial «H». ¿De qui és?

El netejador de pipes. ¿Li va caure al coronel Arbuthnot? ¿O a qui?

¿Qui portava el quimono de color escarlata?

¿Qui era l’home o la dona disfressat amb l’uniforme d’empleat dels Wagons-Lits?

¿Per què les busques del rellotge marcaven un quart de dues?

¿L’assassí va cometre el crim a aquesta hora?

¿Abans d’aquesta hora?

¿Després d’aquesta hora?

¿Existeix la seguretat que Ratchett hagi estat apunyalat per més d’una persona?

¿Quina altra explicació pot haver-hi de les seves ferides?

—Bé, veiem ara què pot fer-se —va dir monsieur Bouc una mica més animat davant aquest desafiament al seu talent—: Comencem pel mocador. Cal procedir amb ordre i mètode.

—Exactament —respongué Poirot movent el cap amb aire de satisfacció.

Monsieur Bouc va prosseguir didàcticament.

—La inicial «H» pot referir-se a tres persones: mistress Hubbard, miss Debenham, el segon nom de la qual és Hermione, i la cambrera Hildegarde Schmidt.

—Ah! Qui d’aquestes tres?

—És difícil de dir. Però jo «crec» que votaria per miss Debenham. Pot fer-se anomenar pel segon nom i no pel primer. Hi ha algunes coses que la fan sospitosa. Aquella conversa que vós vau sentir, mon cher, era, certament, força curiosa, i, encara més, la seva negativa d’explicar-la.

—Doncs, segons la meva opinió, és l’americana —va dir el doctor Constantine—. Es tracta d’un mocador car, i les americanes, com tothom sap perfectament, no escatimen les despeses.

—Així doncs, eliminen, vostès, la cambrera? —va preguntar Poirot.

—Sí. Tal com ella mateixa va dir, aquest mocador pertany a una persona de classe rica.

—Anem per la segona pregunta: el netejador de pipes. ¿Li va caure al coronel Arbuthnot, o a alguna altra persona?

—Això ja és més difícil. Els anglesos no apunyalen. En això, vostè té raó. Més aviat crec que va ser alguna altra persona que el va deixar caure… i així fer recaure les sospites damunt el camallarg de l’anglès.

—Tal com va dir monsieur Poirot —digué, intervenint, el doctor— dues pistes són massa descuit. Estic d’acord amb monsieur Bouc. El mocador va ser un veritable descuit…, per això ningú no admetrà de ser-ne el propietari. Però el netejador de pipes és una pista falsa. A favor d’aquesta teoria, recordarà que el coronel Arbuthnot no es va torbar gens i va confessar lliurement que fumava amb pipa i que utilitza aquesta classe de netejador de pipes.

—Raoneu molt bé —digué Poirot.

—Pregunta número tres. ¿Qui portava el quimono escarlata? —va continuar monsieur Bouc—. Respecte a això, haig de confessar que no en tinc la més petita idea. ¿Teniu alguna opinió formada sobre l’assumpte, doctor Constantine?

—Cap.

—Aleshores cal que ens confessem batuts aquí. La pregunta següent té algunes possibilitats. ¿Qui era l’home o la dona disfressat amb l’uniforme dels Wagons-Lits? Respecte a aquesta pregunta podem contestar amb certesa que existeix un cert nombre de persones a les quals aquest uniforme no els aniria bé. Hardman, el coronel Arbuthnot, Foscarelli, el comte Andrenyi i Hector MacQueen són tots massa alts. Mistress Hubbard, Hildegarde Schmidt i Greta Ohlsson són massa fornides. Ens queda el criat, miss Debenham, la princesa Dragomiroff i la comtessa Andrenyi…, i cap d’aquestes persones sembla probable! Greta Ohlsson d’una banda i Antonio Foscarelli per l’altra asseguren que miss Debenham i el criat no van sortir de llurs compartiments. Hildegarde Schmidt afirma que la princesa no es va moure del seu i el comte Andrenyi ens ha dit que la seva esposa va prendre un específic per a dormir. Per tant, sembla impossible que hagi estat algú…, la qual cosa resulta completament absurda!

—Tal com diu el nostre vell amic Euclides —va dir en veu baixa Poirot.

—Cal que sigui, doncs, algú d’aquests quatre —va dir el doctor Constantine—. A menys que es tracti d’algú de fora que hagi trobat un amagatall…, i això ja hem convingut que no pot ser.

Monsieur Bouc va passar a la pregunta següent de la llista.

—Número cinc. ¿Per què les busques del rellotge assenyalaven un quart de dues? Jo veig dues explicacions a aquesta pregunta. O bé va ser el criminal per tal d’establir-se una coartada i després va veure’s impossibilitat de sortir del compartiment quan havia calculat de fer-ho, potser perquè va sentir algun soroll, o bé… Esperin!, se m’ocorre una idea…

Els altres dos esperaren respectuosament mentre monsieur Bouc lluitava en mental agonia.

—Jo ho tinc —digué finalment—. No va ser l’assassí de l’uniforme que va tocar el rellotge! Va ser la persona a la qual anomenarem el «Segon assassí», la persona esquerrana, en altres paraules, la dona del quimono escarlata. Aquesta va arribar més tard i va moure les busques del rellotge per tal d’establir-se una coartada.

—Bravo! —digué el doctor Constantine—. Això està molt ben ideat!

—De fet —digué Poirot—, la dona el va apunyalar a les fosques, sense saber que ja era mort, però alguna cosa va fer-li deduir que tenia un rellotge dins la butxaca del pijama; aleshores el va treure, va retardar les busques i el va abonyegar.

Monsieur Bouc va mirar-lo fredament.

—No té res millor per a suggerir-nos? —va preguntar.

—De moment, no —va respondre Poirot—. Però no hi fa res —afegí—. Em penso que cap de vostès dos s’ha fixat en el punt més interessant respecte al rellotge.

—Té a veure amb la pregunta número sis? —va preguntar el doctor—. A la pregunta: «¿L’assassí va cometre el crim a un quart de dues?»… jo contesto: «No».

—Jo hi estic d’acord —respongué monsieur Bouc—. «Abans d’aquesta hora?», jo responc: «Sí». ¿Vostè també, doctor?

El doctor va assentir amb el cap.

—Sí, però la pregunta: «Després d’aquesta hora?» pot contestar-se, també, afirmativament. Estic d’acord amb la seva teoria, monsieur Bouc, i em penso que monsieur Poirot també ho està, encara que no vulgui confessar-ho. El «Primer assassí» va arribar «abans» d’un quart de dues, però el «Segon assassí» va arribar «després» d’aquesta hora. Respecte a la pregunta de la persona esquerrana, ¿no troben, vostès, que caldria fer alguna gestió per tal d’esbrinar qui, dels passatgers, és esquerrà?

—No he negligit pas aquest punt —contestà Poirot—. Vostès hauran pogut observar que he fet escriure a cada viatger el seu nom i la seva adreça. Naturalment això no és concloent, perquè algunes persones realitzen certes accions amb la mà dreta i d’altres amb l’esquerra. Per exemple, escriuen amb la mà dreta i juguen al golf amb l’esquerra. Tanmateix, ja és alguna cosa. Cada persona interrogada ha agafat la ploma amb la mà dreta… excepte la princesa Dragomiroff, la qual s’ha negat a escriure.

—La princesa Dragomiroff…, impossible! —digué monsieur Bouc.

—Dubto que la princesa tingui prou força per a haver pogut infligir aquell cop particular que suposem donat amb la mà esquerra —digué el doctor Constantine—. Aquella ferida especial va ser feta amb una força considerable.

—Amb més força de la que és capaç una dona?

—Jo no dic tant. Però sí que amb més força de la que pot tenir una dona vella i de la complexió física de la princesa Dragomiroff, la qual és bastant feble.

—Però pot haver influït l’esperit sobre el cos —digué Poirot—. La princesa Dragomiroff té una gran personalitat i una immensa força de voluntat. Però deixem aquest assumpte de banda, de moment.

—Passem a les preguntes números nou i deu. «¿Existeix la seguretat que Ratchett hagi estat apunyalat per més d’una persona?» i «¿Quina altra explicació pot haver-hi de les seves ferides?». Segons la meva opinió, científicament parlant, no pot haver-hi cap altra explicació d’aquestes ferides. Suggerir que un home hagi copejat primer feblement i després amb violència; primerament amb la mà dreta i després amb l’esquerra, i després d’un interval d’una mitja hora, aproximadament, va infligir noves ferides al cos, ja mort, bah!, és un contrasentit.

—No —digué Poirot—. En efecte, és un contrasentit. Però ¿creu, vostè, que imaginar que hi ha hagut dos assassins és més versemblant?

—Com vostè mateix ha dit, ¿quina altra explicació pot haver-hi?

Poirot va contestar com si es parlés a si mateix:

—Això és el que jo em pregunto. És el que jo no deixo de preguntar-me.

Poirot va acomodar-se en el seu seient.

—D’ara endavant tot és aquí —digué copejant-se el front—. Ho hem escorcollat tot. Els fets són davant nostre, clarament disposats amb ordre i mètode. Els viatgers han desfilat tots per aquí, fent la seva declaració. Sabem tot el que es pot saber… «superficialment».

Va dirigir un somriure amistós a monsieur Bouc.

—¿Recordeu que vam fer broma sobre allò de jeure i de reflexionar? Bé, doncs, vaig a posar la meva teoria en pràctica… aquí, davant els vostres ulls. Vostès dos cal que facin el mateix. Jaiem tots tres, tanquem els ulls i «pensem»… Un o més viatgers han matat Ratchett. Qui de tots ells?

Capítol III
Alguns punts suggestius

Va passar un quart sense que ningú digués res.

Monsieur Bouc i el doctor Constantine van intentar de posar en pràctica les instruccions de Poirot. Van esforçar-se per tal de trobar, a través de la massa de detalls contradictoris, una solució clara i concloent.

Els pensaments de monsieur Bouc anaven desenrotllant-se de la següent manera:

«No em queda altra solució sinó pensar. Però el cas és que jo creia haver-ho pensat tot… Poirot creu, naturalment, que la noia anglesa està complicada en l’afer. Però jo no ho crec pas així… Els anglesos són extraordinàriament freds. Serà, potser, perquè no tenen imaginació. Però ara no es tracta d’això. Sembla que l’italià no ha pogut fer-ho… És una llàstima! Suposo que el criat anglès no va mentir pas quan va dir que l’altre no va sortir del compartiment. Però ¿per què diria una mentida? No és gens fàcil de subornar els anglesos. Són tan inaccessibles! Tot aquest afer ha estat molt desgraciat. No sé pas com en sortirem! Encara hi ha molts de treballs a fer. Van tan a poc a poc en aquests països…, les hores passen abans que ningú no faci res. I la policia d’aquests països caldria que es bellugués més. En faran un gran plat, de tot això… No passa sovint un cas com aquest. Naturalment, sortirà als diaris…».

I des d’aquí, els pensaments de monsieur Bouc van seguir per uns camins que ja havien recorregut centenars de vegades.

Els pensaments del doctor Constantine es desenvolupaven de la següent manera:

«És molt estrambòtic aquest homenet. És un geni? O un guillat? Resoldrà aquest misteri? Impossible. Jo no hi veig cap sortida. Tot és confús. Potser menteixen… Però tant si menteixen com si diuen la veritat, tot resulta desconcertant… Les ferides són molt estranyes. No ho comprenc… Seria més fàcil si l’haguessin mort a trets…, després de tot la paraula pistoler significa que es mata amb una pistola. Quin país tan curiós, Amèrica! M’agradaria d’anar-hi. És un país tan avançat… Quan torni a casa cal que parli amb Demetrius Zagone…, ell ha estat a Amèrica…, té idees molt modernes… M’agradaria saber què fa en aquest moment Zia. Si la meva dona arriba a assabentar-se’n…».

Els seus pensaments seguiren per camins d’assumptes privats.

Hercule Poirot romangué absolutament immòbil.

Qualsevol hauria cregut que dormia.

I, de sobte, després d’un quart d’immobilitat completa, les seves celles van començar de moure’s lentament cap amunt. Va deixar anar un petit sospir. I va murmurar com per a ell mateix:

—I, després de tot, per què no? Si així fos… tot quedaria explicat.

Va obrir els ulls. Eren verds com els d’un gat. Va dir suaument:

—Eh bien. Ja he pensat. I vostès?

Perduts en llurs reflexions respectives, els dos homes sofriren un sobresalt.

—Jo també he pensat —va dir monsieur Bouc amb una ombra de culpabilitat—. Però no he arribat a cap conclusió. L’aclariment del crim és cosa del vostre métier, no del meu, mon ami.

—També jo he reflexionat profundament —respongué el doctor enrogint, i fent retornar la seva imaginació de certs detalls pornogràfics—. He pensat en diverses possibles hipòtesis, però no n’hi ha cap que m’acabi de satisfer.

Poirot va assentir amistosament. El seu gest semblava voler dir:

«Molt bé. No podien pas dir altra cosa. M’han donat la resposta que jo esperava».

Va quedar-se molt encarcarat, va dilatar el pit, es va acariciar el bigoti i començà a parlar amb gran oratòria com si parlés en un míting públic:

—Amics meus, he revisat tots els fets en la meva imaginació i m’he repetit totes les declaracions dels viatgers… amb certs resultats. Jo veig, d’una manera nebulosa encara, una certa explicació que podria cobrir els fets tal com els coneixem. És una explicació molt curiosa, però no puc dir, encara, que sigui la veritable. Per tal d’esbrinar-ho definitivament, caldrà que faci alguns experiments.

»Voldria fer observar, en primer lloc, alguns punts que em sembla que són de molt interès. Començarem per una observació que va fer monsieur Bouc en aquest mateix lloc, en ocasió del nostre primer àpat al tren. Va comentar el fet d’estar voltats de persones de totes classes, de totes les edats i de diverses nacionalitats. Aquest és un fet, en efecte, força rar en aquesta època de l’any. Els vagons Atenes-París i el Bucarest-París, per exemple, van gairebé buits. Recordo, també, un passatger que no es va presentar. Això és força significatiu. Després hi ha, també, certs detalls de menys importància que criden l’atenció, per exemple, la posició de la bossa de l’esponja de mistress Hubbard, el nom de la mare de mistress Armstrong, els mètodes que empra com a detectiu mister Hardman, la suggerència de mister MacQueen dient que el mateix mister Ratchett havia cremat la nota que vam trobar, el nom de la princesa Dragomiroff i una taca oliosa en un passaport hongarès.

Els dos homes se’l van quedar mirant.

—Tots aquests detalls no els diuen res? —va preguntar Poirot.

—Absolutament res —va contestar francament monsieur Bouc.

—I a monsieur le docteur?

—No entenc res del que vostè està dient.

Monsieur Bouc, mentrestant, copsant l’única cosa tangible que el seu amic havia fet observar, estava regirant els passaports. Va trobar el del comte i el de la comtessa Andrenyi i el va obrir.

—És això que voleu dir? —va preguntar—. Aquesta taca?

—Sí. És una taca de greix bastant recent. ¿Observeu bé on està situada?

—Al començament de la descripció de la muller del comte…, damunt el seu nom, exactament. Però confesso que no sé pas què pot significar.

—Us ho preguntaré des d’un altre angle. Tornem al mocador trobat en l’escena del crim. Com ja hem dit no fa gaire, hi ha només tres persones associades a la lletra «H». Mistress Hubbard, miss Debenham i la cambrera Hildegarde Schmidt. Ara considerem aquest mocador des d’un altre punt de vista. És, amics meus, un mocador extremament car… un objet de luxe, brodat a mà, probablement a París. ¿Quin passatger, deixant a part la inicial, és susceptible de posseir un mocador com aquest? No pas mistress Hubbard, una senyora molt digna, però sense pretensions, ni extravagàncies en el vestir. Tampoc miss Debenham; aquesta classe d’angleses usen mocadors fins de batista, però no de la qualitat del que ens ocupa, el cost del qual segurament no baixa de dos-cents francs. Naturalment, tampoc no pot ser de la cambrera.

»Però hi ha dues dones en el tren que poden ser perfectament les mestresses d’aquest mocador. Cal veure si les podem relacionar d’alguna manera amb la lletra «H». Les dues dones a les quals em refereixo són la princesa Dragomiroff…

—El nom de la qual és Natalia —intervingué irònicament monsieur Bouc.

—Exactament. Nom que, com ja he dit abans, és decididament suggestiu. L’altra dona és la comtessa Andrenyi. I ara hi ha alguna cosa que ens crida l’atenció…

—Serà a «vós»!

—Bé, doncs, a «mi». El seu nom, en el passaport està desfigurat per una taca de greix. Pot haver estat un accident, diria qualsevol. Però cal considerar que el seu nom és Elena. Suposem, doncs, que en lloc d’Elena, sigui Helena. La majúscula «H» queda convertida en una «E» i el traç final de la «H» pot convertir-se en una «e» minúscula, tot això és molt fàcil…, després la taca de greix vindrà a dissimular el retoc.

—Helena! —va exclamar monsieur Bouc—. Això és una idea, malgrat tot.

—Certament, és una idea! He cercat respecte a aquesta idea alguna confirmació, per lleu que sigui…, i, finalment, l’he trobada. Una de les etiquetes dels bagatges de la comtessa era encara humida. I aquesta etiqueta hi ha la casualitat que està col·locada sobre la primera inicial del seu maletí de mà. Aquesta etiqueta ha estat arrencada i tornada a enganxar en un lloc diferent.

—Em comenceu a convèncer —va dir monsieur Bouc—. Però la comtessa Andrenyi, segurament…

—Oh, ara, mon vieux, cal que torneu endarrera i examineu el cas des d’un angle completament diferent. Com es va intentar que aparegués l’assassinat? No cal pas oblidar que la neu va capgirar els plans del criminal. Imaginem, per un moment, que no ha nevat, i que el tren ha fet el seu camí normal. ¿Què hauria succeït, aleshores?

»El crim s’hauria descobert, amb tota probabilitat, a la frontera italiana, aquest matí, molt aviat. Moltes de les proves que hem trobat, les hauria descobert la policia italiana. Les cartes d’amenaces, les hauria ensenyat mister MacQueen; mister Hardman hauria explicat la seva història; mistress Hubbard hauria fet saber que un home havia passat pel seu compartiment i que va trobar un botó damunt la revista. M’imagino que només dues coses haurien estat diferents. L’home hauria passat pel compartiment de mistress Hubbard abans de la una… i l’uniforme dels Wagons-Lits s’hauria trobat en algun dels lavabos.

—I això significaria…

—Vull dir que l’assassinat fou planejat perquè semblés haver estat comès per algú de l’exterior. El presumpte assassí se suposaria que va abandonar el tren a Brod, on el tren calia que arribés a les dotze cinquanta-vuit. Segurament, algú hauria topat amb un conductor desconegut en el passadís. L’uniforme hauria estat abandonat en un lloc visible per tal de demostrar ben clarament com s’havia jugat l’ardit. Naturalment, cap sospita no recauria damunt els viatgers. D’aquesta manera, amics meus, es va pensar l’assumpte, per tal que aparegués així als ulls del món.

»Però l’accident del tren ho va trasbalsar tot. Sens dubte tenim aquí la raó per la qual l’home va romandre en el compartiment amb la seva víctima tanta estona. Estava esperant que el tren es tornés a posar en marxa. Però, finalment, va comprendre que el tren no es movia. Calia improvisar ràpidament alguna cosa. Ara se “sabria” que l’assassí seguia en el tren.

—Sí, sí —digué monsieur Bouc tot impacient—. Ara ho comprenc tot. Però, què ve a fer aquí el mocador?

—Tornem a l’assumpte per un camí més tortuós. Per a començar, cal observar que les cartes d’amenaces eren una mena de pantalla. Amb tota seguretat van ser tramades, en conjunt, sota la inspiració d’alguna novel·la de detectius americana. No són «reals». De fet, van destinades a la policia. Cal que ens preguntem, doncs: «Aquestes cartes, van enganyar Ratchett?». Pel que sabem, la contesta és: «No». Les instruccions que va donar a Hardman indiquen un enemic «particular», la identitat del qual coneixia prou bé. Això, naturalment, si acceptem com a veritable la història de Hardman. Però Ratchett, certament, va rebre «una» carta de caràcter molt diferent, la qual contenia una referència a la nena Armstrong, un fragment de la qual va ser trobat en el seu compartiment. Ratchett havia comprès perfectament la raó de les amenaces contra la seva vida. Aquesta carta calia que «no» es trobés. La primera cura de l’assassí fou destruir-la. Aquesta va ser la segona contrarietat als seus plans. La primera fou la neu; la segona, la nostra reconstrucció d’aquest fragment de paper.

»Aquesta nota destruïda tan curosament, calia que signifiqués alguna cosa. En el tren cal que hi hagi algú íntimament lligat amb la família Armstrong, tant és així que si s’hagués trobat aquesta nota, les sospites recaurien immediatament damunt aquesta persona.

»Ara, anem a les dues altres proves que hem trobat. Deixo de banda, per ara, el netejador de pipes. Ja n’hem parlat prou. Passem al mocador. Considerat simplement, és un indici que incrimina directament algú la inicial del qual és «H» i que va perdre, involuntàriament.

—Exacte —va dir el doctor Constantine—. Aquesta persona va adonar-se que havia perdut el mocador i immediatament va fer el que calia per tal de disfressar el seu nom.

—Vostè va massa de pressa. Vostè arriba a la conclusió molt abans del que jo em permetré.

—Hi veu alguna altra alternativa?

—Certament, hi és. Suposem, per exemple, que vostè ha comès un crim i desitja que recaiguin les sospites sobre una altra persona. Bé, en el tren viatja certa persona relacionada íntimament amb la família Armstrong, una dona. Suposem, aleshores, que vostè deixa caure en el lloc del crim un mocador pertanyent a aquella dona… Aquesta serà interrogada i es descobrirà la seva relació amb la família Armstrong… et voilà. El motiu i la peça de convicció.

—Però en tal cas —va objectar el doctor—, la persona indicada és innocent, i no farà res per disfressar la seva identitat.

—Ah, sí? Realment? És això el que vostè creu? Això és l’opinió general d’un policia vulgar. Però jo conec la natura humana, amic meu, i puc dir-li que la persona més innocent perd el cap i fa les coses més absurdes, si se l’encara, de sobte, davant la possibilitat de veure’s processada per assassinat. No, no, la taca de greix i l’etiqueta canviada no proven la culpabilitat…, proven únicament que la comtessa Andrenyi està nerviosa per alguna raó referent a la seva identitat.

—¿Quina relació creu, vostè, que pot lligar-la amb la família Armstrong? Segons diu ella, no ha estat mai a Amèrica.

—Exactament, i parla un anglès molt deficient i, a més, té un aspecte estranger molt exagerat. Però no serà difícil d’esbrinar qui és. He citat no fa gaire el nom de la mare de mistress Armstrong. Era Linda Arden, una gran actriu, especialment interpretant papers del teatre shakespearià. Recordi As you like it (el bosc d’Arden i Rosalind). Va ser en aquesta peça de teatre que ella va inspirar-se per al seu nom de guerra. Linda Arden, el nom amb el qual es va fer famosa arreu del món, no era el seu veritable nom. Em sembla que es deia Goldenberg…, segurament tenia sang de l’Europa central en les seves venes, potser d’origen jueu. Tota classe de nacionalitats van a parar a Amèrica. Els suggereixo, senyors, que aquella germaneta de mistress Armstrong, poc més d’una nena a l’època que va succeir la tragèdia, era Helena Goldenberg, la filla petita de Linda Arden, i que va casar-se amb el comte Andrenyi quan va estar com attaché a Washington.

—Però la princesa Dragomiroff va dir que s’havia casat amb un anglès…

—El nom del qual no pot recordar! I jo els pregunto, amics meus: és això realment probable? La princesa Dragomiroff estimava Linda Arden tal com una gran dama estima els grans artistes. Era padrina d’una de les seves filles. ¿Oblidaria tan ràpidament el nom de casada de l’altra filla? No és probable. No. Jo crec poder afirmar que la princesa Dragomiroff va mentir. Ella havia vist Helena en el tren. I va comprendre immediatament, quan va assabentar-se de qui era realment Ratchett, que les sospites recaurien sobre Helena. Per això, quan li vam prendre declaració, preguntant-li respecte a la germana de mistress Armstrong, va mentir ràpidament…, està desmemoriada, no pot recordar, però li sembla que «Helena va casar-se amb un anglès»…, suggerència que s’allunya tot al més possible de la veritat.

Un dels empleats del vagó restaurant va entrar per la porta del capdavall del vagó i es va apropar a ells. S’adreçà a monsieur Bouc.

—Es podrà servir aquí el dinar, senyor? Fa estona que està a punt.

Monsieur Bouc va mirar Poirot, i aquest va assentir amb el cap.

—Sí, poden servir el dinar aquí.

L’empleat va desaparèixer per la porta del fons. La seva campana va començar de sentir-se pel corredor:

—Premier service. Le diner est servi. Premier service…

Capítol IV
La taca de greix en un passaport hongarès

Poirot va compartir la taula amb monsieur Bouc i el doctor.

Els viatgers reunits en el vagó restaurant estaven molt pansits. Parlaven molt poc. Fins i tot la loquaç mistress Hubbard estava anormalment callada. Quan s’assegué, va dir:

—No sé pas si em veuré amb cor de menjar res…

Però després va acabar-se tot el que li oferiren, animada per la dama sueca, que semblava considerar-la com si estigués sota la seva tutela.

Abans de començar a servir, Poirot va agafar el maître per una màniga i li digué algunes paraules en veu baixa. Constantine va comprendre molt aviat quines havien estat les paraules que digué Poirot al cambrer, ja que va observar que el comte i la comtessa Andrenyi sempre eren servits els últims i que al final de l’àpat van tardar a presentar-los la nota. Va resultar, doncs, que el comte i la comtessa van ésser els darrers a sortir del vagó restaurant.

Quan, finalment, van aixecar-se i es dirigiren cap a la porta, Poirot va aixecar-se també i els va seguir.

—Pardon, madame —digué—, li ha caigut el mocador.

I ensenyava a la dama el quadrat de finíssima batista, amb el monograma.

Ella va agafar-lo, el mirà i li va retornar.

—S’equivoca, monsieur. No és el meu mocador.

—No és el seu mocador? N’està segura?

—Completament segura, monsieur.

—Tanmateix, madame, porta la seva inicial, una «H».

El comte va fer un moviment brusc. Poirot va fer veure que no ho veia. Els seus ulls estaven fixos en la cara de la comtessa.

Amb gran fermesa i tot mirant-lo, ella va contestar:

—No l’entenc, monsieur. Les meves inicials són «E. A.».

—Em sembla que no. El seu nom és Helena, amb «H», no Elena sense «H»: Helena Goldenberg, la filla petita de Linda Arden. Helena Goldenberg, la germana de mistress Armstrong.

Durant uns minuts va haver-hi un silenci de mort. Tant el comte com la comtessa estaven pal·lidíssims. Poirot els digué en un to més suau:

—És inútil de negar-ho. Aquesta és la veritat, ¿no és cert?

El comte va saltar furiosament.

—Pregunto, monsieur, quin dret té, vostè…

Ella va interrompre’l, tapant-li la boca amb la seva maneta.

—No, Rudolph. Deixa’m parlar. És inútil de negar el que diu aquest senyor. Asseiem-nos, estarem millor, i parlem de l’assumpte.

La seva veu havia canviat. Tenia encara la riquesa de to meridional, però s’havia fet, de sobte, més tallant i més incisiva. Per primera vegada, la seva veu era decididament americana.

El comte estava silenciós. Va obeir el gest de la mà d’ella i tots dos es van asseure davant Poirot.

—La seva manifestació és completament certa —va dir la comtessa—. Jo sóc Helena Goldenberg, la germana petita de mistress Armstrong.

—Aquest matí no m’ho ha pas notificat, madame la comtesse —digué Poirot.

—No.

—De fet, tot el que el seu marit i vostè mateixa m’han dit és un teixit de mentides.

—Monsieur… —va exclamar amb gran còlera el comte.

—No t’enfadis, Rudolph. Monsieur Poirot exposa els fets d’una manera una mica brutal, però el que diu és innegable.

—Celebro que vostè ho reconegui tan lliurement, madame. ¿Vol fer-me el favor d’explicar-me, ara, les raons per les quals ho ha fet, així com per a disfressar el seu nom en el passaport?

—Això va ser obra meva, enterament —va replicar el comte.

Helena digué tranquil·lament:

—Segurament, monsieur Poirot, vostè sospitarà de les meves raons…, de les nostres raons. Aquest home mort és l’home que va assassinar la meva nebodeta, que va matar la meva germana, que va destrossar el cor del meu pobre cunyat. Tres persones a les quals jo estimava més que tot en el món, que eren la meva llar i que ho eren tot per a mi!

La seva veu tenia un to apassionat. Era una veritable filla d’aquella dona, la força emocional de la qual havia fet plorar tants auditoris.

Ella va continuar, ja més tranquil·la:

—De totes les persones que viatgen en aquest tren, segurament sóc jo, la que tenia més motius per a matar-lo.

—I no el va matar, madame?

—Jo li juro, monsieur Poirot, i el meu marit que ho sap també ho jurarà, que encara que moltes vegades he estat temptada de fer-ho, no he alçat mai la mà contra aquest home.

—Exactament, senyors —va dir el comte—. Els dono la meva paraula d’honor que la nit passada Helena no va sortir del seu compartiment. Va prendre un específic per a poder dormir, tal com els vaig dir. És absolutament innocent.

Poirot va mirar l’un i l’altra.

—Sota la meva paraula d’honor —va repetir el comte.

—I, malgrat això, vostè confessa haver alterat el nom en el passaport.

—Monsieur Poirot —el comte parlava greument i amb passió—, consideri la meva posició. ¿Vostè creu que jo podia suportar de veure la meva muller embolicada en un sòrdid cas policíac? Ella és innocent, jo ho sabia, però el que ella ha dit és cert: el seu lligam amb la família Armstrong la faria immediatament sospitosa. Li farien preguntes i potser la detindrien i tot. Ja que una desgraciada casualitat ens ha portat a viatjar en el mateix tren que Ratchett, no he trobat altra sortida. Admeto, monsieur, que li he mentit en tot, menys en una cosa. La meva esposa no va sortir del seu compartiment en tota la nit.

Parlava amb una gravetat molt difícil de fingir.

—No diré que no el crec, monsieur —respongué Poirot lentament—. La seva família sé que és orgullosa i de categoria. Hauria estat, de debò, molt dur per a vostè veure la seva esposa complicada en un afer d’assassinat. En això simpatitzo amb vostè. Però ¿com, aleshores, pot explicar-se la presència del mocador de la seva muller en el compartiment de l’home mort?

—Aquest mocador no és meu, monsieur —digué la comtessa.

—Malgrat la inicial «H»?

—Malgrat la inicial. Tinc mocadors molt semblants a aquest, però no exactament iguals. Naturalment, ja sé que no em creurà, però li asseguro que és així. Repeteixo, monsieur Poirot, que aquest mocador no és meu.

—¿Ha estat col·locat allà, per algú amb ganes de comprometre-la?

Ella inicià un petit somriure.

—¿Vol obligar-me a confessar que és meu, després de tot? Doncs no, monsieur Poirot, no és meu.

La comtessa parlava amb tota serietat.

—Doncs, si el mocador no és de vostè, ¿per què han alterat el nom en el passaport?

El comte va contestar per la seva muller.

—Perquè vam sentir dir que s’havia trobat un mocador amb la inicial «H». Vam parlar-ne abans de fer-nos l’interrogatori. Vaig fer observar a Helena que si veien que el seu nom començava amb una «H» seria sotmesa immediatament a un interrogatori molt més rigorós… La cosa era tan senzilla… Canviar Helena per Elena era cosa d’un moment.

—Vostè té, monsieur le comte, totes les característiques d’un criminal refinat —va observar Poirot secament—. Una gran ingenuïtat natural i una decisió cruel per a despistar la justícia.

—Oh, no, no, monsieur Poirot! —va protestar la dona—. Ell ja li ha explicat tot el que ha passat. —Passava del francès a l’anglès—. Jo estava aterrida, morta de por, no sé si em comprèn. Vaig patir tant en aquella època, i ara veure’m objecte de sospita i potser detinguda i tot! No ho comprèn, monsieur Poirot?

La seva veu era acariciadora, profunda, rica, suplicant; la veu de la filla de Linda Arden, l’actriu.

Poirot va mirar-la amb gravetat.

—Si vol que la cregui, madame (i jo no puc pas dir que «no» la crec), cal que m’ajudi.

—Ajudar-lo?

—Sí. La raó de l’assassinat radica en el passat…, en aquella tragèdia que va destruir la seva llar i entristir la seva adolescència. Recordi’m el passat, madame, per tal que jo pugui trobar la trama que ho expliqui tot.

—Què puc explicar-li, monsieur Poirot? Tots són morts… —I va repetir amb veu fosca—: Tots són morts, tots són morts: Robert, Sònia…, la meva estimada Daisy! Era tan dolça…, tan feliç…, amb uns rínxols rossos tan adorables… Tots estàvem boigs amb ella…

—També hi hagué una altra víctima, madame. Una víctima indirecta, si es pot dir així.

—La pobra Suzanne? Sí, no em recordava d’ella. La policia li va fer tota mena de preguntes. Estaven convençuts que ella estava complicada en el crim. Potser sí…, però, en tot cas, d’una manera innocent. Crec que havia tingut algun idil·li amb algú i va informar-lo sobre les hores de sortida de la petita Daisy. La infeliç es va veure terriblement compromesa i va tenir por que li demanessin responsabilitats i que la processessin. —La comtessa es va esgarrifar—. Desesperada, va llançar-se des d’una finestra. Oh!, va ser horrorós!

Es va tapar la cara amb les mans.

—De quina nacionalitat era, madame?

—Era francesa.

—Quin era el seu cognom?

—Pot semblar-li absurd, però no el recordo. Sempre li dèiem Suzanne. Era una noia molt simpàtica. Adorava Daisy.

—Era la seva mainadera, oi?

—Sí.

—Qui era la institutriu?

—Era una diplomada d’hospital. Es deia Stengelberg. Ella també estimava moltíssim la nena i la meva germana.

—Ara, madame, necessito que pensi bé abans de contestar la meva pregunta. Des que vostè és al tren, ¿ha trobat alguna persona coneguda?

La comtessa es va quedar sorpresa.

—Jo? No, ningú.

—I la princesa Dragomiroff?

—Oh!, ella? La conec, naturalment. Em creia que vostè es referia a algú altre…, a algú… d’aquell temps.

—Això mateix, madame. Ara pensi detingudament. Han passat alguns anys. La persona pot haver canviat d’aspecte.

Helena va reflexionar una estona. Finalment, digué:

—No…, n’estic segura. No conec ningú.

—En aquella època, vostè era molt joveneta. ¿No tenia ningú que dirigís els seus estudis o que l’acompanyés?

—Oh!, sí. Tenia una mena de dragó…, feia d’institutriu meva i de secretària de Sònia. Era anglesa, o, millor dit, escocesa. Tenia el cabell roig.

—Com es deia?

—Miss Freebody.

—Era jove o vella?

—A mi em semblava terriblement vella. Però suposo que devia tenir uns quaranta anys. Suzanne s’ocupava dels meus vestits.

—Vivien d’altres persones a la casa?

—Només el servei.

—¿Està, vostè, segura, absolutament segura, de no haver reconegut ningú en el tren?

—No he reconegut ningú, monsieur —va respondre la comtessa sense vacil·lar.

Capítol V
El nom de la princesa Dragomiroff

Quan el comte i la comtessa Andrenyi hagueren sortit, Poirot va encarar-se amb els altres dos homes.

—Com poden veure —digué—, estem fent progressos.

—Treball excel·lent —digué, cordialment, monsieur Bouc—. Per la meva banda, mai no he somiat de sospitar del comte i la comtessa Andrenyi. Haig de confessar que els considerava tots dos hors de combat. Suposo que no cal dubtar que ella ha comès el crim, oi? És molt trist. Però confiem que no la guillotinaran. Existeixen circumstàncies atenuants. Uns quants anys d’empresonament…, això serà tot.

—De fet, veig que creieu en la seva culpabilitat.

—Estimat amic, em sembla que no hi ha lloc a dubte! Suposo que les seves maneres tranquil·litzadores només eren una pantalla per a suavitzar les coses mentre estem aquí aturats enmig de la neu, i fins que pugui fer-se’n càrrec la policia, oi?

—Així doncs, ¿no creu l’afirmació del comte, i la seva paraula d’honor, dient que la seva muller és innocent?

—Mon cher…, naturalment…, ¿quina «altra» cosa pot dir? Adora la seva dona. Necessita salvar-la! Menteix a la perfecció, amb maneres de grand seigneur, però, quina altra cosa pot dir, l’infeliç, sinó mentides?

—Bé, doncs, sap?, jo tinc l’absurda idea que molt bé poden ser veritats.

—No, no. Recordeu el mocador. El mocador afirma la cosa.

—Doncs, jo no estic tan segur com això, respecte al mocador. Recordeu que jo sempre he dit que poden haver-hi dues possibilitats referents al seu propietari.

—Així i tot…

Monsieur Bouc es va interrompre. La porta del fons va obrir-se i la princesa Dragomiroff va entrar al vagó restaurant. Anava en direcció d’ells i els tres homes s’aixecaren.

Ella va adreçar-se a Poirot, ignorant els altres dos.

—Tinc entès, monsieur —digué—, que vostè té un mocador meu.

Poirot va llançar una mirada de triomf als altres dos.

—És aquest, madame?

Poirot va ensenyar-li el mocador de batista.

—Efectivament. Hi ha una inicial en un cantó.

—Però, madame la princesse, aquesta lletra és una «H» —digué monsieur Bouc—. El seu nom…, perdoni…, és Natàlia.

Ella el va mirar fredament.

—Exactament, monsieur. Els meus mocadors estan sempre marcats amb caràcters russos. La «H» és «N», a Rússia.

Monsieur Bouc no va saber què dir. Hi havia alguna cosa en aquella indomable vella dama que el feia posar nerviós i molest.

—Durant l’interrogatori d’aquest matí, vostè no ens ha dit pas que aquest mocador era seu —digué Poirot.

—Vostè no m’ho ha preguntat —contestà secament la princesa, d’una manera ràpida.

—Li prego de seure, madame —digué Poirot.

La princesa va sospirar profundament.

—No necessiten allargar aquesta qüestió, messieurs. La seva pròxima pregunta probablement serà: per què el meu mocador va anar a parar al costat d’un home assassinat, oi? La meva contestació és que jo no en tinc cap idea.

—Realment, no en té, vostè, cap idea?

—En absolut.

—Ja m’excusarà, madame, però, quina confiança podem tenir en la veracitat de les seves declaracions?

Poirot va pronunciar aquestes paraules amb gran suavitat. La princesa Dragomiroff va replicar de manera despectiva.

—M’afiguro que diu això perquè no els vaig dir que Helena Andrenyi era la germana de mistress Armstrong, oi?

—En realitat, vostè ens va mentir deliberadament en aquest punt.

—Efectivament. I tornaria a fer igual. La seva mare era amiga meva. Crec, messieurs, en la lleialtat als amics, a la família i a la casta.

—¿I no creu, vostè, que és molt convenient d’ajudar en tot i per tot els fins de la justícia?

—En aquest cas considero que ja s’ha fet justícia…, estrictament justícia.

Poirot va inclinar-se endavant.

—Ja pot veure la situació tan difícil en què em trobo, madame. Respecte al mocador, puc creure-la? ¿O bé tracta d’encobrir la filla de la seva amiga?

—Ah!, ja comprenc què vol dir. —La seva cara va intentar un feble somriure—. Bé, messieurs, aquesta declaració meva es pot provar molt fàcilment. Els donaré l’adreça de la casa de París que confeccionen els meus mocadors. Només els han d’ensenyar aquest i els informaran que el van fer per encàrrec meu fa cosa d’un any. El mocador és meu, messieurs.

La princesa va aixecar-se.

—Desitgen preguntar-me alguna cosa més?

—La seva cambrera, madame, no ha reconegut aquest mocador quan se li ha ensenyat aquest matí.

—Doncs, l’ha d’haver reconegut. ¿L’ha vist i no ha dit res? Ah, bé, això demostra que ella també pot ser lleial.

Amb una lleugera inclinació de cap, la princesa va sortir del vagó restaurant.

—Calia que fos així —va murmurar Poirot—. Jo vaig notar un petit titubeig quan vaig preguntar a la cambrera si sabia a qui pertanyia el mocador. Va dubtar un instant si confessava o no que era de la seva mestressa.

—Ah! —va dir monsieur Bouc amb un gest característic—. És terrible aquesta vella!

—Pot haver assassinat Ratchett? —va preguntar Poirot al doctor.

El doctor va fer un gest negatiu amb el cap.

—Aquelles ferides…, les que penetraren profundament travessant els músculs, no han pogut ser obra d’una persona tan feble físicament.

—I les altres?

—Les superficials, sí.

—Estic pensant —digué Poirot— en l’incident d’aquest matí quan he dit a la princesa que la seva força radicava més en la seva voluntat que no pas en el seu braç. Aquella observació era una mena de trampa. Jo volia veure si mirava el seu braç dret o l’esquerre. Però no n’ha mirat cap. I m’ha donat una resposta molt estranya. M’ha dit: «No, ja no tinc força en els braços. No sé si cal alegrar-me’n o bé lamentar-ho». És una observació molt curiosa. Això confirma la meva opinió sobre el crim.

—Però no ens ha aclarit si és esquerrana!

—No. A propòsit, ¿s’ha fixat que el comte Andrenyi guarda el seu mocador a la butxaca del cantó dret del pit?

Monsieur Bouc va negar amb el cap. La seva imaginació retrocedia a les sorprenents revelacions de la darrera mitja hora.

—Mentides… i més mentides —va murmurar—. És fantàstica la quantitat de mentides que hem escoltat des d’aquest matí!

—Encara en queden per descobrir —digué amb bon humor Poirot.

—Ho creieu així?

—Seria una desil·lusió per a mi, si no fos així.

—Aquesta duplicitat és terrible —digué monsieur Bouc—. Però sembla que us agradi a vós.

—Té els seus avantatges —respongué Poirot—. Si encareu algú que ha mentit amb la veritat, generalment confessarà, si l’agafeu per sorpresa. Només cal actuar amb encert, per tal de produir aquest efecte.

»És l’única forma de conducta en aquest cas. Jo selecciono els viatgers, per torn, considero la seva declaració i em dic: “Si tal i tal cosa és mentida, ¿en quin “punt” menteixen i quina és la “raó” per la qual menteixen?”. I em contesto que “si” menteixen (i vegin que parlo en condicional) només pot ser per tal raó i en un determinat punt. Ho hem fet, ja, una vegada, amb èxit absolut, amb la comtessa Andrenyi. Ara intentarem el mateix mètode amb diverses persones.

—¿I suposant, amic meu, que les vostres hipòtesis siguin equivocades?

—En aquest cas, una persona, almenys, quedarà lliure de tota sospita.

—Ah!, un procés d’eliminació.

—Exactament.

—A qui provarem, ara?

—Ara atacarem pukka sahib, el coronel Arbuthnot.

Capítol VI
Una segona entrevista amb el coronel Arbuthnot

El coronel Arbuthnot va donar clares mostres de disgust quan va ésser cridat al vagó restaurant per a un segon interrogatori. La seva cara demostrava una expressió d’enuig que no podia amagar. Va asseure’s i digué:

—Bé?

—Li prego que accepti totes les meves excuses per haver-lo de molestar una segona vegada —va dir Poirot—. Però hi ha certs detalls que crec que vostè ens podrà aclarir.

—Ah, sí? Em penso que no.

—Per començar, ¿veu, vostè, aquest netejador de pipes?

—Sí.

—És de vostè?

—No ho sé. No poso una marca particular a cada un d’ells, comprèn?

—¿Està assabentat, coronel Arbuthnot, que vostè és l’únic home que viatja en l’Istanbul-Calais que fuma amb pipa?

—En aquest cas, probablement és meu.

—Sap, vostè, on ha estat trobat?

—No en tinc ni la més petita idea.

—Ha estat trobat al costat del cadàver de l’home assassinat —respongué Poirot.

El coronel Arbuthnot va alçar les celles.

—¿Pot dir-nos, coronel Arbuthnot, com creu que va anar a parar allà?

—Si vostè vol dir que jo el vaig deixar caure, li diré que no ho he fet.

—¿Ha entrat, en alguna ocasió, en el compartiment de mister Ratchett?

—No he arribat a parlar mai amb aquest home.

—Vostè no ha parlat mai amb ell…, ni tampoc l’ha assassinat?

Les celles del coronel Arbuthnot s’alçaren novament d’una manera sardònica.

—Si jo ho hagués fet, probablement no ho confessaria a vostè. Però pot estar tranquil: «jo no» he assassinat l’individu.

—Ah, bé —respongué Poirot—. No té cap importància.

—Què?

—Dic que no té cap importància.

—Oh! —Arbuthnot va quedar desconcertat. Va mirar Poirot tot inquiet.

—Veu? —digué Poirot—. El netejador de pipes no té cap importància. Puc imaginar perfectament unes altres onze excel·lents explicacions de la seva presència allà.

Arbuthnot va mirar-lo astorat.

—En realitat, jo desitjava veure’l per un assumpte completament diferent —continuà Poirot—. Miss Debenham potser li haurà dit que jo vaig sorprendre algunes paraules entre vostès dos, a l’estació de Konya.

Arbuthnot no va contestar.

—Ella deia: «Ara no. Ara no. Quan tot hagi acabat. Quan tot sigui lluny de nosaltres». ¿Sap vostè a què es referien aquestes paraules?

—Ho sento, monsieur Poirot, però haig de negar-me a contestar aquesta pregunta.

—Pourquoi?

El coronel digué, obstinadament:

—Li suggereixo que pregunti primerament a miss Debenham el significat d’aquelles paraules.

—Ja ho he fet.

—I s’ha negat a explicar-l’hi?

—Sí.

—Aleshores, crec que està perfectament clar, fins i tot per a vostè, que els meus llavis romanguin closos.

—No vol descobrir el secret d’una dama?

—Pot interpretar-ho així, si li plau.

—Miss Debenham m’ha dit que aquelles paraules es referien a un assumpte particular.

—Aleshores, ¿per què no accepta, vostè, aquesta explicació?

—Perquè, coronel Arbuthnot, miss Debenham és el que podríem dir una persona altament sospitosa.

—Això és un contrasentit —digué el coronel tot acalorat.

—No és cap contrasentit.

—Vostè no té cap prova en contra d’ella.

—¿No n’hi ha prou amb el fet que miss Debenham era la institutriu de la família Armstrong a l’època que van raptar la petita Daisy Armstrong?

Hi hagué un moment de silenci mortal.

Poirot va moure el cap lentament.

—Veu? —digué—. Nosaltres sabem molt més del que vostè es pensa. Si miss Debenham és innocent, ¿per què ens ha ocultat aquest detall? ¿Per què m’ha dit que no havia estat mai a Amèrica?

El coronel va aclarir-se la gola.

—Vol dir que vostè no està en un error?

—No, no estic en un error. ¿Per què m’ha mentit miss Debenham?

El coronel Arbuthnot va arronsar-se d’espatlles.

—Serà millor que li ho pregunti a ella. Segueixo creient que vostè està equivocat.

Poirot va alçar la veu i va cridar. Un empleat del vagó restaurant va comparèixer des de l’extrem del vagó.

—Vagi i digui a la senyora anglesa del número onze que faci el favor de venir aquí.

—Bien, monsieur.

El cambrer va sortir. Els quatre homes romangueren silenciosos. El rostre del coronel Arbuthnot semblava tallat en fusta, era rígid i impassible.

L’empleat va tornar.

—La senyora diu que ve de seguida, monsieur.

—Gràcies.

Un minut o dos més tard, Mary Debenham aparegué en el vagó restaurant.

Capítol VII
La identitat de Mary Debenham

Va entrar sense capell. El seu cap, alt, tirat endarrera, semblava que desafiés. Era bellíssima en aquell moment.

La seva mirada va aturar-se, per un instant, sobre el coronel Arbuthnot…, però només fou un instant.

—Desitjava veure’m?

—Voldria preguntar-li, mademoiselle, ¿per què ens ha mentit aquest matí?

—Mentir-li, jo? No sé pas a què es refereix.

—Vostè ens ha ocultat el fet que a l’època que va ocórrer la tragèdia Armstrong, vostè vivia en aquella casa. Vostè m’ha dit que no havia estat mai a Amèrica.

Poirot observà que la xicota empal·lidia un moment, però va recuperar-se tot seguit.

—Sí —digué—. És cert.

—No, mademoiselle. És fals.

—No m’ha comprès. Vull dir que és cert que li he mentit.

—Ah!, així ho confessa?

Els seus llavis es corbaren en un somriure.

—Certament. Ja que m’ha descobert.

—Almenys és franca, mademoiselle.

—No em queda altre remei que ser-ho.

—Bé, naturalment, és cert. I ara, mademoiselle, puc preguntar-li la raó de les seves evasives?

—No l’endevina, monsieur Poirot?

—No, no l’endevino, mademoiselle.

Ella respongué en un to de veu tranquil, però on podien advertir-se senyals de duresa:

—Cal que em guanyi la vida.

—I això vol dir…?

Ella va alçar els ulls i el mirà cara a cara.

—¿Què pot saber, vostè, monsieur Poirot, de la lluita que cal lliurar per tal d’obtenir i de conservar una col·locació decent? ¿Creu, vostè, que una noia que hagi estat detinguda com a complicada en un cas d’assassinat, i que el seu nom i la seva fotografia han estat reproduïts en tots els diaris anglesos, pot ser admesa com a institutriu en cap família anglesa, per modesta que aquesta sigui?

—No veig per què no —va replicar Poirot— si ningú no té res per a blasmar-li.

—No es tracta de blasmes, monsieur Poirot. És la publicitat! Fins ara, he aconseguit triomfar en la vida. He estat molt ben pagada i he tingut col·locacions molt agradables. No havia, doncs, d’arriscar la meva situació per una cosa que no valia la pena…

—Permeti que li digui, mademoiselle, que respecte a això jo hauria estat millor jutge que no pas vostè.

La noia s’arronsà d’espatlles.

—Per exemple, vostè hauria pogut ajudar-me a identificar certes persones.

—Què vol dir?

—¿És possible, mademoiselle, que no hagi reconegut la comtessa Andrenyi, la germana petita de mistress Armstrong, la qual va tenir com a alumna a Nova York?

—La comtessa Andrenyi? No! —Va negar amb el cap—. Li semblarà extraordinari a vostè, però no l’he reconeguda. Quan la vaig conèixer era una nena encara poc desenvolupada… D’això deu fer uns tres anys. És cert, però, que la comtessa em recordava algú…, em tenia intrigada. Però està tan canviadíssima…, no hauria cregut mai que pogués tenir relació amb la meva petita alumna americana. Bé és cert que només vaig mirar-la casualment quan va entrar al vagó restaurant. Vaig fixar-me més en el seu vestit que no pas en la seva cara —digué somrient—, les dones som així! A més…, jo tenia les meves preocupacions.

—No pot confiar-me el seu secret, mademoiselle?

La veu de Poirot era suau i persuasiva en alt grau.

Ella digué en veu baixa:

—No puc…, no puc.

I, de sobte, sense que ningú s’ho esperés, va enfonsar la cara entre les seves mans i va rompre a plorar amargament, desconsoladament.

El coronel s’aixecà d’un salt i va córrer cap al seu costat.

—Jo…

Va callar i, encarant-se furiosament amb Poirot, digué:

—Li trencaré tots els ossos del seu condemnat cos, miserable!

—Monsieur! —va protestar monsieur Bouc.

Arbuthnot va adreçar-se a la noia:

—Mary…, per Déu!

La noia va aixecar-se.

—No és res. Ja estic bé. ¿Em necessita per alguna cosa més, monsieur Poirot? Si em necessita, vingui a trobar-me. Oh!, he estat una estúpida… Quantes ximpleries he fet!

Va sortir ràpidament del vagó. Arbuthnot, abans de seguir-la, tornà a encarar-se amb Poirot.

—Miss Debenham no té res a veure amb tot això, res, m’ha entès bé? I si torna a molestar-la, li caldrà heure-se-les amb mi!

I dit això, se n’anà.

—M’agrada veure un anglès enfadat —va dir Poirot—. És molt divertit. Quant més emocionats estan, més malament parlen.

Però monsieur Bouc no s’interessava per les reaccions emocionals dels anglesos. Se sentia aclaparat d’admiració envers el seu amic.

—Mon cher, vous êtes épatant! —va exclamar—. Una altra suposició miraculosa! C’est formidable!

—És increïble amb quina facilitat esbrina les coses! —digué, admirativament, el doctor Constantine.

—Oh!, aquesta vegada no reclamo cap mèrit. No era cap suposició. La comtessa Andrenyi pràcticament m’ho ha dit tot.

—Comment? No pot ser!

—Vostès deuen recordar que li he preguntat per la seva institutriu o senyoreta de companyia Jo ja havia pensat que «si» Mary Debenham estava complicada en l’assumpte, necessàriament havia d’haver viscut amb la família Armstrong acomplint alguna ocupació.

—Sí, però la comtessa Andrenyi ha descrit la seva institutriu com una persona totalment diferent.

—Exactament. Molt alta, de mitjana edat, amb els cabells color de panotxa, de fet, exactament l’oposat de miss Debenham en tots els aspectes. Però quan ella ha inventat el nom, ha estat degut a una associació d’idees, inconscient. Ella ha dit que es deia miss Freebody, oi?

—Sí.

—Eh bien, potser vostès no ho saben, però a Londres hi ha una botiga que es deia fins fa poc Debenham & Freebody. Amb el nom de Debenham en el seu cap, la comtessa n’ha cercat un altre ràpidament i el primer que se li ha acudit ha estat Freebody. Naturalment, jo ho he comprès immediatament.

—Encara una altra mentida. ¿Quina necessitat ha tingut de mentir?

—Ma foi —respongué monsieur Bouc violentament—. En aquest tren tothom menteix?

—Això és el que nosaltres hem d’esbrinar —digué Poirot.

Capítol VIII
Noves revelacions sorprenents

—Ja no em sorprendrà res més! —digué monsieur Bouc—. Res! Ni tan sols si tots els passatgers d’aquest tren confessessin que havien viscut amb la família Armstrong!

—Heus ací una profundíssima observació —contestà Poirot—. ¿Li agradaria sentir el que té per dir-nos el seu sospitós predilecte, l’italià?

—¿Farà un altre experiment de les seves famoses suposicions?

—Precisament.

—El seu és, veritablement, un cas extraordinari —digué Constantine.

—No, molt natural.

Monsieur Bouc va agitar els braços amb còmica desesperació.

—Si d’això en dieu natural, mon ami…

No trobava paraules.

Mentrestant, Poirot va cridar un empleat del vagó restaurant, per tal d’anar a cercar Antonio Foscarelli.

El robust italià mirava, recelós, quan va entrar al restaurant. Llançava ullades nervioses a tots costats, com un animal caigut a la trampa.

—Què volen, vostès? —va preguntar—. No tinc res per a dir-los. Res, ja ho saben! Per Dio… —I va clavar un cop de puny damunt la taula.

—Sí. Vostè té alguna cosa per a dir-nos —va exclamar Poirot amb energia—. La veritat!

—La veritat? —Va donar una mirada de temor a Poirot.

Ara tot el seu aplom i la seva afabilitat havien desaparegut.

—Mais oui. És possible que jo ja la conegui. Però serà un punt a favor seu si surt de la seva boca espontàniament.

—Vostè parla com la policia americana. «Canta clar», diuen, «canta clar»!

—Ah!, té alguna experiència de la policia de Nova York?

—No, no, mai. No van poder provar mai res contra mi. No seria pas per no intentar-ho…

Poirot va dir tranquil·lament:

—Això fou en el cas Armstrong, oi? Vostè era el xofer, no?

Els seus ulls es trobaren amb els de l’italià. Havia desaparegut la fanfarroneria del corpulent italià, igual com un globus desinflat.

—Si ho sap, per què m’ho pregunta?

—Per què ha mentit aquest matí?

—Per raons del negoci. A més, no tinc confiança en la policia iugoslava. Odia els italians. No em farien justícia.

—Potser és, precisament, justícia el que li farien!

—No, no, no tinc res a veure amb el que ha passat aquesta nit. Jo no vaig sortir del meu compartiment ni una sola vegada. L’anglès pot dir-ho. Jo no he matat aquest porc…, aquest Ratchett. Vostè no pot provar res en contra meu.

Poirot va escriure alguna cosa en un full de paper. Després va alçar la vista i digué tranquil·lament:

—Molt bé. Ja pot retirar-se.

Foscarelli no s’acabava de decidir.

—¿No comprèn, vostè, que jo no he estat…, que no tinc res a veure amb tot això?

—Li he dit que pot retirar-se.

—Això és una conspiració. Vostès em volen perdre! Tot per culpa d’un marrà que hauria hagut d’acabar a la cadira elèctrica! Va ser una infàmia que no hi acabés. Si hagués estat jo… m’haurien detingut.

—Però no va ser vostè. Vostè no va tenir res a veure amb el rapte de la nena.

—Què està dient? Aquella criatura era l’encís de la casa! «Tonio», em deia. Es ficava dins el cotxe i feia veure que conduïa. Tots els de la casa l’adoràvem! Fins i tot la policia va acabar per comprendre-ho. Oh!, pobreta nena meva!

La seva veu va fer-se suau. Les llàgrimes ompliren els seus ulls. De sobte, va girar en rodó i va sortir del vagó restaurant.

—Pietro! —va cridar Poirot.

L’empleat del vagó restaurant va comparèixer.

—El número deu; la dama sueca.

—Bien, monsieur.

—Una altra? —va exclamar monsieur Bouc—. Ah, no, no és possible. Li dic que no és possible.

—Mon cher, cal «saber». Encara que al final tots els viatgers del tren provin que tenien un motiu per a matar Ratchett, cal que ho esbrinem. I una vegada que ho haurem esbrinat, podrem determinar definitivament on menteix el culpable.

—El cap em roda —s’exclamà monsieur Bouc.

Greta Ohlsson va ésser introduïda benèvolament per l’empleat… Plorava amargament.

Es va deixar caure damunt el seient davant Poirot i es va eixugar les llàgrimes amb un gran mocador.

—No es desesperi, mademoiselle. No es desesperi —Poirot va dir-li, donant-li copets a l’esquena—. Només unes quantes paraules de veritat, això és tot. ¿Vostè era la mainadera que tenia al seu càrrec la petita Daisy Armstrong?

—És veritat…, és veritat —va gemegar la infeliç—. Ah!, era un angelet…, un angelet. Només coneixia la bondat i l’amor i ens la va arrabassar aquell home malvat i cruel. Pobra mare, i l’altra criatura que no va arribar al món! Vostè no pot comprendre-ho, no. Si haguessin estat allí, com jo, quan la terrible tragèdia… Per això no he dit la veritat aquest matí. He tingut por…, por! Estava tan contenta de saber que aquell malvat ja no podria torturar més criaturetes! Ah!, no puc parlar…, no trobo paraules…

Va tornar-se a posar a plorar amb més vehemència que abans. Poirot va tornar-li a picar amablement l’esquena.

—Bah, bah! Ja ho comprenc. Ho comprenc tot. No li faré més preguntes. N’hi ha prou que vostè hagi confessat la veritat. Li dic que ja la comprenc.

Entre sanglots inarticulats, Greta Ohlsson va posar-se dreta i es dirigí amb passes vacil·lants cap a la porta. En arribar-hi va topar amb un individu que entrava.

Era el criat, Masterman.

Es va dirigir directament devers Poirot i es posà a parlar en el seu acostumat to de veu, tranquil i impersonal.

—Espero que no seré inoportú, sir. He cregut que seria millor venir de seguida i explicar-li la veritat. Jo vaig ser assistent del coronel Armstrong durant la guerra, sir, i, després, el seu criat a Nova York. Em temo que he ocultat aquest fet aquest matí. He cregut que havia fet malament i per això he vingut a excusar-me i a explicar-l’hi. Espero, sir, que no sospitarà de Tonio, en tot cas. El vell Tonio, sir, és incapaç de fer mal a una mosca. I jo puc assegurar-li positivament que no va sortir del compartiment en tota la passada nit. Ja veu, doncs, que Tonio no ho ha pogut fer. Tonio pot ser un estranger, sí, però és una criatura inofensiva, no com aquells italians assassins que a vegades llegim en els diaris.

Va callar.

Poirot va mirar-lo de fit a fit.

—És tot el que té a dir?

—Això és tot, sir.

Va fer una pausa, però, com que Poirot no deia res, demanà excuses i, després d’un petit moment de titubeig, va deixar el vagó restaurant de la mateixa manera, quieta i silenciosa, com havia arribat.

—Això —digué el doctor Constantine— és més desenraonat i improbable que qualsevol roman policier que jo hagi llegit.

—Estic d’acord amb vostè —respongué monsieur Bouc—. Dels dotze viatgers d’aquest vagó, nou han confessat que tenien alguna relació amb el cas Armstrong. ¿Qui serà el proper?, li pregunto.

—Gairebé puc donar-li la contesta a la seva pregunta —va contestar Poirot—. Aquí tenim el nostre detectiu americà, mister Hardman.

—Vindrà a confessar-se?

Abans que Poirot pogués respondre, l’americà havia arribat ja a llur taula. Els va fer l’ullet, va asseure’s davant Poirot i va començar a parlar.

—Què passa, exactament, en aquest tren? Sembla una casa de boigs.

Poirot li va fer l’ullet, també, i li va preguntar, de sobte:

—¿Està segur, mister Hardman, que no havia estat, vostè, jardiner a casa els Armstrong?

—No tenien jardiner —va contestar mister Hardman.

—O majordom?

—No sóc prou fi per a una col·locació com aquesta. No, jo no he tingut mai cap relació amb la casa Armstrong…, però estic per creure que sóc l’únic passatger d’aquest tren que no en va tenir. Pot indicar-me’n algun?

—Certament, és una mica sorprenent —digué Poirot amb indulgència.

—C’est rigolo —intervingué monsieur Bouc.

—¿S’ha format alguna idea respecte al crim, mister Hardman? —va inquirir Poirot.

—No, senyor. No se m’ocorre res. Estic vençut. Tots el viatgers no poden pas estar complicats, però dir qui és el culpable, és superior a mi. ¿Com ha pogut, vostè, arribar a descobrir tot el que sap? —preguntà.

—Sóc un endevinador.

—Aleshores, cregui’m, vostè és un hàbil endevinador. Sí, jo proclamaré que vostè és un gran endevinador!

Mister Hardman va arrepapar-se en el seu seient i va mirar Poirot amb tota admiració.

—Ja em perdonarà —digué—, però ningú no ho creuria donat el seu aspecte. Em trec el capell davant vostè. Em descobreixo.

—Vostè és molt amable, mister Hardman.

—Oh, no. Res d’això. És la pura veritat.

—De totes maneres —digué Poirot—, el problema encara no està resolt. ¿Podem dir amb tota seguretat que sabem qui va matar Ratchett?

—No compti amb mi —va dir mister Hardman—. No sé res de res. Només estic ple d’admiració natural. M’estranya, però, que no digui res de les dues persones que falten: la cambrera i la vella senyora americana. ¿Cal suposar que són les dues úniques persones innocents en tot el tren?

—A menys —digué Poirot somrient— que les reunim a la nostra col·lecció, com diré?, com a majordoma i com a cuinera de la família Armstrong, per exemple.

—Bé, res en el món ja no em sorprendria, ara —digué mister Hardman amb tranquil·la resignació—. Una casa de boigs, ve’t aquí què és aquest tren!

—Ah!, mon cher!, això ja seria forçar massa les coincidències —digué monsieur Bouc—. Tots no hi poden pas estar complicats.

Poirot se’l va quedar mirant.

—Vós no ho compreneu —digué—. No compreneu res. Digueu-me, sabeu qui va matar Ratchett?

—I vós? —replicà monsieur Bouc.

—Jo, sí —respongué Poirot—. Ja fa temps que ho sé. Ho veig tan clar que m’estranya que vós no ho hagueu vist també.

Va mirar Hardman i li preguntà:

—I vostè?

El detectiu va moure el cap i mirà amb curiositat Poirot.

—Jo tampoc —va contestar—. No sé res. ¿Qui d’entre ells ha estat?

Poirot va guardar un minut de silenci. Després digué:

—¿Voldrà ser tan amable, mister Hardman, de reunir-los tots aquí? En aquest cas hi ha dues solucions possibles. Vull exposar-les davant tots vostès.

Capítol IX
Poirot proposa dues solucions

Els viatgers anaren arribant al vagó restaurant i anaven asseient-se al voltant de les taules. Més o menys, tots tenien la mateixa expressió: una barreja d’expectació i de temor. La dama sueca ploriquejava i mistress Hubbard la consolava.

—Cal que es tranquil·litzi, amiga meva. Tot anirà perfectament. No ha de perdre la serenitat. Si un de nosaltres és un indecent assassí, tots sabem perfectament que no pot ser vostè. Caldria ser boig per a pensar tal cosa. Segui aquí i no es preocupi.

La seva veu va extingir-se quan Poirot va posar-se dret.

El conductor del vagó llit es va aturar al costat de la porta.

—Permetrà que em quedi, monsieur?

—Certament, Michel.

Poirot va aclarir-se el coll.

—Messieurs et mesdames, parlaré en anglès, ja que penso que tots el coneixen poc o molt. Ens trobem aquí per tal d’investigar la mort de Samuel Edward Ratchett, àlies Cassetti. Hi ha dues possibles solucions al crim. Les exposaré totes dues i preguntaré a monsieur Bouc i al doctor Constantine, aquí presents, que jutgin quina és la veritable.

»Ara, tots vostès coneixen ja els fets d’aquest cas. Mister Ratchett ha estat trobat aquest matí apunyalat. Va ser vist en vida, per darrera vegada, a les dotze trenta-set de la passada nit, quan va parlar amb el conductor del vagó llit a través de la porta. S’ha trobat un rellotge tot abonyegat en una butxaca del seu pijama, el qual marcava un quart de dues. El doctor Constantine ha examinat el cadàver i calcula l’hora de la mort entre mitjanit i les dues del matí. Mitja hora després de les dotze, com ja saben tots vostès, el tren va veure’s obligat a aturar-se degut a una tempesta de neu. Després d’aquesta hora, va ser completament impossible a ningú sortir del tren.

»La declaració de mister Hardman, membre de l’agència de detectius de Nova York —diversos caps es giraren per mirar mister Hardman—, demostra que ningú no va poder passar per davant del seu compartiment (número setze, a l’extrem del passadís) sense ser vist per ell. Ens veiem, per tant, obligats d’admetre la conclusió que l’assassí cal que es trobi entre els ocupants d’un vagó determinat: el vagó Istanbul-Calais.

»Aquesta “era” la nostra teoria.

—Comment? —va exclamar monsieur Bouc alarmat.

—Però els exposaré una altra teoria. És molt senzilla. Mister Ratchett tenia un enemic a qui temia. Va donar la descripció d’aquest enemic a mister Hardman i li digué que l’atemptat, si s’efectués, es realitzaria, probablement, durant la segona nit després de la sortida d’Istanbul.

»Però no puc dir-los, senyores i senyors, que mister Ratchett sabia molt més del que va dir. L’enemic, tal com mister Ratchett esperava, va pujar al tren a Belgrad o, possiblement, a Vincovci, per la porta que van deixar oberta el coronel Arbuthnot i mister MacQueen, els quals acabaven de baixar a l’andana. El criminal anava proveït d’un uniforme d’empleat dels Wagons-Lits, posat damunt el seu vestit ordinari, i d’una clau de pas que li va permetre l’accés al compartiment de mister Ratchett, malgrat que la porta era tancada. Mister Ratchett estava sota els efectes d’una droga hipnòtica. Aquell home el va apunyalar amb gran ferocitat i va sortir del compartiment per la porta de comunicació amb el compartiment de mistress Hubbard…

—Així va ser, exactament —digué mistress Hubbard afirmant amb el cap.

—Va llançar la daga —va continuar dient monsieur Poirot— a l’espongera de mistress Hubbard, en passar. Sense adonar-se’n, va perdre un botó del seu uniforme. Aleshores sortí al passadís i en el primer compartiment buit que va trobar, va ficar l’uniforme, precipitadament, en una maleta, i pocs minuts després, vestit amb el seu vestit ordinari, va abandonar el tren poc abans que aquest es posés en marxa. A la sortida va utilitzar el mateix camí que per a entrar: la porta propera al vagó restaurant.

Tots els oients deixaren escapar un sospir.

—I respecte al rellotge? —va preguntar mister Hardman.

—Aquí va l’explicació completa: mister Ratchett va oblidar de retardar-lo d’una hora, com hauria calgut que fes, a Tzaribrod. El seu rellotge encara duia l’hora de l’Europa oriental, la qual avança d’una hora respecte a l’Europa central. Era, doncs, «un quart d’una» quan mister Ratchett va ser apunyalat, i no un quart de dues.

—Però aquesta explicació és absurda —va exclamar monsieur Bouc—. ¿Què ens diu de la veu que es va sentir dins el compartiment, a la una menys vint-i-tres minuts? ¿Va ser la veu de Ratchett, o bé la del seu assassí?

—No pas necessàriament. Va poder ser, perfectament, una tercera persona. Algú que va entrar per parlar amb mister Ratchett i el va trobar mort. Aleshores va tocar el timbre per tal de cridar el conductor, però es va espantar, tement que se l’acusés del crim, i va parlar fent veure que era Ratchett.

—C’est possible —va admetre monsieur Bouc de mala gana.

Poirot va mirar mistress Hubbard.

—Què anava a dir, madame?

—Doncs, no ho sé exactament… ¿Creu, vostè, que jo també vaig oblidar de retardar el meu rellotge?

—No, madame. Jo crec que vostè va sentir passar l’individu… però d’una manera inconscient; més tard vostè va tenir el malson de creure que hi havia un home en el seu compartiment, i despertant-se sobresaltada va tocar el timbre insistentment, cridant el conductor —va explicar Poirot.

—Bé, és possible… —va admetre mistress Hubbard.

La princesa Dragomiroff va mirar Poirot fixament.

—¿Com explica la declaració de la meva cambrera, monsieur? —va preguntar la princesa.

—Molt senzillament, madame. La seva cambrera ha reconegut el mocador que jo li he ensenyat com pertanyent a vostè. I, encara que d’una manera poc hàbil, ha intentat de protegir-la. Va topar amb l’assassí, però amb anterioritat, mentre el tren estava aturat a l’estació de Vincovci. Ella ha pretès haver-lo vist una hora després, amb la vaga idea de proporcionar-li a vostè una segura coartada.

La princesa va abaixar el cap.

—Ha pensat en tot, monsieur. L’admiro.

Va fer-se un silenci.

De sobte, un cop de puny donat damunt la taula pel doctor Constantine, els va sobresaltar tots.

—No! —digué—. No, no i una altra vegada no! Aquesta explicació no té ni cap, ni peus. És diferent per dotze detalls. El crim no es va pas cometre d’aquesta manera…, i monsieur Poirot ho sap perfectament.

Poirot va dirigir-li una curiosa mirada.

—Bé —digué—. Ja veig que caldrà que els doni la meva segona solució. Però els prego de no abandonar aquesta massa de pressa. Potser estaran d’acord amb ella una mica més tard.

Poirot va tornar a encarar-se amb els altres.

—Hi ha una altra possible solució del crim. Heus ací com hi he arribat.

»Quan he acabat de sentir totes les declaracions, m’he ajagut, he tancat els ulls i m’he posat a “pensar”. Alguns punts se’m presentaven com dignes d’interès. He explicat aquests punts als meus dos col·legues. Alguns d’ells estan ja aclarits, per exemple, el de la taca de greix en un passaport, etc. Recordaré només, d’una manera ràpida, els altres. El primer i el més important és una observació que va fer-me monsieur Bouc en el vagó restaurant, durant el dinar, el primer dia després de la sortida d’Istanbul; va fer-me observar que l’aspecte del menjador era molt interessant perquè hi havia representades diverses nacionalitats i moltes classes socials.

»Vaig estar d’acord amb ell, però quan després hi vaig reflexionar, vaig preguntar-me si aquella barreja hauria estat possible en altres condicions. I em vaig contestar que tal cosa només podria passar a Amèrica. A Amèrica pot haver-hi una llar composta de diverses nacionalitats: un xofer italià, una institutriu anglesa, una mainadera sueca, una cambrera francesa, etc. Això m’ha portat al meu sistema de les suposicions, és a dir, que he atribuït a cada persona un determinat paper en el drama Armstrong, tal com ho fa un director d’escena als seus actors. Bé, això m’ha donat un resultat extremament interessant i satisfactori.

»En la meva imaginació he repassat, també, la declaració de cadascun de vostès amb uns resultats molt curiosos. Agafem, primerament, la declaració de mister MacQueen. La meva primera entrevista amb ell ha estat completament satisfactòria. Però en la segona m’ha fet una estranya observació. Li he explicat que havíem trobat una nota en la qual es feia menció del cas Armstrong. I ell m’ha dit: “Però si…”, ha fet una pausa i ha continuat: “Vull dir que segurament ha estat un oblit del vell”.

»M’he adonat de seguida que allò no era pas el que havia començat de dir. Suposem que el que anava a dir fos: “Però si es va cremar!”. En aquest cas, MacQueen coneixia la nota així com també la seva destrucció, en altres paraules, era o bé l’assassí o bé un seu còmplice.

»Ara anem al criat. Ha dit que el seu amo tenia el costum de prendre un medicament per a poder dormir, quan viatjava amb tren. Això podia ser veritat, però, el va prendre Ratchett la nit passada? La pistola automàtica que havia posat sota el coixí desmenteix aquesta afirmació. Ratchett es proposava d’estar en guàrdia aquella nit. Si va prendre algun hipnòtic, va ser sense el seu coneixement. Qui li va administrar? Naturalment, MacQueen o bé el criat.

»Arribem ara a la declaració de mister Hardman. Jo he cregut tot el que m’ha dit referent a la seva identitat, però quan m’ha parlat dels mètodes que havia emprat per tal de salvaguardar mister Ratchett, la seva història m’ha semblat absurda, ni més, ni menys. L’únic mitjà efectiu de protegir mister Ratchett hauria estat de passar la nit en el seu compartiment o en algun lloc des d’on hagués pogut vigilar la seva porta. L’única cosa que la seva declaració m’ha demostrat clarament és que cap dels viatgers d’aquella banda del tren no havia pogut assassinar Ratchett. Això limitava la possibilitat de l’assassí al voltant del vagó Istanbul-Calais. M’ha semblat un fet estrany i inexplicable i n’he pres nota per tal d’examinar-lo novament.

»Vostès probablement estan assabentats, ara, de les paraules que vaig sorprendre entre miss Debenham i el coronel Arbuthnot. Em va cridar molt l’atenció que el coronel anomenés “Mary” a miss Debenham i la tractés en termes de franca intimitat. Però el coronel calia que aparentés que l’havia coneguda només uns quants dies abans…, i jo conec els anglesos del tipus del coronel. Encara que s’hagués enamorat de la noia al primer cop d’ull, hauria avançat lentament i respectuosament, sense precipitar les coses. Per tant, vaig deduir que, en realitat, el coronel i miss Debenham es coneixien realment molt bé i, per alguna o altra raó, pretenien desconeixe’s. Un altre petit detall va ser la seva fàcil familiaritat amb el terme “a llarga distància”, parlant d’una trucada telefònica. Tanmateix, miss Debenham m’ha dit que no havia estat mai als Estats Units, on és emprada aquesta frase de manera molt corrent.

»Passem ara a un altre testimoni. Mistress Hubbard ens ha dit que, ajaguda al llit no podia veure si la porta de comunicació era tancada o no, i que va demanar a miss Ohlsson que ho mirés. Doncs bé, encara que la seva afirmació hauria pogut ser certa en el cas d’haver ocupat un dels compartiments número dos, quatre, dotze o altres números parells, en els quals el passador està col·locat sota la maneta de la porta, en els números senars, com, per exemple, el compartiment número tres, el passador està molt per damunt de la maneta i, per tant, no podia estar tapat per la bossa de l’esponja. M’he vist, doncs, obligat d’arribar a la conclusió que mistress Hubbard havia inventat l’incident que no havia ocorregut mai.

»I ara em permetran de dir algunes paraules respecte al “temps”. Segons la meva opinió, el punt realment interessant sobre el rellotge abonyegat va ser el lloc on l’hem trobat: a la butxaca del pit del pijama de mister Ratchett, un lloc completament inadequat i absurd per a guardar un rellotge, especialment quan ja hi ha un clau especial per a penjar-lo a la capçalera del llit. He tingut, doncs, la seguretat que el rellotge havia estat col·locat deliberadament a la butxaca del pijama. El crim, per consegüent, no s’havia comès, doncs, a un quart de dues.

»Es va cometre, doncs, més aviat? Per ser més exactes, a la una menys vint-i-tres minuts? El meu amic monsieur Bouc ha emès un argument a favor d’aquesta suposició: el crit que jo vaig sentir i que va despertar-me del meu son. Però si Ratchett havia pres un hipnòtic, no va poder cridar. Si hagués estat capaç de cridar, ho hauria estat també per a defensar-se d’una manera o altra, i no hem trobat indicis de lluita.

»He recordat que MacQueen m’havia cridat l’atenció no una, sinó dues vegades (i la segona d’una manera ben clara) que mister Ratchett no parlava francès. Aleshores he arribat a la conclusió que tot el que havia ocorregut entre la una i els seus voltants, havia estat una comèdia representada en honor meu. Qualsevol hauria pogut caure en el truc del rellotge; és una cosa que surt molt en les novel·les de detectius. Es pretenia que jo fos víctima de la meva pròpia clarividència i que cregués que ja que Ratchett no parlava francès, la veu que jo vaig sentir a la una menys vint-i-tres minuts no podia ser la seva i que Ratchett era ja mort a aquella hora. Però estic convençut que a aquesta hora Ratchett encara dormia.

»Però el truc va tenir èxit! Jo vaig obrir la porta i vaig mirar al defora. Vaig sentir la frase en francès. Per si jo fos tan increïblement espès que no comprengués el significat d’aquella frase, es van ocupar de cridar-me l’atenció. Mister MacQueen m’ho va dir clarament. Em digué: “Perdoni, monsieur Poirot, no pot haver estat mister Ratchett qui ha parlat; ell no parla francès”.

»Quina fou, en realitat, l’hora del crim? I qui va matar-lo?

»Segons la meva opinió, i això és només una opinió, mister Ratchett va ser assassinat a una hora molt pròxima a les dues, hora màxima que el doctor Constantine ens dóna com a probable.

»Respecte a qui el va matar…

Poirot va fer una pausa mirant el seu auditori. No podia pas queixar-se de falta d’atenció. Tots els ulls estaven fixos damunt d’ell. Hi havia un silenci en què hom hauria pogut sentir el volar d’una mosca.

Poirot va prosseguir lentament:

—M’ha cridat particularment l’atenció l’extraordinària dificultat de poder provar res contra cap dels viatgers del tren i la curiosa coincidència que cada declaració oferia una coartada a una persona determinada. Així, mister MacQueen i el coronel Arbuthnot es proporcionaven unes respectives coartades…, dues persones entre les quals semblava que no hi hagués hagut mai, anteriorment, cap amistat. El mateix ha succeït amb el criat anglès i l’italià, amb la dama sueca i la noia anglesa. M’he dit a mi mateix: «És extraordinari! No pot ser que tots estiguin d’acord!».

»I aleshores, senyors, ho he vist clar. “Tots” estan d’acord, en efecte! Una coincidència de totes aquelles persones relacionades amb el cas Armstrong, que viatjaven en el mateix tren, no solament era improbable, sinó que era “impossible”. No podia haver-hi casualitat, sinó “designi”. He recordat una observació del coronel Arbuthnot respecte als judicis per jurats. Un jurat es compon de dotze persones (aquí hi ha dotze viatgers); Ratchett va ser apunyalat dotze vegades. El detall que sempre m’ha preocupat, la gran afluència de viatgers en el vagó Istanbul-Calais en aquesta època de l’any, quedava així explicat.

»Ratchett havia escapat a la justícia a Amèrica. No hi havia cap dubte sobre la seva culpabilitat. He imaginat un jurat de dotze persones condemnant-lo a mort i, obligats per les exigències del cas, havent de ser ells mateixos els seus executors. I immediatament, segons aquesta suposició, se m’ha representat el cas amb tota la seva claredat.

»He vist el cas com un perfecte mosaic, en el qual cada persona jugava el seu paper. Estava disposat de tal manera, que si una d’elles resultava sospitosa, venia el testimoniatge d’una altra salvant-la i demostrant la falsedat de la sospita. La declaració de Hardman era necessària en el cas que algun estrany fos considerat sospitós del crim i així se li podria proporcionar una coartada. Fins el més petit detall de la seva declaració va ser preparat per endavant. Tot l’assumpte va ser planejat de manera molt enginyosa i disposat talment que cada nova peça d’aquest trencaclosques que aparegués, faria la solució més difícil encara. Com ha observat el meu amic monsieur Bouc, el cas semblava fantàsticament impossible! Aquesta era, precisament, la impressió que es pretenia causar.

»Aquesta solució, ho explica tot? Sí. La natura de les ferides (infligides cadascuna per una persona diferent). Les falses cartes d’amenaces (falses perquè eren irreals, escrites només per a presentar-les com a proves). Naturalment hi hagueren autèntiques cartes advertint a Ratchett la seva sort, les quals foren destruïdes per MacQueen, substituint-les per les altres. Després, la història de Hardman dient que havia estat cridat per Ratchett (una mentida, naturalment, des del començament fins al final); la descripció molt convenient, i que tenia el mèrit de no acusar cap dels actuals conductors dels vagons llit i que podia ser aplicada el mateix a un home que a una dona.

»La idea de matar a punyalades és, a primera vista, molt curiosa, però si es reflexiona bé, s’adaptava a les circumstàncies perfectament. Una daga és una arma que pot ser utilitzada per qualsevol, fort o feble, i que, a més, és silenciosa. M’imagino, però també puc estar equivocat, que cada persona va entrar, per torn, i a les fosques, en el compartiment de Ratchett, a través del de mistress Hubbard i va descarregar el seu cop. Aquestes persones no sabran mai qui el va matar realment.

»La darrera carta, que Ratchett segurament va trobar damunt el seu coixí, va ser curosament cremada. Sense cap referència al cas Armstrong, no hi havia cap raó per a sospitar d’algun dels viatgers del tren. Podria atribuir-se el crim a un estrany, i l’home “moreno, baix i amb veu efeminada” hauria estat vist per un o més viatgers que deixarien el tren a Brod.

»No sé exactament què va succeir quan els conspiradors van descobrir que una part del seu projecte no podria portar-se a terme degut a la tempesta de neu. M’imagino que hi degué haver una ràpida consulta i que va decidir-se de seguir endavant. És cert que ara tots i cadascun dels viatgers es podrien considerar com sospitosos, però aquesta possibilitat ja havia estat prevista. L’única cosa que calia fer, era augmentar la confusió. A tal fi es deixaren caure en el compartiment del mort dos “indicis”: un acusava el coronel Arbuthnot (el qual tenia la coartada més ferma i la relació del qual amb la família Armstrong era més difícil de provar) i l’altre, el mocador, que acusava la princesa Dragomiroff, la qual, en virtut de la seva posició social, la seva particular feblesa física i la coartada garantida per la seva cambrera i el conductor, es trobava pràcticament en una situació inexpugnable.

»Per a embolicar més el problema van fer sorgir un nou obstacle: la mítica dona del quimono de seda escarlata. Jo mateix havia de donar fe de l’existència d’aquesta dona. Algú va descarregar un gran cop a la meva porta. Em vaig aixecar, vaig treure el cap per la porta i vaig veure un quimono de color escarlata que desapareixia a distància. Una ben triada selecció de persones: el conductor, miss Debenham i MacQueen, també la veieren. Suposo que algú amb sentit de l’humor va col·locar en la meva maleta el famós quimono escarlata mentre jo interrogava la gent en el vagó restaurant. No tinc idea d’on devia sortir aquell quimono. Sospito que devia ser de propietat de la comtessa Andrenyi, ja que el seu equipatge contenia només una negligée de chiffon, més apropiada com a vestit per a prendre el te, que no pas com a bata.

»Quan MacQueen ha sabut que la carta tan curosament cremada per ell havia escapat a la total destrucció, i que la paraula Armstrong era una de les que havien quedat, ho ha comunicat immediatament a tots els altres. Ha estat en aquest moment que la posició de la comtessa Andrenyi s’ha fet crítica i el seu marit ha decidit d’alterar immediatament el passaport. Però per segona vegada ha tingut mala sort!

»Tots i cadascun s’han posat d’acord per a negar tota relació amb la família Armstrong. Sabien que jo no disposava de mitjans immediats per tal de descobrir la veritat, creient que jo no intentaria de profunditzar l’afer, a menys de despertar-se les meves sospites contra una determinada persona.

»Hi ha encara un altre punt que cal considerar. Admetent que la meva teoria del crim sigui la bona…, i jo crec que “ho és” en realitat, el mateix conductor del vagó llit cal que hi estigui complicat. I bé, aleshores tenim tretze persones, en lloc de dotze. En comptes de l’acostumada fórmula: “De totes aquestes persones, una és la culpable”, m’he vist enfrontat amb el problema que, de tretze persones, només una i solament una era innocent.

»Quina era aquesta persona?

»He arribat, doncs, a una raríssima conclusió. He arribat a la conclusió que la persona que no havia pres part en el crim, era la que, lògicament, seria considerada com a més sospitosa. Em refereixo a la comtessa Andrenyi. M’ha impressionat l’ansietat del seu marit quan m’ha jurat solemnement pel seu honor que la seva muller no havia sortit del seu compartiment en tota la nit. He decidit, aleshores, que el comte Andrenyi havia pres el lloc, per dir-ho així, de la seva esposa.

»Admetent això, Pierre Michel era, decididament, un dels dotze. Però, com explicar la seva complicitat? És un home honrat, amb molts anys d’empleat a la Companyia; no és de la classe d’homes que poden ser subornats per a ajudar a cometre un delicte. Pierre Michel, per tant, calia que estigués relacionat amb el cas Armstrong. Però aquesta suposició semblava molt improbable. Aleshores he recordat que la minyona que es va suïcidar era francesa.

»I he suposat que la desgraciada xicota devia ser filla de Pierre Michel. Si això fos cert quedaria tot explicat, així com també explicaria el lloc escollit per a escenari del crim. ¿Hi ha algun participant en el drama la participació del qual no resulti prou clara? Al coronel Arbuthnot el suposo amic dels Armstrong. Segurament van fer la guerra junts. Respecte a la cambrera Hildegarde Schmidt crec que puc dir, sense equivocar-me, el lloc que devia ocupar en la casa dels Armstrong. Sóc, potser, massa bon gurmet per a no olorar, instintivament, les bones cuineres. Li he preparat una trampa i ella hi ha caigut. Li he dit que sabia que ella era una bona cuinera, i m’ha contestat: “Sí, realment, totes les senyores m’ho han dit així”. Doncs bé, si una dona està ocupada com a cambrera, els seus amos no tenen ocasió de saber si és o no és bona cuinera.

»Anem ara amb Hardman. Aquest semblava que, en realitat, no tenia res a veure amb el cas Armstrong. Aleshores m’he imaginat que podia haver estat enamorat de la noia francesa. Li he parlat de l’encís de les dones estrangeres i una vegada més he obtingut la reacció que jo esperava. De sobte, els ulls se li han omplert de llàgrimes, que ell ha atribuït a la reverberació de la neu.

»Ara, queda mistress Hubbard. Mistress Hubbard, segons el meu parer, ha representat el paper més important en aquest drama. Com a ocupant del compartiment que comunica amb el de Ratchett, ella estava exposada a les sospites, més que no pas cap altra persona. Segons la natura de les coses, no podia comptar, tampoc, amb cap sòlida coartada. Per a representar el paper d’ella (una normal i lleugerament ridícula mare de família americana) es necessitava una artista. Però “hi havia” una artista relacionada amb la família Armstrong, la pròpia mare de mistress Armstrong: Linda Arden, l’actriu…

Poirot va guardar silenci un moment.

I aleshores, amb una veu deliciosament rica en matisos, una veu completament diferent a la que havia emprat durant tot el viatge, mistress Hubbard va exclamar:

—Sempre m’imagino que estic en escena… —I va continuar, d’una manera somiadora—: La relliscada de l’espongera ha estat una cosa estúpida. Això ens demostra que cal assajar sempre, correctament. Si ho hagués fet d’aquesta manera, hauria vist que els passadors estan col·locats de manera diferent en els compartiments de números parells que en els de senars.

L’actriu va canviar una mica de posició i va mirar fixament Poirot.

—Vostè ho sap tot, monsieur Poirot. És un home meravellós. Però malgrat tot, no es pot imaginar què va ser aquell terrible dia a Nova York. Jo estava com folla de dolor i també tot el servei, i fins el coronel Arbuthnot, que es trobava amb nosaltres. Era el millor amic de John Armstrong.

—Va salvar-me la vida, a la guerra —digué Arbuthnot.

—Aleshores vam decidir (potser érem boigs, no ho sé) que la sentència de mort a la qual Cassetti havia escapat, calia executar-la, a costa del que fos. Érem dotze…, més ben dit, onze, ja que el pare de Suzanne es trobava a França. Primerament, vam pensar que ho faríem a sorts, però finalment ens vam decidir de posar en pràctica aquest sistema. Va ser el xofer, Antonio, qui ho va suggerir. Mary va posar-se d’acord per a tots els detalls amb Hector MacQueen. Aquest sempre havia adorat Sònia, la meva filla. Va ser ell qui ens va explicar exactament com Cassetti, amb la seva fortuna, va salvar-se de ser executat.

»Ens va costar molt de temps perfeccionar el nostre pla. Vam haver de localitzar Ratchett, primerament. Hardman ho va aconseguir, finalment. Aleshores, calgué cercar una col·locació a Masterman i a Hector, almenys un d’ells. També ho aconseguírem. Després vam celebrar una entrevista amb el pare de Suzanne. El coronel Arbuthnot va tenir la feliç pensada de fer-nos juramentar tots dotze. No li agradava gaire el sistema de la daga, però va convenir que era el millor, ja que ens evitava moltes dificultats. Bé. El pare de Suzanne hi va estar d’acord. Suzanne era la seva única filla. Sabíem per Hector que Ratchett retornaria d’un viatge amb l’Orient Express, més o menys aviat. Amb Pierre Michel, treballant actualment en aquesta ruta, l’ocasió era massa bona per a deixar-la escapar. A més, seria un bon procediment per a no comprometre cap estrany.

»El marit de la meva filla coneixia, naturalment, el nostre projecte i va insistir per acompanyar-la en aquest viatge. Hector se les va arreglar perquè Ratchett fes el viatge el dia que Pierre Michel estava de torn. El nostre projecte era d’ocupar tot el vagó Istanbul-Calais, però, desgraciadament, no ens va ser possible aconseguir un dels compartiments. Estava reservat, des de feia temps, a un dels directors de la Companyia. Mister Harris, com ja hauran comprès, era un viatger imaginari. Però hauria estat una gran contrarietat que un estrany compartís la cabina d’Hector. I aleshores, al darrer moment, va presentar-se “vostè”…

Mistress Hubbard va callar un moment.

—Bé —va prosseguir—. Ara, ja ho sap tot, monsieur Poirot. Què pensa fer ara? ¿No podria fer que tota la culpa recaigués damunt meu, únicament? Jo l’hauria apunyalat ben de gust dotze vegades, aquella fera. No solament era el responsable de la mort de la meva filla i de la meva néta, sinó també d’una altra criatura que ara podria viure feliç… Però això tampoc no és pas tot. Van morir molts d’altres infants abans que Daisy… i en podien morir d’altres, també, en el futur. La societat va condemnar-lo; nosaltres no hem fet més que executar la sentència. No cal fer esment dels altres companys meus. Són bellíssimes persones, molt fidels. El pobre Michel…, Mary…, el coronel Arbuthnot, s’estimen tant…

La seva veu, plena d’emoció, va ressonar a través del vagó restaurant: aquella veu profunda, commovedora, que feia esgarrifar els cors i havia fet vibrar tants d’auditoris de Nova York, va extingir-se en un sanglot.

Poirot va mirar el seu amic.

—Vós sou un dels directors de la Companyia, monsieur Bouc —digué—. Què hi dieu?

Monsieur Bouc va aclarir-se la gola.

—La meva opinió, monsieur Poirot —respongué—, és que la primera hipòtesi que ens heu exposat és la veritable. Suggereixo que sigui aquesta la solució que cal oferir a la policia iugoslava quan es presenti. ¿Hi està d’acord, doctor?

—Completament d’acord —digué el doctor Constantine—. Mirant-ho bé, em penso que la meva certificació mèdica era una mica massa fantasiosa. Caldrà que l’estudiï millor.

—Aleshores —afegí Poirot—, com que ja he exposat a tots vostès la meva solució, tinc l’honor de retirar-me del cas.

AGATHA CHRISTIE. (Torquay, 1890 - Wellingford, 1976). L’escriptora britànica és una de les autores més prolífiques de novel·la negra. Entre una vuitantena de novel·les, contes i obres teatrals destaquen títols com ara L’assassinat de Roger Ackroyd (1926), Deu negrets (1939), La casa torta (1949), S’anuncia un assassinat (1950) i Innocència tràgica (1958). La majoria de les obres de Christie han esdevingut best sellers i han estat traduïdes a més de 45 llengües, i algunes fins i tot han estat adaptades a la gran pantalla.